Joan Roma: February 2018\nUN NOU RELAT - art. Regió 7\nUN NOU RELAT.\nEstem passant d’un guió, destinat a assolir la independència, a un altre de simplement, retornar al punt de sortida. Fem nostre el refrany castellà “quien mucho abarca, poco aprieta”, i bona part del país, ja es donaria per satisfet, si podés veure a casa, els empresonats, i es recuperés l’autogovern, amb les mateixes competències que tenia, abans de l’aplicació del 155.\nPerquè, doncs, es va emprendre una ruta inviable ? Perquè es va animar a centenars de milers de persones, a assistir a tota mena d’esdeveniments, amb la promesa que servirien per aconseguir els objectius proposats ? Es que hi ha hagut algun fet excepcional, com per modificar les aspiracions inicials ? Algú no havia previst el poder de l’estat de dret, i el d’un Estat, immers en una UE que prou problemes té, com per recolzar-ne algun de nou ?\nHi ha multitud de preguntes, sense respostes clares, ni assumpció de responsabilitats clares i concretes, per part dels principals protagonistes del procés. Immersos en convocatòries de declaració, davant del Magistrat Pablo Llarena, o ficats a estudiar solucions increïblement impossibles, per donar sortida al conflicte obert, no es preocupen d’aclarir el perquè de tanta disbauxa.\nTampoc hi ha hagut, ni sembla propera, una profunda autocrítica sobre el moviment independentista. El que més m’ha sorprès, ha estat la facilitat i rapidesa en que es va assumir la possibilitat d’assolir la independència, sense tenir els elements bàsics i indispensables per un procés tant profund i traumàtic, com aquest. Ningú nega, el caràcter provocador, prepotent i indignant del govern central, que incendia tot el que toca, i ha estat “fabricant d’independentistes” des dels anys del president Aznar, o més enrere, i tot.\nPerò, un objectiu com aquest, requeria un guió, uns projectes, uns objectius a curt, mitjà i llarg termini, uns lideratges molt concrets, una suma d’esforços pensats pel present i futur, que res tenen a veure amb les presses i constants improvisacions vistes, fins ara.\nEncara més, m’ha sorprès veure centenars d’alcaldes, assumint objectius, irrealitzables. Creure en el poder de l’AMI ( associació municipis per la independència) com una gran eina independentista, imaginar que pujades i baixades a Barcelona, amb vara o sense, podien accelerar el procés, o fins i tot, assolir deliris de grandesa, com que un Consell d’Electes, podés substituir el govern de la Generalitat, m’ha deixat perplex. I és que alguns d’aquests alcaldes son persones estudiades, llegides i viatjades, i no me’ls imaginava signant decrets, més o menys oficials, convocant plens o debatent mocions que trinxaven les lleis vigents, que tots hem jurat obeir , al prendre possessió dels nostres càrrecs.\nPerò, tot això, és passat. El que importa, ara i aquí és el present. I en aquest present, veiem un Parlament paralitzat, a l’espera de novetats ,de l’estranger. No tenim govern, i mentrestant opera el 155, entrant en temes que no haurien de ser objecte d’estudi ni planificació.\nDe moment, no tenim un nou relat. De fet, sí hi ha una lleugera tendència a donar per acabat el procés, tal com alguns havien somiat i explicat, i es reclama celeritat per recuperar el govern perdut. El govern d’anys enrere, amb les competències, d’anys enrere. Ara, aquest és el desig de molts. No sabem si d’una àmplia majoria, però sinó es vol anar a unes noves eleccions, no queda cap altre remei que improvisar un nou relat, i retornar sis anys enrere. Millor això ,que tenir tot el país en un llimbs d’incerteses i paràlisis, com mai havíem tingut ni imaginat. I que els protagonistes de tot el viscut, donin pas, a una nova generació ,dedicada a resoldre els problemes diaris i a pensar en un altre futur.\nBONA ELECCIÓ : SUÍSSA - art. Diari de Terrassa\nBONA ELECCIÓ : SUÏSSA.\nEm considero mig suís, per haver viscut, treballat i estudiat, 7 anys, a la capital, Berna, durant els anys setanta. Allà em vaig formar política i professionalment, parlant, i a la tornada vaig iniciar la meva carrera política, a nivell municipal ,primer, i després nacional, procurant fer servir ,tot l’aprés en el país, més democràtic del món. I us puc assegurar que costa molt, però molt, aplicar aquí, els principis que regeixen allà.\nAquesta introducció ve a tomb de la decisió d’Anna Gabriel ( una de les principals figures de la CUP) de marxar d’aquí, per instal·lar-se allà, per així no fer front als requeriments judicials, com a conseqüència de les seves actuacions en el procés independentista.\nTrobo sorprenent l’elecció de Suïssa ,per raons del seu pensament polític, tant diametralment oposat al que regeix en aquell país i perquè li servirà per entendre el funcionament de la democràcia, en el seu més ampli sentit.\nSuïssa era una Confederació, transformada en Federació, amb la Constitució del 1848, en la qual hi figura el sistema de democràcia directa, amb consultes vinculants, per a multitud de temes, fora dels que suposin el trencament del país. S’han dut a terme, poc més de 600 referèndums federals ( estatals), i centenars d’altres, a nivell cantonal ( regional) i municipal.\nEs el país més democràtic, i tolerant del món, amb les idees, però d’una duresa i rapidesa increïbles, contra tot el que suposi l’incompliment de les lleis vigents. Vaig ser dirigent dels Casals Catalans a Suïssa, anomenats Casa Nostra, des dels quals vàrem organitzar Jocs Florals a l’exili, Festes Majors, Trobades ,Conferències...i cada vegada que demanava permís, havia de signar un document, prometent que al costat del pal de la senyera, hi hauria la bandera municipal, la cantonal i la federal. I abans d’interpretar Els Segadors, s’interpretaria l’himne suís. Per descomptat, que la policia municipal o cantonal, comprovava el compliment del que havia signat. Ja no us explico les conseqüències del seu incompliment.\nAllà, és impensable, el no compliment de la normativa sobre símbols. Imaginar estelades, en ajuntaments, parcs de bombers, escoles, etc, suposaria , al cap d’unes hores, la destitució del responsable ( alcalde, director, gerent...), i duríssimes condemnes judicials.\nDurant els meus anys d’estança , es va produir la separació de la regió del Jura – francès, del Cantó de Berna, amb tensions i manifestacions, per alguns resultats de municipis, contradictoris, amb les aspiracions d’alguns impulsors. Us puc assegurar que una manifestació no autoritzada, era dissolta, al segon avís de la policia. En vint minuts, les brigades anti avalots més ben equipades que mai he vist, havien fet net, en places i carrers. I no actuaven seguint els principis de les Germanetes de la caritat.\nEn aquell país, son majoritàries, les diferents versions del protestantisme, luterans, calvinistes, o seguidors de Zwingli, qui fou realment l’introductor de la reforma protestant a Suïssa, més auster i dur, fins i tot que els anteriors. A diferència del catolicisme, en que pecar s’esborra amb una simple confessió pública o privada, allà la mentida, la falsedat, l’incompliment de normes cíviques o jurídiques, tenen un càstig immens. Aquest fet, fa impensable tot el que hem vist i patit aquí, en els darrers anys. La contundència de les lleis, i el rebuig de la ciutadania, impedeix saltar-se la legalitat o incomplir els juraments fets, per part d’alcaldes, regidors o diputats.\nPer tant, trobo una excel·lent elecció de país, per part de l’Anna Gabriel, perquè allà veurà l’mmens poder de la democràcia, i la impossibilitat d’actuar-hi en contra. Allà, davant els fets del 6 i 7 de setembre de l’any passat, en que 72 diputats varen trencar amb la legalitat del Parlament i amb l’Estatut d’Autonomia, i de pas, amb la Constitució, hagués tingut com a resposta, el dia 8 , a les 10 del matí, la dissolució de la cambra, la destitució del govern i la dels membres de la Mesa, que ho havien permès, per a continuació posar-los a disposició dels tribunals corresponents.\nDe fet, molt diferent aniríem aquí, si tots els polítics, haguessin passat una temporada en aquell país. Entendrien el poder dels juraments fets, el poder de la democràcia, de les lleis, i dels protocols i normatives, en tots els estaments del país. Veurien com d’àmplies son les llibertats, però com de contundents les obligacions, i com de rigorós el respecte per la legalitat i l’estat de dret. Bona elecció, marxar a Suïssa. Tant de bo creï escola.\nDONCS, PERQUÈ ESTEM COM ESTEM ? - art. Blogesfera socialista\nDONCS, PERQUÈ ESTEM COM ESTEM ?\nSi no fos per les declaracions de la cupaire, Mireia Boya, podríem pensar que tot el vist i dut a terme, en els darrers 5 anys, ha estat fruit d’un somni. Una mena de, mal son, que ningú s’explica per què ni com va passar. Es el que es dedueix de les declaracions fetes davant del Magistrat Pablo Llarena, en aquestes darreres setmanes, per part dels principals protagonistes del procés independentista.\nRes s’havia planificat, res s’havia previst, no hi havia cap comitè organitzador, ni cap guió establert, com tampoc cap ànim de vulnerar la legalitat vigent...si de cas, algunes ganes de veure què pensava la gent sobre la independència, o el dret a decidir, però sense cap intenció real de dur-la a la pràctica. Eren provatures, més de laboratori que no pas, reals intencions d’exercir l’autodeterminació.\nTot plegat, res seriós, com perque els impulsors hagin d’acabar davant la justícia, i ser amenaçats amb greus condemnes. D’aquí l’estranyesa, en veure com de seriosament s’ho han pres alguns jutges, o el mateix TC. No n’hi ha per tant, si al cap i a la fi, tot està quiet i no hi ha hagut trencaments, a cap nivell. Millor deixar-ho córrer i girar pàgina. Punt i final, anem per una altra cosa.\nAixí de senzill, així d’inconscient s’ha actuat, segons les informacions que van apareixent en els mitjans de comunicació. Cap dels protagonistes, accepta haver trencat la llei, ni haver-se saltat l’estat de dret ¡¡¡¡ Uns perquè passaven per allà, altres perquè no hi estaven d’acord, altres perquè ho varen dir, però no els varen fer cas,...el resultat, és que ningú es responsabilitza de res. No hi ha valentia, no hi ha coherència, no hi ha honestedat, a l’hora de defensar les idees, ni les accions dutes a terme. Tot s’imputa a un altre, i tot s’ha fet, per obra i gràcia dels altres. Ningú assumeix responsabilitats pròpies.\nEl procés ha mort, però el conflicte continua viu, i per molt de temps. Tanta inconsciència, individual i col·lectiva, comportarà un llarg període de conflictes profunds. Els jutges tenen a les mans, les proves d’accions il·legals de la més alta gravetat, i actuaran en conseqüència. Això vol dir, imputacions a desenes de persones, i penes molt elevades, tant d’inhabilitació, com de presó. I no solament per als principals protagonistes del procés, sinó també per actors secundaris, com molts dels alcaldes que varen implicar-se, fins extrems incomprensibles.\nEs incomprensible, estar on estem, sense un mínim d’autocrítica, sense assumir el fracàs del procés, sense assumir les responsabilitats d’haver obert la caixa del trons, i haver portat el país cap un enfrontament intern, de molt difícil reparació. Jo mateix, com segur, molts dels estimats lectors, he perdut unes quantes amistats, simplement per haver-me mantingut fidel als meus ideals i als juraments que vaig fer, a l’assumir el càrrec d’alcalde. Com abans ho havia fet, amb el de diputat. M’he mantingut fidel als principis democràtics, però , amistats de molts anys enrere, ho han considerat una traïció o una participació activa, en l’aplicació del 155. Han estat ells, no jo, els qui han trencat l’amistat. Una amistat que no era tant forta com jo m’imaginava, quan l’han deixada per una qüestió d’idees. Tinc la tranquil·litat de no haver estat jo el promotor del trencament, sinó ells. Jo he mantingut la tolerància i el respecte, no ells.\nPerò trencaments com aquests, i el de desenes de milers de famílies, son una realitat. Com ho son els milers d’activitats que han marxat o pensen marxar, a la vista de la greu situació que estem vivint. Qui repara els danys causats ? Podem acceptar com a innocents les accions dutes a terme ? Es que no s’imaginaven com acabaria tot plegat, quan ningú tenia res preparat, ni previst ni lligat per a un endemà, de la ruptura ? Estem com estem, per l’acció volgudament trencadora d’un gran nombre d’actors irresponsables que , malgrat la covardia de no acceptar les seves responsabilitats, ens han portat a tots plegats a una de les situacions més greus de la nostra història contemporània. Qui cregui que pot continuar per aquest camí, viu en una altra realitat. I si algú s’imagina poder dur a terme noves accions il·legals per seguir el corrent a un fugit de la justícia, instal·lat a Bèlgica, sàpiga que no el seguirem.\nTRES DATES HISTÒRIQUES, PER NO REPETIR, A CATALUNYA - art. Nació Digital Solsona\nTRES DATES HISTÒRIQUES, PER NO REPETIR, A CATALUNYA.\nEls nacionalismes, necessiten dates històriques, moments èpics, lideratges excepcionals, batalles desiguals,... i enemics, reals, o inventats, per a poder-se implantar i impulsar, de cara el futur. I sinó es tenen, s’inventen.\nCatalunya és un exemple clar, de manual, si observem la trajectòria del moviment nacionalista, primer, i independentista, després. S’ha mitificat, fins convertir-la en falsedat històrica, bona part de la guerra de Successió, per voler donar explicacions “actuals”, a una realitat històrica, que res tenia a veure amb la present.\nVaig tenir la sort de poder parlar del 1714, amb un gran historiador, com era Ernest Lluch, tot i la seva especialitat ,en Economia. Tenia uns coneixements enciclopèdics, de la nostra història, i precisament havia excel·lit en els relacionats amb la guerra de Successió, produint gran nombre d’estudis i escrits. Ell, i amb ell, altres historiadors, han exposat fredament i objectivament, la situació política interna i externa, i els resultats que es varen produir.\nPerò no vull anar tant enrere. Deixo el 1714, pels historiadors i per altres moments. Avui , vull parlar de tres fets històrics, clarament negatius, ocorreguts a Catalunya i protagonitzats, pels més alts dirigents. Tots tres, expliquen els moments de rauxa, i les conseqüències que poden portar, el no ser prou conscients de les decisions a prendre, en moments realment delicats.\nEl primer, fa referència als Fets de Prats de Molló, l’any 1926, en plena Dictadura de Primo de Rivera, quan el qui havia estat coronel de l’exèrcit espanyol, Francesc Macià proposa envair Espanya, amb dues columnes, amb la confiança que aquesta invasió produiria un aixecament popular generalitzat. La mala organització, l’existència d’espies, entre els pretesos invasors, i altres improvisacions, varen motivar la seva detenció el dia 4 de novembre, empresonat i posteriorment jutjat, amb una ordre d’expulsió cap a Bèlgica. Sí, senyors meus, cap a Bèlgica. Després , esdevindria l’avi Macià, un dels presidents més estimats, i mitificats de Catalunya.\nEl segon, fa referència als Fets del 6 d’octubre del 34, quan el president Lluís Companys, declara “l’Estat català, dintre de la república federal espanyola”. Aquesta proclamació, sí va produir víctimes. Concretament 46. 38 civils i 8 militars, amb una dura repressió que afectà a més de tres mil persones, i l’empresonament, i posterior presó de tot el govern, excepte un membre , el gran independentista Dencàs que fugí amb uns quants acòlits seus, per les clavegueres .\nEl tercer, el tenim en els nostres dies. Les jornades del 6 i 7 de setembre de 2017, han entrat en les pàgines negres de la nostra història, per haver-se produït un autèntic cop d’estat civil en el Parlament de Catalunya, mitjançant el trinxament del Reglament del Parlament, i la vulneració de l’Estatut d’Autonomia, i de la Constitució, aprovant la Llei del Referèndum, i les anomenades, Lleis de desconnexió. Totes elles, anul·lades pel TC. No contents amb aquestes destrosses, el 29 d’octubre s’aprova una DUI ( declaració unilateral d’independència) mitjançant la qual es diu que “Catalunya esdevé un estat independent, en forma de República”. A continuació, el govern central, activa l’art. 155, i entrem un l’etapa actual.\nQuè en podem extreure d’aquests tres fets històrics ? Què els uneix o què els separa ? No, no vull fer cap tesis doctoral sobre ells, sinó simplement extreure’n les conseqüències. Tots tres, varen ser greus errors polítics, de dimensions històriques. Però, hi ha una cosa que les distingeix clarament.\nTant Francesc Macià, com Lluís Companys, i amb ells els seus adjunts, varen assumir els errors, foren jutjats i foren condemnats. Varen explicar les motivacions i els objectius perseguits, i ho varen fer personalment, sense excuses ni subterfugis.\nEl tercer, és un fugitiu de la Justícia. Ni sortida al balcó del Palau de la Generalitat, ni arriar bandera espanyola, ni posada en marxa de la imaginada República. Fugat a Bèlgica, es diu exiliat, quan no ha vist ni parlat amb autèntics exiliats. No hi ha èpica ni valentia, simple, fugida, i pretensió de recuperar el càrrec presidencial, malgrat tot el mal fet, a tot un país i la seva gent. No hi ha hagut, per sort víctimes, però sí milions de perjudicats, amb uns danys terribles sobre la societat , l’economia i el prestigi , tant costosament aconseguit. Comparem i jutgem. I exigim autocrítica, als qui n’han estat protagonistes, directes o indirectes.\n# posted by joan roma cunill @ 7:11 AM\nEL MODEL BASC - art. Regió 7\nEL MODEL BASC.\nNo deixo d’envejar, la manera de resoldre els problemes i reptes, en el País Basc, a diferència de l’embolic en el que estem ficats, aquí a Catalunya. Ara mateix, estan immersos en una proposta de modificació de l’Estatut, cosa que em recorda els primers temps del Tripartit, amb Pasqual Maragall, d’impulsor. Aquí teníem pressa, allà, no. Allà volen sospesar molt bé, les modificacions, els avenços, les possibilitats reals de millora, sense ficar-se en conflictes constitucionals, ni reptes impossibles de dur a terme.\nRes a veure, en com varem fer les coses aquí, de com les estan fent, allà. Es cert, que la deriva independentista d’aquí, els serveix d’exemple de per on no convé anar. Però, la realitat és que han aconseguit un molt ampli consens en totes les propostes que han posat sobre la taula. Es més, confien en tancar la ponència, amb un document, capaç d’obtenir una majoria de més dels dos terços. Aviat, ho comprovarem.\nA banda, però d’aquesta negociació, estan a l’espera de tractar amb el govern central, el possible recolzament a la proposta de pressupostos per aquest any. Ho volen fer, havent resolt el conflicte català, i d’aquí l’empeny que va posar el Lendakari, en fer de mediador, per aconseguir la convocatòria d’eleccions per part de Puigdemont, i evitar, així la posada en marxa del 155. No se’n va sortir, però l’intent demostra , fins a quin punt, son hàbils a l’hora de buscar sortides positives pels seus interessos.\nI tot indica que si, finalment s’aconsegueix formar govern aquí, es desencallarà la negociació amb el PNV, i un nou pacte amb el PP, els pot aportar noves competències, o noves inversions, estratègiques, per continuar avançant en la modernització del territori i la implantació de noves activitats industrials.\nA cada escull que troba el govern central, el PNV, i amb ell, els altres partits del País Basc, busquen com poden ajudar a resoldre el problema, i al mateix temps , pescar alguna millora puntual. Han deixat de banda qualsevol tipus de fugida endavant. L’objectiu ,és aconseguir el màxim sostre d’autonomia territorial, sense necessitat d’entrar en “terres ignotes”.\nNo sé si son imaginacions meves, o els desitjos que tinc, en veure resolt el conflicte nostre, però em fa l’efecte com si a nivell d’ERC, comencin a voler copiar el model basc. Un model que fa molt d’anys funciona, amb uns resultats excepcionalment bons. I no és només pel concert econòmic, i el tema del cupo, sinó per una estratègia intel·ligent, pensada a llarg termini, sense presses ni conflictes innecessaris.\nEl resultat, és a la vista de tothom, i d’altra manera aniríem aquí, a casa nostra, si haguéssim plantejat les coses amb un tarannà similar. En política, s’ha de saber administrar bé els temps, les ocasions, les conjuntures, i sempre hi ha un moment adequat per a plantejar temes que no haguessin estat possible, en altres circumstàncies. Ho hem vist, i ho hem dit, en el passat, quan el PSOE no tenia majoria absoluta, o quan el PP, tampoc la tenia. Aquells, varen ser moments clau, sense rèdits suficients. I un de ben recent, fou, a nivell d’investir Pedro Sánchez. Si els partits catalans, haguessin apostat per fer-lo president, el conflicte actual, no hagués tingut lloc.\nDe totes maneres, no vivim del passat, sinó del present. Potser va sent hora de copiar els passos, estratègies i full de ruta, del govern basc. Fem president/a, a qui ho pugui ser i en pugui exercir, i anem per feina, mirant de reüll cap al nord, on les coses els hi van immensament millor.\nDIBA 10 - GENE 2 - artl Diari de Terrassa\nDIBA,10 – GENE, 2\nNo, no és el resultat de cap partit de futbol. Pels no avesats a la nomenclatura institucional, quan diem Diba, volem dir Diputació de Barcelona, i quan ens referim a Gene, parlem de Generalitat de Catalunya. El resultat, l’he posat jo mateix, en funció de la utilitat d’una o altra institució de cara els ajuntaments, especialment , els més petits, com el que tinc l’honor de presidir.\nHe fet un seguiment exhaustiu de Diba, des del primer dia en que els ajuntaments varen entrar en l’etapa democràtica actual, a l’abril del 79, del segle passat, i puc afirmar que res seria igual, sense l’existència d’aquesta institució , pel que fa la modernització, millora i progrés dels 311 municipis de la província. Ho he pogut fer, perquè és tot el temps que porto de regidor, els dotze primers anys, i d’alcalde, la resta, fins ara. En total trenta-nou anys. Perquè ho dic ?\nPerquè sempre comparo l’eficàcia de Diba, en comparació amb el feixuc funcionament de la Gene?. Doncs, per demostrar que quan es vol, es pot convertir una màquina antiga, en una peça moderna, de gran eficàcia i utilitat. Els primers anys, de la nova etapa democràtica, en mans del president Terradellas, per poc temps, seguit de Martí Jusmet, Antoni Dalmau, i sobretot de Manel Royes ( el president de més llarg recorregut), varen suposar la total transformació d’una vella institució, en un model d’administració al servei dels ajuntaments, i dels ciutadans, en general.\nSempre s’havia dit que els socialistes utilitzaven Diba, com a contrapès a la Gene, i CiU, frenava i posava tants pals a les rodes com podia, per evitar incrementar el seu poder. De fet, els presidents que seguiren als abans esmentats, Montilla, Corbacho i Fogué, seguiren les petjades dels seus predecessors, facilitant als ajuntaments unes ajudes tècniques, econòmiques , de col·laboració i participació que han estat fonamentals pel desenvolupament integral dels municipis. Sort d’aquest contrapès, sense el qual, els ajuntaments no haguessin assolit el grau d’excel·lència que tenen ara. De fet, només cal anar a les altres tres províncies, per a constatar l’enorme desequilibri en infraestructures, equipaments i serveis, de la de Barcelona, respecte les altres.\nDit això, vull aprofitar aquest espai, per replicar el que sempre s’havia criticat, en quan a contraposició política de Diba, respecte la Gene. Des de la Gene, es criticaven els plans i programes de Diba, als ajuntaments, per considerar feia competència deslleial. Diba no es sotmetia a les directrius de la Gene, i per tant, CiU ho considerava una mena de traïció. Santa traïció, dèiem tots els alcaldes, de tots els colors. Què passa ara, en que les dues institucions estan governades pels dos mateixos partits ? Doncs, que comencem a anar malament, i més malament anirem, si les coses es compliquen entre els dos socis de govern: PDECAT i ERC.\nPerquè ho dic ? Doncs, perquè durant la llarga etapa socialista, Diba es dedicava a finançar totes les competències pròpies dels ajuntaments, innovant constantment, i buscant sempre com resoldre les necessitats més rellevants. Es cert que moltes vegades entrava en competència amb la Gene, que volia imposar els seus criteris i sotmetre-la a la seva voluntat. Per sort i per coherència dels dirigents, no ho va aconseguir, i d’aquí que tots els municipis es beneficiessin de centenars de milions d’euros.\nEl que passa ara, és que a falta de diner de la Gene, li toca a Diba, tapar forats. Si la Gene treu els ajuts a les escoles bressol, ha de sortir Diba, a posar-hi diner. El mateix ha de fer per escoles de música, per la modernització de polígons industrials, per algunes carreteres, per camins que haurien de ser mantinguts amb fons de la Gene, etc, etc. La Gene ha anat reduint tots els ajuts destinats als ajuntaments, fins a suprimir-ne alguns d’històrics, com el PUOSC ( pla únic d’obres i serveis de Catalunya).\nEn resum, ningú s’estranyi d’un resultat tant contundent com el que figura en el títol. Els qui estem al capdavant de la institució més propera al ciutadà, veiem la utilitat de cada administració i ens dol, no tenir a la Gene, un model de funcionament similar al de Diba, oimés quan va tenir la gran oportunitat de néixer, en molt millors condicions, del que li va tocar fer als primers governs de la Diputació. Aquí tenim dos models, ben diferents, fàcilment contrastables, de com es pot governar i ser útil al país. A més, a ningú, mai, se li ha ocorregut elegir un president de Diba, amb residència a l’estranger. Puc assegurar que sempre que m’ha fet falta, l’he pogut anar a visitar a l’actual Palau de la Generalitat, quan aquesta era la seva seu, o a Rambla Catalunya, on està ubicada ara.\nAcabo. Tots havíem somiat en veure la mateixa eficàcia i disponibilitat, en un lloc i altre. Puc assegurar que no és així, i d’altra manera aniria el país, si s’hagués copiat el model.\nD'AUTONOMIA A REPÚBLICA, I VICEVERSA - art. Blogesfera socialista\nD’AUTONOMIA A REPÚBLICA ,I VICEVERSA.\nSuposo, estimats lectors, que esteu tant cansats, esgotats, avorrits i indignats, com jo, de donar tantes i tantes voltes a la situació actual del nostre país. Entenent per país, Catalunya, però iguals sentiments tenim respecte d’Espanya, on son capaços de crear problemes, en tot lloc i moment. Estem en mig, de dues realitats, igual de tòxiques i igual de contràries ,a la més mínima prudència i consciència.\nA mesura que anem coneixent les interioritats del procés, ens posem les mans al cap, de veure com es feien les coses i com s’anaven improvisant sobre la marxa, temes d’una especial sensibilitat i rellevància. Constatem, igualment, la covardia, i inconsciència de la majoria de protagonistes del procés, capaços d’encapçalar grans manifestacions o d’anar a predicar la República per pobles i ciutats, per acabar declarant davant del Magistrat Pablo Llarena, que res del que deien o feien, anava seriosament ¡¡¡¡\nI no parlo ja de protagonistes secundaris, sinó d’alguns dels més rellevants com poden ser l’ex jutge Santi Vidal, que demana reincorporar-se a la feina, o de Viver Pi- Sunyer, el gran factòtum jurídic, que ara apareix com un simple assessor secundari. Ells, seguits de la resta de càrrecs institucionals, rebaixen la seva participació ,a poc menys de gent que passava per allà i varen donar quatre consells, o varen explicar coses que ni sabien ni coneixien.\nPenosa imatge i penosa sensació d’inconsciència col·lectiva, amb uns resultats brutalment negatius pel conjunt del país i de l’estat. No ho oblidem. I davant determinades informacions, degudament contrastades, em demano com era possible treballar junts, en el mateix govern, persones capaces d’emprendre la fugida cap a Bèlgica, sense informar-ne a la resta de companys de govern . Es el que hem sabut de Puigdemont, respecte de Jonqueras.\nO , com és possible, no fer cap trucada a la família de Jonqueras, des de Bèlgica ? Qui pot entendre, que cada partit, d’un possible futur govern ,vagi totalment per lliure a l’hora de plantejar propostes, modificar lleis, o presentar candidat ? Com s’han de sentir els dos milions de votants independentistes, quan veuen els partits votats, que van perdent el temps en disquisicions incomprensibles, per a la majoria dels mortals ? Es que no es donen compte del mal institucional, econòmic i social que estan produint, amb tanta indecisió i amb tanta tensió?\nPerò, és que estem recorrent el camí invers al pretès, uns mesos enrere. De tant prometre la República, hem retrocedit als temps de la pre autonomia, i ara, el que busquem és recuperar l’autonomia, oblidant la República. De tant aspirar al tot, ara, ens hem d’acontentar amb el que teníem. I no solament això. Hem perdut credibilitat i poder d’exigència, davant el govern central i davant la resta de CCAA. El prestigi que havia tingut Catalunya, feia que en totes les reunions la seva veu fos escoltada i respectada. Es més, a cada nou pas que aconseguia donar Catalunya, immediatament era demanat per les altres autonomies.\nAra, hem quedat en una mena de racó de pensar, a l’espera de si ens posem d’acord per elegir president i formar govern, per a recuperar el temps perdut. En comptes d’anar de l’autonomia a la República, estem fent el camí invers. Que tothom faci un mínim d’autocrítica, per evitar repetir errors passats. Ja seria hora de tocar de peus a terra, i evitar nous episodis com els viscuts. I reitero el dit en anteriors escrits. No hi ha hagut víctimes , però sí, milions de perjudicats, amb uns danys terriblement elevats. Es hora del realisme i de pensar en el país i la seva gent.\nBORREDÀ PORTA AL CONSELL D'ALCALDES, LA PROBLEMÀTICA DEL MAL SERVEI DE MOVISTAR.\nBORREDÀ, PORTA AL CONSELL D’ALCALDES, LA PROBLEMÀTICA DEL MAL SERVEI DE TELEFÒNICA.\nEn el dia d’ahir, dimarts dia 13 de febrer, és va celebrar una nova sessió del Consell d’Alcaldes del Berguedà, en el qual vaig intervenir, per a parlar del mal servei de Telefònica, per culpa del deficient funcionament del repetidor de Puigdon ( Alpens).\nVaig explicar els prop de 12 anys de constants deficiències, i la multitud de queixes, denúncies, peticions, entrevistes, exigències...a nivell de particulars, i per descomptat a nivell municipal. En algunes ocasions, tot sols, en altres ,acompanyats de l’Alcalde de Les Llosses i l’Alcaldessa d’Alpens, municipis igualment afectats, a més a més del de Sant Jaume de Frontanyà.\nLes gestions han anat des de peticions directes a la Direcció de Telefònica – Catalunya, com a nivell d’Espanya. Igualment s’han fet arribar a les més altes instàncies de la Generalitat, amb visites incloses a Barcelona, o vingudes d’alts càrrecs de la Conselleria que tenia assumides les competències en Telecomunicacions, demanant fer d’intermediaris, primer, i cas de no ser escoltats, exigint la imposició de sancions contundents.\nAltres gestions i tràmits institucionals, han anat encaminats a la intervenció de la Sindicatura de Greuges, o de l’oficina de defensa del consumidor de la Diputació de Barcelona, així com a la Direcció General de Consum , de la Generalitat.\nI per descomptat, periòdicament s’han enviat notes de premsa als mitjans de comunicació perquè es fessin ressò del greu problema que suposa no tenir cobertura de mòbil ( Movistar) ni d’Internet, en bona part del nucli urbà i del terme municipal.\nLa intervenció i la petició d’ahir, davant el Consell d’Alcaldes, pretenia fer partícips a tots els Alcaldes d’aquesta problemàtica, i demanar empara al Consell Comarcal , per tal que assumeixi l’exigència de resolució dels problemes a Telefònica, i si cal, ajuntar aquesta reivindicació a les dels Consells Comarcals del Ripollès ( Les Llosses ) i del d’Osona ( Alpens), puix que son 4 els municipis afectats.\nEn la seva resposta el president, David Font, es va comprometre a assumir aquesta exigència, sumada a la d’alguns altres termes municipals, on també hi ha problemes de cobertura.\nConfiem en veure resolta una problemàtica que fa massa anys que dura, a la qual no se li veu una solució definitiva, malgrat les promeses i alguns actuacions fetes, sobre el terreny. En el que portem d’any, ja han estat 3 les incidències greus, amb uns quants dies seguits de falta total de servei. No es pot pagar per un servei que no es dona, o es dona precàriament.\nBorredà, 14 de febrer de 2018\n# posted by joan roma cunill @ 9:43 AM\nAMICS DE BOULIMBOU - SENEGAL - L'AJUNTAMENT CONTINUA COL.LABORANT.\nAMICS DE BOULIMBOU, CONTINUA MILLORANT SERVEIS , AL SENEGAL.\nDes de fa una desena d’anys, l’Ajuntament de Borredà, col·labora amb la ONG – AMICS DE BOULIMBOU, per tal de millorar les condicions de vida d’aquesta regió del Senegal. Una regió de la qual marxaven la majoria de joves, per falta d’oportunitats, i on ara hi poden trobar escola, assistència mèdica, activitats diverses, i sobretot, feina, gràcies al desenvolupament agrícola i ramader, aconseguit amb la recerca i abastiment d’aigua potable.\nAdjuntem foto de la placa commemorativa de la darrera actuació duta a terme, en la qual l’Ajuntament hi ha fet una aportació de 1.000 euros. Fa just una setmana es va inaugurar, i hi fou present Antoni Camprubí, fill de Borredà, membre impulsor de la ONG.\nAmb accions com aquesta, Borredà participa en el Fons Català de Cooperació, per ajudar al desenvolupament de diferents països, arreu del món. Es la millor manera d’evitar els drames constants que veiem dia rere dia, per culpa de migracions , motivats per guerres, sí, però també per la falta d’oportunitats en multitud de països, especialment d’Àfrica.\nEs voluntat d’aquest Ajuntament, continuar participant en projectes solidaris, en els quals es pot veure com en poc de temps, s’aconsegueixen resultats ben palpables i reals, com els que mostren les fotos adjuntes.\nSi es vol obtenir més informació d’aquesta ONG, es pot consultar al seu web, i fer-se’n soci. Tota ajuda és benvinguda i té un bon destí garantit.\nBorredà, 14 de febrer de 2018.\n# posted by joan roma cunill @ 9:42 AM\nHEROIS , SENSE ÈPICA - art. Nació Digital Solsona\nHEROIS, SENSE ÈPICA.\nCosta, a la majoria d’independentistes, per no dir a tots, assumir la gravetat de les accions dutes a terme, durant el procés, com per merèixer penes de presó. Parlo dels protagonistes, dels impulsors, dels autèntics responsables de prendre decisions, tant imprudents, com agosarades, pel que tenien de trencament de la legalitat vigent. Del que, ras i curt, en diem “estat de dret”.\nEl fet de no tenir víctimes, pot donar la sensació d’escassa gravetat, de les accions dutes a terme, i d’aquí el rebuig i la consideració de “venjança” de la resposta de l’Estat, en comptes de parlar de Justícia. En aquest debat estem, des de fa uns mesos, sobretot arran de l’1-O, amb tot el que significà de repte a l’estat de dret, i resposta, desproporcionada del govern central. Una estúpida resposta, que va tornar a carregar piles, als partidaris de la independència, com podem comprovar, cada dia que passa.\nAra bé, arribats en el punt en que estem, la reacció d’uns i altres ha estat molt diferent, i així seran , també les conseqüències. Es fa estrany, entronitzar Carles Puigdemont i el grupet d’ex consellers que l’acompanyen en l’estada a Bèlgica, quan la resta del govern es va quedar aquí i ha enfrontat les conseqüències de les seves accions. Les paraules no son innocents , i voler vendre com exili, el que és una fugida de la justícia, no és de rebut. I encara menys, voler-los comparar amb els autèntics exiliats de la guerra civil, o d’altres causes, que res tenien a veure, amb la realitat actual.\nEn els meus anys a Suïssa, vaig conèixer autèntics exiliats. Parlo dels anys 70, quan tots ells portaven molts anys fora d’Espanya, i havien sofert tota mena de dificultats i penalitats, per haver lluitat per la democràcia, per la República autèntica, no per un pronunciament, fora de l’estat de dret. Cap d’ells havia estat en hotels de quatre o cinc estrelles, ni havia pogut llogar un palau, com a residència habitual.\nEren herois anònims, que mantenien la flama de la legalitat perduda, per culpa d’un aixecament militar. No embrutem ni confonguem uns conceptes, amb uns altres, de totalment diferents. Siguem fidels a la història, i no deixem emportar-nos per campanyes amb molta èpica de paper, i poca de realitat.\nEm sap greu veure persones empresonades, perquè sempre em porten a pensar en les famílies i especialment en els fills petits, que alguns tenen, però no veig en les resolucions judicials, aspectes de venjança, sinó d’aplicació de la legalitat vigent. He conegut molts jutges, i moltes maneres de funcionar, i en ben poques ocasions he vist actuacions, de dubtosa objectivitat i professionalitat.\nI és que, a vegades, cal conèixer millor la realitat, com per poder jutjar les conseqüències. Si llegim atentament les declaracions fetes davant el Magistrat Llarena, comprovarem com de diferents son els comportaments públics, del que han exposat davant d’ell. Cada dia que passa, constatem com aquells herois, capaços de desobeir el TC, i altres estaments judicials, o estatals, es contradiuen manifestant que en realitat tot eren aparences i actuacions de cara a la galeria, més que accions clares, per dur a terme el guió del procés. La realitat, però, ha deixat clars els immensos danys produïts, a nivell institucional, primer, però a continuació a nivell econòmic i social, amb un país clarament dividit, tensionat i crispat.\nPoc a poc, anem veient uns herois sense èpica, amb ganes de quedar bé, i no tenir més problemes dels que ja han tingut. Poc conscients de la gravetat dels fets, i poc conscients de la deriva, a la que varen portar tot un país. Segurament, ara , es donen compte de l’embalum que tot ha pres, i d’aquí, alguns del profunds canvis que estem veient, per part dels antics protagonistes o dels nous, que no volen acabar com els anteriors. I també, tots conscients, de que la fugida i el comportament dels residents a Bèlgica, compliquen la vida als qui varen tenir la valentia de quedar-se aquí. En això, sí hi ha diferències clares i contundents. Per això, és incomprensible i impensable, premiar als fugitius, amb càrrecs que ni es mereixen ni podrien complir.\nRICA EN PATRIMONI, POBRA EN DINER - art. El 9 Nou\nRICA EN PATRIMONI, POBRA EN DINER.\nConec bé la diòcesis de Vic, i com tantes altres, és rica en patrimoni, però pobra, en diner. Hi ha gent que li costa entendre aquesta dicotomia, i els sembla impossible que algú pugui posseir molt patrimoni, i en canvi, tingui poc diner. Els que s’hi troben, ho saben prou bé, a nivell particular. Quantes grans finques, amb masies immenses, poden semblar un tresor, i amb prou feines en treuen per subsistir, i mantenir, amb un mínim d’actuacions, el patrimoni heretat ?. Renovar la teulada, modernitzar alguns espais, evitar que les construccions annexes caiguin, pot suposar haver de buscar ingressos de tot arreu, i , sovint anar a crèdit, amb hipoteques, per molts i molts anys.\nCosa semblant passa a la diòcesis, amb centenars de propietats, que es van deteriorant amb el pas del temps, de les quals poc fruit econòmic en treu, com per reinvertir i posar-lo al dia. Farien falta milions d’euros, per adequar centenars d’esglésies parroquials, rectories, ermites, esglesioles, ...i altres propietats de diferents tipus i procedències. Em consten les reticències del Sr. Bisbe, de vendre propietats, provinents de donacions de fidels que les varen donar al Bisbat o a la Casa sacerdotal, o a d’altres congregacions o patronats eclesiàstics. Es lògica la reticència, però , sovint toca prendre decisions dràstiques ,davant els problemes presents.\nHe passat per diversos establiments religiosos, i tanmateix, no he esdevingut anticlerical. En absolut. De petit, vaig fer la ruta: seminari de Vic, salesians de Ripoll, la salle Manlleu. En uns vaig estar millor que en altres, però el patrimoni eclesiàstic, ha de ser preservat, protegit i traspassat a les futures generacions, en les millors condicions possibles. D’aquí diversos contactes, gestions i acords, entre l’ajuntament que presideixo i el Bisbat. Sempre ens hem entès, i sempre hem arribat a acords, positius per ambdues institucions.\nAra bé, l’envelliment progressiu de totes les propietats, obliga a despeses impossibles de fer-hi front, amb mitjans propis. Ho hem vist, amb La Seu de Manresa, on s’han hagut de mobilitzar recursos de totes les administracions, per emprendre una restauració en profunditat. O, ho veiem amb moltes altres esglésies parroquials, o en monuments repartits per tot el territori, que necessiten intervencions rellevants, si es vol evitar la seva desaparició.\nJa fa anys, varem trobar una via de participació entre ajuntaments i Bisbat, amb intervenció de la Diputació de Barcelona, per aconseguir posar diner públic, a canvi de convenis de cessió, per vint-i-cinc anys. Aquesta via, és interessant per quan permet i justifica posar diner públic, en una propietat privada, a canvi d’un ús obert a tota la ciutadania, per un període que es considera amortitzada la inversió. Així s’han salvat monuments de gran vàlua històrica i artística, a la Diòcesis de Vic, i de fet , en altres de la província de Barcelona.\nConsidero, però, arribat el moment de donar un pas més, i parlar de la possibilitat d’adquirir patrimoni, a canvi de noves inversions, en altres espais. Respectant les lògiques reticències del Bisbat, respecte de determinades propietats, n’hi ha que podrien ser adquirides pels ajuntaments, amb clàusules d’ús restringit, com per evitar mals usos d’edificis que han tingut un caràcter religiós. En primer lloc, n’hi ha que no suposarien grans problemes, com antigues rectories o locals parroquials. Altres, com esglésies, fora de servei religiós, son més delicades, però si van a parar a mans institucionals, es pot garantir un ús respectuós.\nAquesta via permetria traspassar patrimoni a ens municipals o supramunicipals, generant ingressos que podrien ser destinats a restaurar altre patrimoni , en actiu. En qualsevol cas, sóc partidari de l’entesa entre uns i altres, perquè mal servei faríem si entre uns i altres, deixéssim el patrimoni abandonat. Es massa important, i massa urgent, arribar a bons acords, com per perdre el temps en discussions bizantines.\nEstem immersos, en el pitjor dels escenaris imaginats, i lluny de canvis radicals, per a normalitzar la situació, es van buscant subterfugis, per intentar muntatges mai vistos, en cap altre país del món ,ni al llarg de tota la història. Els protagonistes, no semblen donar-se compte dels greus danys que produeix no tenir govern efectiu. M’explico.\nPortem, gairebé cinc anys de governs provisionals, en el sentit que han posat per davant la dedicació al procés, en comptes de la tasca diària. Tenir una administració essencial, amb els principals caps, dedicats a d’altres coses, suposa un deteriorament brutal en la presa de decisions quotidianes. Qui cregui que els tècnics, poden fer funcionar una administració, s’equivoca , perquè cada dia cal prendre decisions “polítiques”, molt diferents, de les “tècniques”.\nI el deteriorament de determinats àmbits de l’administració, és més que preocupant. Per falta d’espai, parlaré de dos d’especialment crítics i rellevants: Sanitat i Serveis Socials. Per raons del càrrec d’alcalde, faig un seguiment d’una desena de persones del poble i de fora, que pateixen diferents malalties, i veig amb estupor ,el via crucis de concertació de visites, analítiques, entrades i sortides d’hospital, anul·lacions d’intervencions quirúrgiques, aplaçaments de visites a especialistes, contradiccions entre centres hospitalaris....\nParlem, de sanitat, parlem de salut, parlem de l’aspecte principal d’una persona, d’una família, i de tot el seu entorn. Estem passant d’un àmbit elogiat i model d’eficàcia, en el passat , a una realitat completament diferent, a dia d’avui. Estem deteriorant el principal punt de l’estat del benestar. Paguem per un servei que no és el que mereixem. I estic convençut de que tots els estimats lectors, podrien aportar exemples, de situacions inacceptables, que viuen persones properes.\nSi anem, a l’àmbit de Serveis Socials, el panorama és tant preocupant com l’anterior. Amb un afegit que l’empitjora, quan es tracta de persones grans, amb pocs recursos, i a vegades, amb poca família que li faci costat. Llistes d’espera immenses, per entrar en residències i centres de dia, amb poques places concertades, congelades des de fa anys, a l’espera de temps o decisions, millors.\nEn quan a la dependència, mesos i mesos d’espera per a aconseguir avaluacions, i mesos d’espera per a començar a cobrar les prestacions. Ni és just ni és acceptable.\nLa resignació, no pot ser la solució, i cal emprendre accions intenses per canviar el panorama. El primer, és tenir govern, i cadascú pot fer l’esforç de reclamar al partit que tingui més proper, l’exigència d’acabar amb una paràlisis que deteriora l’estat del país. No es pot somiar amb reptes inassolibles quan tenim el dia a dia, en situació crítica. I és que als dos àmbits, aquí exposats, n’hi podríem afegir uns quants altres d’importants, que no troben solució, simplement perquè no hi ha qui se n’ocupi.\nPodria afegir-hi, la situació que es viu, a nivell municipal. Ho deixaré per un altre dia, però viure sense govern, produeix una pèrdua d’oportunitats, a nivell de creació de llocs de treball, immenses, precisament el bé més preuat, per a poder mantenir l’estat del benestar.\nS’han fet unes eleccions, amb uns resultats concrets, toca als elegits, formar govern ,sense dilacions ni recerca d’objectius impossibles. La falta de govern passa factura negativa , cada dia que passa.\nNINGÚ ESCOLTA NINGÚ - art. Blogesfera socialista\nFa més d’un any, vaig comunicar a diferents mitjans de comunicació, la negativa a participar en debats, tertúlies o formats similars, que tinguessin per objecte parlar del procés, dels conflictes Catalunya – Espanya, o qüestions semblants. Les experiències tingudes, i les que he vist o veig constantment, en tots els mitjans de comunicació, suposen que “ningú escolta ningú”.\nS’ha aixecat un mur infranquejable entre els partidaris de la independència, i la resta del món, siguin constitucionalistes, o no estiguin adscrits, a cap bloc concret. La majoria d’independentistes viuen en un món paral·lel, en una altra realitat, i no volen tocar de peus a terra o reconèixer les immenses febleses, mentides i enganys dels protagonistes del procés.\nI és que, fins i tot, en el cas d’aportar proves documentades, informacions fidedignes, resultats concrets...no n’hi ha prou. Amb un senzill “no m’ho crec”, “no és cert”, o “ho dieu perquè no accepteu els resultats”, n’hi ha prou per tancar qualsevol tema, i continuar entestats, en la seva posició.\nAquests dies, en aplicació del 155, s’estan descobrint tot un munt de qüestions que havien quedat en l’anonimat, o en la confidencialitat més absoluta. Des de generoses subvencions a empreses digitals, per emetre propaganda del procés, o d’altres temes, fins a càrrecs ben retribuïts, de forma directa o indirecta. Avui mateix, hem conegut que Jordi Sánchez, capdavanter de l’ANC, i ara diputat al Parlament, en presó preventiva, estava cobrant 8.000 euros al mes ( vuit mil) de la Fundació de la Pompeu Fabra. Ell havia treballat en la Sindicatura de Greuges, al costat del Síndic, Rafel Ribó, però per incompatibilitat amb el càrrec de l’ANC, va renunciar. El que no sabíem és de què vivia. Ara, ja ho sabem.\nCosa similar vàrem descobrir fa poc temps, respecte de l’antic magistrat Santi Vidal, quan va haver de dimitir de Senador , per tot l’escàndol al voltant d’accions il·legals del govern, per tirar endavant el procés. Vàrem saber que a canvi de plegar, havia exigit una compensació de 3.500 euros nets al mes, a càrrec de la Fundació Josep Irla, d’ERC.\nPel que fa el gran factòtum del procés, l’antic magistrat Carles Viver Pi-Sunyer, sempre ha estat molt ben tractat i pagat, a càrrec a les arques públiques.\nAltres informacions rebudes, fan referència a la designació de la germana de Pep Guardiola, com a Ambaixadora plenipotenciària de Catalunya a Dinamarca i països nòrdics. Ja cessada, pel 155. A l’igual que la ex regidora d’ERC a Cercs, que ostentava el càrrec d’Ambaixadora a Alemanya....\nAmb tot ,però el 155 , no es va atrevir a intervenir els mitjans de comunicació de la Generalitat, i aquesta setmana mateix, han premiat Pilar Rahola, amb un programa propi a TV 3, i a Antoni Bassas, a retornar a Catalunya Radio. Els sous, han de ser de molt primer nivell, en correspondència als favors deguts, però ningú els coneix de cert. En els meus temps de Diputat, vaig intentar saber-los i no me’n vaig sortir. Tampoc, altres diputats. I el mateix em va passar amb les indemnitzacions als tertulians. Que ningú es pensi que els tertulians no cobren, santa innocència. Cobren i alguns per anar a TV3, a Catradio, i si convé al 33, RAC 1, i més...\nEn resum, i tornant al principi. La majoria d’independentistes son conscients de l’immens sidral en que estan ficats, però les ànsies d’enfrontar-se amb el govern central, i no voler reconèixer el fracàs, els porta a allargar un procés mort, però que deixa un conflicte ,molt viu. Davant aquesta situació, consideren que el millor és no escoltar a ningú i continuar el conflicte, pensant en nous errors que cometrà l’adversari. Ningú escolta ningú, per evitar escoltar-los i haver de reconèixer l’equivocació. Així estem, si bé, pel camí hem conegut interioritats del procés que algun dia, faran repensar els seus seguidors. Serà el moment adequat per a començar a curar ferides i recosir el teixit social.\nINVENTS, ELS MÍNIMS- art. Nació Digital Solsona\nINVENTS, ELS MÍNIMS.\nQuè diríeu, estimats lectors de Nació Digital Solsona, si el vostre Alcalde, digués que se’n va a viure a Portugal, Gran Bretanya, Itàlia o ...Bèlgica, però tanmateix vol continuar fent d’Alcalde? Consideraríeu possible aquest “mandat a distància “?. Votaríeu a algú que us plantegés aquesta proposta, a les eleccions municipals ,de maig de l’any vinent ?\nSóc Alcalde des de fa molts anys, i francament no m’imagino exercint aquest càrrec, des de terres llunyanes, per molt bona connexió telefònica i d’Internet que tingués. Aquests dies de neu, vent i talls de subministrament elèctric, serien difícils de resoldre, a centenars o milers de quilòmetres de distància, per molt que treballessin els regidors de l’equip de govern, o els tècnics de l’ajuntament.\nDoncs bé, una situació similar, és la que plantegen els representants de Junts x Catalunya, entossudits a voler elegir Puigdemont, com president de la Generalitat. El sol fet de que algú plantegi un escenari com aquest, ja hauria de passar a la història dels despropòsits, però en el nostre país, l’astúcia, la imaginació i els disbarats, son a l’ordre del dia, i encara no hi ha prou valentia, com per plantar cara, i evitar més moviments èpics.\nEn política, com en la majoria d’altres àmbits, quants menys invents, millor ,perquè gairebé està tot inventat. Es poden introduir novetats, modificar conductes i actuacions, però trencar motllos, millor que no. Ara mateix, estem fent un ridícul mundial, fent propostes que ningú es creuria, sinó es fessin per escrit, amb cara seriosa i voluntat de ser traduïdes, a fets. Mai ningú, en un país democràtic, ha plantejat una presidència des de l’estranger, a càrrec d’un fugitiu de la justícia, que va voler convocar eleccions i es va acovardir, en el darrer minut, o que just fa quatre dies, havia decidit llençar la tovallola.\nTot plegat, és tant enrevessat, tant increïble, que posa tot el país, en el focus mundial de les extravagàncies , enlloc, de la serietat. Seguir per aquest camí, suposa allargar el conflicte intern, i augmentar el dissens extern. Tot el contrari del que caldria fer per recuperar la normalitat i posar-se a treballar en el que el país i la seva gent necessita. No tenim govern, però si no es trenca aquesta dinàmica d’inventar escenaris impossibles, no en tindrem mai. Bé, en tot cas, no en tindrem fins no sabem quan. Mentrestant, altres territoris ens avancen i recullen el que nosaltres deixem perdre.\nHe posat, al principi, l’exemple municipal ,perquè sembla que la proposta d’un Alcalde, a l’estranger és esperpèntica i implantejable, però no tant si es tracta del president de la Generalitat. Suposo que tothom veu tant increïble una cosa com l’altra. Son exemples similars, per a situacions, molt semblants. Els polítics, han d’estar en contacte permanent amb la terra que governen i amb els ciutadans que serveixen. A qui se li pot ocórrer governar amb un comandament a distància ? No hem fet prou disbarats com per evitar més danys dels ja produïts ? Es que tot un país, ha d’anar de bòlit, per un entestament d’una sola persona ?\nProu d’invents i toquem de peus al terra. Les eleccions varen donar uns resultats, i s’ha d’elegir president /a, entre aquells diputats no imputats en cap causa. El país necessita quatre anys d’estabilitat i bon govern, i no nous invents que el condueixen per camins impossibles. Ja n’hem vist massa, i sobretot, evitem noves situacions inexplicables, com la que s’estan discutint, aquests dies. No més invents.\n# posted by joan roma cunill @ 7:59 AM\nCONSELL ? CONSORCI ? MANCOMUNITAT ? - art. La Rella.\nCONSELL ?, CONSORCI ?, MANCOMUNITAT ?\nA la vista d’algun malentès, provocat pel meu darrer article, aquí a La Rella , sobre la decisió de l’ajuntament de Santa Maria de Merlès de deixar el Consorci, vull aclarir què en penso de la situació actual i les previsions futures del Lluçanès, com entitat pròpia.\nCrec, va ser un error, no donar la gran batalla per esdevenir comarca, trenta anys enrere, quan es varen proposar, debatre i aprovar les Lleis d’Ordenació Territorial de Catalunya. Si , en temps de la República, se n’havien proposat 38, i al final el Govern Pujol les va ampliar a 41, el Lluçanès podia haver-hi entrat.\nUn segon moment, va ser dos anys enrere, quan el Moianès, va esdevenir la número 42, i el Lluçanès va quedar en els llimbs, on és ara. Sincerament, considero altament improbable, l’ampliació de noves comarques, perquè n’hi ha dues o tres més, en moviment, i no és de rebut, anar-les ampliant.\nQuè crec s’hauria de fer? A no tardar, caldrà emprendre una retirada del mapa comarcal, per anar cap un nou mapa de Mancomunitats de municipis. Que els ajuntaments s’agrupin, en funció de les necessitats, per donar serveis als seus ciutadans, siguin de la mateixa o diferent comarca. Es la solució a millorar serveis i estalviar diner.\nEn quan al Consorci del Lluçanès, considero va ser una bona iniciativa. Ha donat, i dona un bon servei, en tant que funciona com una Mancomunitat. I de fet, aquest hauria de ser el seu futur, el d’actuar com una Mancomunitat , àmplia, potent i donadora de serveis a tots els ajuntaments, amb una previsió de potenciació de totes les seves àrees, ben dotades, financerament.\nPer tant, cap reticència , respecte la seva existència, al contrari, és la justificació clara de la realitat comarcal i de la necessitat de compartir serveis, en un àrea formada per petits municipis. I el nom no fa la cosa. Estem ficats en el debat de consell comarcal, consorci o mancomunitat. Sincerament, un petit país com el nostre, no pot anar trossejant el territori, creant consells comarcals, com si fossin petits parlaments, perquè no son prou eficients, com ho poden ser les mancomunitats. Ben aviat, veurem aquest debat en el proper mandat del Parlament. Això, espero.


Consulteu el nostre nou connector Horaris Responsive marca\nCalendari dels festivals de música, seminaris, esdeveniments de negocis i fins i tot esdeveniments esportius! Construït per Wordpress en jQuery i PHP, aquest calendari és la solució definitiva, únic per a una forma atractiva i fàcil de mostrar als visitants els seus esdeveniments. Les dades es poden actualitzar utilitzant un panell d'administració fàcil, mentre que el php s'assegura que tot va a ser motor de cerca optimitzat. El calendari es pot imprimir pels seus visitants i es converteix en una llista exhaustiva. Skins fan que sigui fàcil per a ajustar aquest calendari a qualsevol lloc web existent.\nCrear esdeveniments de diversos dies i timetableâ € ™ s! Importació i Exportació els seus horaris a CSV, el que fa que sigui molt ràpida per afegir una gran quantitat d'esdeveniments i llocs editant l'arxiu en Excel. Utilitzeu un editor d'usar per editar descripcions d'esdeveniments, i poseu html dins. Vista prèvia dels horaris en l'administrador abans de afegir a les pàgines.\nNOU! Multi-dia Esdeveniments i Horaris!\nNOU! Importació i Exportació a.csv\nNOU! Panell d'administració Renovació\nSeleccioneu un programa per imprimir.\nConstruït sobre jQuery i CSS3.\nColorbox d'impressió (opcional), imatges i Youtube.\nA ha de tenir per a tots els llocs web d'esdeveniments basat. Vam fer aquesta Horaris en col·laboració amb Ceasar Feijen. Juntament amb la seva aplicació youtube dos guions són una gran addició a qualsevol lloc web de l'esdeveniment.\nAlguns clients reals\nÚltima Actualització 22 mar 14\ncomerç, electrò, nic, comerç, electrò, nic, tots els articles, negocis, calendari, CSS3, csv, esdeveniments, excel, festivals, html5, jquery, php, plugin, lí, nia de temps, calendari, wordpress


Assignatura | Neussletter - Part 2\nArxiu d'etiquetes: Assignatura\nConferència de la UE en l’assignatura de Macroeconomia\nPublicat el 31/10/2019 per EUSS Enginyeria\nEl passat dimecres dia 23 d’octubre a les 15 h i a l’Aula AE29 va tenir lloc la primera de les conferències de l’assignatura de Macroeconomia del curs acadèmic 2019-2020. En aquesta ocasió va anar a càrrec del ponent Josep Maria Lloveras, que ha estat alt funcionari de la Comissió Europea, ambaixador de la UE a diversos països i membre de la Task Force, que va participar en el rescat econòmic de Grècia.\nEl Sr. Lloveras va parlar de l’estructura de la UE, de com es prenen decisions i com aquestes ens poden afectar, especialment centrada en la part econòmica.\nLa Unió Europea comença després de la segona guerra mundial i neix a causa de les constants guerres al continent, com succeïa a França i Alemanya que lluitaven pels recursos. Es creen les primeres comunitats; la del carbó i acer i la de l’energia atòmica i comença amb una gestió molt limitada de recursos per 6 països de la zona europea. Varen pensar en què s’havia d’ampliar el concepte i es crea una zona de lliure canvi, amb tots els països. Per evitar problemes, neix la unió duanera (construcció funcional) amb la idea d’igualar els aranzels entre països. S’avança fins a crear un mercat comú format per: llibertats, mercat, persones, serveis i capital i a causa de la necessitat d’estandardització, s’acaba creant el mercat únic (o interior).\nEl següent pas va ser la unificació de la moneda, i es va crear la zona monetària única. Els països de la UE han renunciat a la política monetària, és equivocat creure que la UE va ser només per motius econòmics si no també per una unió de valors (Article 4 – Tractat de Lisboa). Així doncs la UE es va crear de dalt a baix amb un objectiu polític. Els àmbits de decisió que són propis de la unió (amb sobirania) són el mercat únic, competència, comerç internacional, l’euro i la pesca en aigües comunes. I els tres poders són el Poder Judicial (Tribunal Suprem de Justícia). El Poder Legislatiu, tot i que no és fàcil d’identificar, és la Comissió Europea, qui té la iniciativa legislativa, i el Poder Executiu (Comissió Europea).\nLa UE es podria definir com un “Objecte Polític No Identificat” (OPNI) i ens afecta més a nosaltres que altres institucions donat que aquesta proporciona el 80% de la legislació. Si no existís, els preus per viatjar a altres països serien més cars i els preus dels productes de consum serien més elevats, com també existiria problemes amb la devaluació de la moneda. La UE és un projecte inacabat que ens afecta a cadascú a l’àmbit professional i personal. És un tema on cal conèixer els seus mecanismes i implicar-se.\nPublicat dins de Graus\t| Etiquetat com a Assignatura, Conferència, Graus


Dom pod Sosnami Jaztrzebia Gora Polònia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nVeure tots els 168 allotjaments a Jaztrzebia Gora.\nul.Wilcza, Jastrzebia Gora, Jaztrzebia Gora, Polònia - Veure al mapa\nApartament amb Cuina (4 Adults) (Apartment (4...\nDissenyat tant per oci com per negoci, Dom pod Sosnami està situat idealment a Rozewie; una de les localitzacions més populars de la ciutat. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nDom pod Sosnami ofereix un servei impecable i compleix amb totes les exigències dels més experimentats viatgers. Per a la comoditat i comfort dels seus clients, l'hotel ofereix recepció 24 hores, habitació familiar, instal.lacions de barbacoa, biblioteca.\nLes instal.lacions de l'hotel han estat seleccionades amb cura per tal de satisfer el més alt grau de comfort i conveniència, amb calefacció, aparell de televisió, cuina americana, nevera, plat de dutxa a cada habitació. Tant si és un entusiasta del fitness o simplement busca relaxar-se després d'un dia dur, estarà entretingut per les instal.lacions de primera classe com parc infantil, jardí. Dom pod Sosnami és un lloc ideal d'estada pels viatgers que busquin encant, comfort i facilitat a Rozewie.\nEls clients han de presentar un document d’identitat amb fotografia i una targeta de crèdit durant el registre d’entrada. Les peticions especials són segons disponibilitat i poden comportar suplements. Cal que informeu el Dom pod Sosnami de la vostra hora d’arribada amb antelació. Podeu fer servir l'apartat de Peticions especials en fer la reserva o posar-vos en contacte amb l'allotjament directament mitjançant les dades de contacte que apareixen a la confirmació. Cal fer el pagament abans de l'arribada amb transferència bancària. L'allotjament es posarà en contacte amb tu després de fer la reserva i et donarà més informació.\nTots els comentaris (53) Parelles (6) Famílies amb infants petits (26) Famílies amb infants grans (14) Grups (7)


Ernest Maragall reobre el debat sobre el paper del PSC a Madrid\nEL FUTUR DEL SOCIALISME CATALÀ\nDenuncia que ha estat invisible durant la reforma constitucional\nLes crítiques sobre la "invisibilitat" del PSC a Madrid no provenen només de CiU. Ahir, l'exconseller Maragall va trencar el consens aparent dins el PSC, que fins ara havia tancat files.\nPERE MARTÍ Barcelona. 06/09/2011 00:00\n260x366 L'exconseller Ernest Maragall en una reunió de l'executiva nacional del PSC, on sovint expressa les seves discrepàncies sobre la línia oficial del partit que encapçala José Montilla. / XAVIER BERTRAL L'exconseller Ernest Maragall en una reunió de l'executiva nacional del PSC, on sovint expressa les seves discrepàncies sobre la línia oficial del partit que encapçala José Montilla. / XAVIER BERTRAL\nEl PSC va acceptar sense entusiasme però de manera disciplinada la reforma de la constitució pactada pel PSOE i el PP, que retalla l'autogovern de Catalunya i avala les tesis conservadores dels populars. L'executiva de la setmana passada va ser agitada, però finalment els socialistes catalans van acatar per "responsabilitat" i fins ahir no hi havia hagut cap fuga dins aquest consens . Només Marina Geli va fer un tuit el dia de la votació, en què el titllava de "trist" perquè la votació li despertava "molts dubtes".\nPerò el silenci el va trencar ahir l'exconseller Ernest Maragall, que demostrant una vegada més la seva condició de franctirador va denunciar la "invisibilitat" del PSC a Madrid i el seu "silenci" durant la reforma constitucional. En un article publicat a la web Federalisme.cat, constata "la progressiva prescindibilitat" del PSC en el sistema polític espanyol, cosa que des del seu punt de vista és "l'indicador més potent i més negatiu de fins a quin punt el socialisme espanyol ha fet camí enrere des d'aquella Espanya plural de només fa 8 anys".\nL'exconseller posa en dubte la necessitat de la mateixa reforma constitucional i recorda que hi ha altres vies legals per complir els mateixos objectius. Canviar la carta magna suposa "un clar decantament ideològic en sentit conservador", perquè s'ha fet per pressions "a punta de pistola" de la dreta europea. I en el terreny de l'autogovern prefigura una determinada concepció d'Estat que ja s'insinuava en la sentència contra l'Estatut.\nLa seva conclusió és que el PSC ha de donar suport a la reforma constitucional inevitable i "possiblement inútil en relació als objectius que persegueix", però ha d'impedir "amb la seva veu i el seu vot" que el pacte PSOE-PP continuï legislant contra l'autogovern català i, finalment, que el PSC anunciï l'oposició formal a la llei orgànica que ha d'implementar la reforma. L'exconseller aposta per fer un front comú amb la resta de forces polítiques catalanes per presentar esmenes conjuntes.\nLa proposta va ser rebutjada per la direcció mitjançant Miquel Iceta, que considera que és massa aviat per oposar-se a la llei orgànica i va preguntar-se irònicament si Maragall ja coneixia el seu contingut. Les crítiques de l'exconseller van causar un notable malestar a la direcció del PSC, perquè trenca les negociacions que està duent a terme entre els diferents sectors del partit per arribar a una fórmula de consens sobre la presència del PSC al Congrés que no passi pel grup propi però que li permeti tenir "veu pròpia". El sector catalanista ja ha anunciat que portarà el grup propi al congrés del partit que es farà al desembre.


1966. Blues Breakers. John Mayall with Eric Clapton | Històries del sud\nPalplantat en una cruïlla de camins, Robert Johnson esperava el dimoni i cantava a la soledat. Poc devia pensar-se el pobre, en gravar “Cross Road Blues” el 1936, que un quart de segle després el seu repertori, i sobretot la seva manera crua de cantar i tocar la guitarra, impressionaria sobremanera uns quants blanquets anglesos de classe obrera. Un d’aquests era Eric Clapton, destinat a revolucionar la guitarra en el món del rock. Amb tot just vint anys, Clapton ja havia deixat emprempta en els primers Yardbirds. A mitjans seixanta, abans de fer volar consciències amb Cream, va trobar-se en una altra cruïlla amb John Mayall i van gravar un disc incendiari i efervescent. Aquest.\nDesprés d’un intent fallit per gravar un disc en directe amb el baixista Jack Bruce a la formació, els Blues Breakers van decidir anar a l’estudi amb el baixista titular de la formació, John McVie, que poc després començaria a fer carrera amb Fleetwood Mac. En qualsevol cas, segons ha explicat John Mayall, la idea de la gravació era plasmar en disc la força i l’energia dels concerts que feien aleshores.\nEl començament de l’àlbum, amb la versió d’Otis Rush “All Your Love”, és espatarrant. Cop de caixa i la guitarra de Clapton comença a escriure un rif amb caligrafia brillant, reverberant i poderosa. Després Mayall comença a cantar amb la veu nasal i aguda. Una veu que estima el blues salvatge però que no pot evitar amagar una ombra de refinada ironia britànica. “All Your Love” no és un blues qualsevol, és un blues selvàtic que sembla fet a la mida de la imaginativa i sofisticada visió que Mayall té del gènere. Així, als lírics i misteriosos compassos en mode menor s’hi afegeixen espais per als solos, més ràpids i en mode major, que van creant contrastos constants i sacsejant les oïdes uns quants cops en poc més de tres minuts i mig.\nEl ritme s’accelera encara més amb el segon tall, l’instrumental “Hideaway”, versió de Freddie King. Segurament la va triar Clapton, que a les seves memòries explica com va impressionar-lo el descobriment d’aquest blues, idoni per al lluïment guitarrístic a tota velocitat. Aquí l’alumne supera el mestre. Aquesta versió és molt millor que l’original, Clapton toca amb més contundència i a més Mayall camina per sota, fent contrapunts juganers amb l’orgue per acabar-ho d’arrodonir.\nEl tercer tall és la primera composició pròpia de Mayall en aparèixer al disc, “Little Girl”. Una composició senzilla on es veuen sense trampes les gràcies dels blues anglès. La víscera elèctrica de Chicago amorosida amb el sentit escumejant i l’elegància mig pop mig jazzística de Mayall. Peça genuïna.\nAmb l’intimista “Another Man” apareix l’harmònica de Mayall, recolzada en simples cops de mans i esbufecs. Es recrea un antic cant de presidiaris a la manera de Sonny Boy Williamson. Una harmònica, una boca i el dolor per no tenir llibertat. No cal res més. Aquesta crec que li vaig escoltar algunes vegades al gran harmonicista Joan Pau Cumellas al bar Harlem de Barcelona.\nDesprés de l’encontre íntim entre veu i harmònica, tots els instruments, començant per un piano elegantíssim, tornen amb força a “Double Crossing Time”, que signen Mayall i Clapton i que no té cap secret. Cicles de dotze compassos per fer pirotècnia amb les sis cordes. No és poca cosa.\nDesprés ve una altra versió, la cèlebre i trepidant “What’d I Say” de Ray Charles, que Mayall buida de soul i omple de swing i colors pop, per dir-ho d’alguna manera. S’hi inclou a més un robust i mesurat solo de bateria de Hughie Flint que desemboca en un final encès de la cançó. Un dels moments més inspirats de tot el disc, amb els teclats, la bateria, la guitarra i la veu propulsant-se en totes direccions. Aquesta era la peça que tancava els nombrosíssims concerts que els Blues Breakers fèien en aquella època als clubs anglesos, nit rera nit.\nSaxos (baríton i tenor) i trompeta apareixen a “Key to Love”, de Mayall. Soul per totes bandes inundant de música torrencial tots els racons de l’estudi. Els vents, capitanejats pel jazzman anglès Alan Skidmore, es doblen creant l’efecte d’una big band sense frens.\n“Parchman Farm” és el segon moment del disc en què la saborosa harmònica de Mayall pren protagonisme. Una tornada de Mose Allison serveix perquè el líder de la banda es pugui lluir a toc de boogie-woogie.\nA “Have You Heard” torna la secció de vents, aquest cop en un pla solista, en un líric blues alentit d’amor. Els saxos van dibuixant les melodies sense cap pressa, i Clapton va puntuant per sobre amb l’elèctrica, més encès i esmolat que mai.\n“Ramblin’ On My Mind” és la versió de Robert Johnson. I a més és la primera vegada que Eric Clapton canta en la seva carrera. Piano i guitarra són suficients per aixecar una més que digna versió, en l’estela de l’estil despullat del llegendari guitarrista del Mississipí.\nAmb “Steppin’ Out”, tornen els vents a escena per tercer i darrer cop, aquesta vegada ja amb l’única funció de bastir un coixí per al lluïment dels teclats de Mayall i, sobretot, de Clapton, convertit en un vendaval de notes que roden i roden coll avall.\nPer acabar, Mayall reprèn el protagonisme amb “It Aint’ Right”, on versiona a tota velocitat el gegant Little Walter, màxima referència de l’harmònica en el blues. Mayall explica que afrontar les altes exigències d’aquesta peça li costava. Però se’n surt. I no només això, sinó que la sap convertir en una mostra més del divertit i variat que pot arribar a ser el blues quan cau en mans d’una colla de blanquets anglesos de classe obrera.\nDesprés d’això, Mayall i Clapton van donar-se la mà i van seguir cadascú el seu camí, passejant-se a ritme de blues pel cel i per l’infern. Així fins avui.\n« La volta al món amb Antònia Font\nLa jugada mestra de Jordi Évole »


Obrim les portes de Respiro en una Jornada per a adults i petits | Inspira – Salut, infancia, medi ambient – Fundacio Roger Torne\tFundació Roger Torné\nPublicat per Gloria Valdivia el 26 d'octubre del 2010.\nEl passat 2 d’octubre vam gaudir d’una Jornada de Portes Obertes de Respiro. Vam sortir de la Fundació Roger Torné a les nou del matí: feia una temperatura agradable en un assolellat dia de tardor. Un dia ideal per a la jornada, l’objectiu de la qual era que els pares i les mares poguessin conèixer de primera mà les nostres activitats, el lloc on es desenvolupen i l’equip que les duu a terme, així com plantejar els seus dubtes i suggeriments.\nA primera hora, després d’arribar a El Polell, vam tenir una xerrada informativa sobre Respiro amb els pares i les mares. Van poder veure el vídeo de presentació de la Fundació Roger Torné i parlar sobre les activitats, no només dels seus beneficis físics de cara a la prevenció de malalties o crisis respiratòries, sinó també del seu caràcter educatiu. A més, per a aquells que ja hi havien participat en el curs anterior, es van explicar les novetats i diferències respecte a Respiro 2009/2010, com per exemple que aquest any les activitats s’han dividit en tres temes pedagògics, tenint en compte les estacions: a la tardor se centraran en temàtiques relacionades amb l’Aire; a l’hivern, amb la Terra, i a la primavera faran referència a temes relacionats amb l’Aigua.\nMentrestant, els nens i nenes gaudien d’activitats a l’aire lliure amb els nostres col·laboradors de la Fundació L’Esplai.\nExcursió guiada pel bosc\nDesprés, els pares i mares van participar en l’activitat de “El descobriment”, sota el guiatge de la Fundació L’Esplai, en la qual van gaudir, durant dues hores, d’una excursió guiada pel bosc, en la qual anaven trobant i reconeixent bolets, tipus d’arbres i plantes, que els van permetre conèixer el paratge al voltant de El Polell. A la tornada, se’ls van lliurar unes cartolines, tal i com es fa amb els nens i nenes quan realitzen aquesta activitat, on se’ls convidava a recollir tres elements: alguna cosa que els hagués agradat, alguna cosa que no i, finalment, alguna cosa que els hagués sorprès.\nMentrestant, els nens i nenes es van dividir en grups que van gaudir, de manera alternada, de tres tallers: un de dibuix, un altre de petanca i, finalment, el de ioga, on s’imparteix educació respiratòria preventiva. A més, es va organitzar el dinar dels petits, justament abans del dels adults.\nDesprés de dinar, mentre els petits seguien amb els tallers i la classe de ioga, els pares i mares van poder donar una altra volta abans de tornar a Barcelona.\nA la Fundació estem satisfets de com va transcórrer la Jornada de Portes Obertes, ja que ens va permetre obrir les portes de El Polell i del programa Respiro a les famílies que hi estaven interessades, les quals van rebre tota la informació que necessitaven. Esperem poder comptar amb molts nens durant aquest nou curs de Respiro, ja que aquesta és, al cap i a la fi, l’activitat principal que desenvolupem i que forma part de la nostra missió de protegir la salut respiratòria infantil.\nTags: Barcelona, exercicis respiratoris, infància, La Casa de l'Aire, medi ambient, Montseny, natura, prevenció, Respiro, salut infantil Share


Èxit de participació del Club Atletisme Tarragona en el Campionats de Catalunya Absolut — Club Atletisme Tarragona\nÈxit de participació del Club Atletisme Tarragona en el Campionats de Catalunya Absolut\ndivendres 07 feb 2020 — Alex\nFins a un total de 9 atletes estan inscrits en el Campionat de Catalunya Absolut Indoor aquest proper diumenge 9 de Febrer a Sabadell, pel fet d'estar entre els millors classificats en les respectives proves.\nAmb moltes possibilitats de medalla competirà Jan Sans en els 60 m llisos que encapçala el rànquing masculí; en aquesta mateixa prova hi serà present Jan Monserrate...\nMarc Jose en els 60 metres tanques, Dídac Expósito en el llançament de pes completen la representació masculí del Club Atletisme Tarragona.\nLaura Yan Solé en els 400 metres, Melissa Gomis i Andrea Trapé en els 60 metres tanques, que també ho farà en el salt de llargada, Maria Falcó en el concurs del Salt d'alçada i Marina Tibau en el llançament de pes, seran les representants femenines del Club.\nAlicia Vázquez, Núria Caballero i Mireia López, lesionades, son baixes en aquest darrer tram dels esdeveniments de Pista Coberta en una Campionat de Catalunya Absolut on l'elevada partipació lila representa un èxit pel club tarragoní.\nFotos: Merino, Vico i Tibau


AVUI QUÈ CUINAREM ???: PANELLETS DE TOTS SANTS\nCrec que son els postres més fàcils, ja que només es barrejar, amassar i fornejar. l'únic que fa mandra fer-los, ja que tenen moltes calories, i acaben desapareixen de la safata, en un 3 i no res i al final caus en la temptació de picar un panellet de tant en tant, però com aquest any en Mikel m'ha ajudat amassant-los desprès de tota una aventura matinera.\nCadascú li dóna el seu toc personal. Jo he aprofitat el programa de “Tot es possible” de Mireia Carbó a Rac 1, on fa temps va explicar-los i francament, per un cop a l’any que es fan panellets, val la pena que siguin de qualitat, o sigui que no hi posaré ni patata, ni boniato, encara que faci que la massa augmenti, i surtin més panellets, "pocs i bons" ja que amb un toc de patata, quasi no s’aprecia en el paladar.\nEls ingredients per que en surti 1 kg de panellets son:\n100 ml d'aigua (1dl o 100 gr)\nHe tingut més feina del habitual, ja que com que tenia ametlles collides per un amic nostre, les he hagut d'obrir de la clova, escaldar-les i pelar-les. Tot seguit les he posat al forn una estona amb aire, perquè perdin l'humitat, i ja només falta triturar-les per obtenir-ne la farina d'ametlla. Es barreja la farina obtinguda amb el sucre llustre (es pot utilitzar sucre normal i passar-lo per la picadora) i l'aigua i un cop estigui tota la massa ben lligada, s'embolica amb film transparent i es deixa reposar a la nevera fins el moment de fer els panellets. Aquesta massa (massapà) es conserva molts dies a la nevera, ja que els ingredients no tendeixen a fer-se malbé.\nReservem 2 plats, un amb ou batut i l'altre amb pinyons. De la part de massapà reservada pels panellets de pinyons, en fem una botifarra prima i en fem porcions, tot seguit ens mullem una mà amb l'ou batut, agafem una porció per tal que quedi ben untada d'ou, i a l'altra mà tindrem un bon grapat pinyons que pressionarem per tal de que quedin ben enganxats. Ara nomes faltarà pintar-los amb ou batut i fornejar-los a 250º al gratinador, durant 5 minuts aproximadament i depenen del tipus de forn, fins que veiem que els pinyons van agafant color.\nPer fer totes les varietats desitjades, necessitarem 200 gr. de massapà per cada varietat donant forma de xurro a la massa i tallant en porcions de 15 gr aprox per cada panellet.\nL'elaboració es idèntica als de pinyons però arrebossant amb ametlla picada i ou.\nEmpolsem el marbre amb sucre llustre, per tal que no s'enganxi el massapà, i amb la porció corresponent li donem forma de volcà o cistell, dins del forat hi posem 1 rovell d'ou i 10 gr de cafè soluble i ho barregem amb una culleradeta, un cop tot lligat, comencem a amassar-ho de nou, donant-li forma de xurro per fer les porcions de panellet. Ho tornem a passar una mica amb sucre llustre, per fer la massa més compacte, ja que porta l'ou, li donem forma i ho arrebossem amb sucre llustre per segona vegada, donant-li forma de gra de cafè. Posem a la safata del forn i amb un ganivet li fem un tall al mig, per acabar de donar-li més forma de gra de cafè.\nPANELLETS DE FRUITA CONFITADA (TARONJA):\nEmpolsem el marbre amb sucre normal. Col·loquem la porció de massapà hi afegim la fruita confitada per tal de que quedi ben barrejat a la massa. Fem un xurro i tallem les porcions donant-los forma de bola i els passem per sucre llustre, fem un forat al mig amb l'ajuda del mànec d'un cobert i els posem al forn. Un cop acabada la cocció, es deixa refredar i amb l'ajuda d'una màniga pastissera, omplim el forat amb melmelada de la varietat desitjada.\nPANELLETS DE CODONYAT:Tallem barretes de codonyat. Empolsem el marbre amb sucre en gra i posem el massapà donant-li forma de xurro, un cop tenim la mida desitjada l'obrim per la meitat i anem col·locant el codonyat reservat i tornem a tancar el xurro vigilant que no es vegi el codonyat i el fem rodolar per que quedi ben compactat. Empolsem amb sucre gra al damunt i anem marcant ratlles al damunt en els dos sentits per tal que quedi dibuixat una x en tota la massa. Tallem porcions de biaix i les col·loquem al forn.\nPANELLETS DE COCO: Afegim al massapà 100 gr de coco ratllat i li donem forma de bolet. Passem el panellet per sucre llustre, i pintem la part superior amb clara d'ou, tot seguit i posem un pessic de coco ratllat i al forn.\nPANELLETS DE XOCOLATA I NOUS:A la porció de massapà hi afegim 20 gr. de cacau en pols o cacau soluble i amassem de nou la barreja. Triturem un grapat de nous que barrejarem a la massa i ho passem amb sucre llustre. Fem el xurro i les porcions de panellet i a cada porció li posem al damunt un tall de nou i cap al forn.\nTotes les varietats necessitem el mateix temps de cocció, temperatura 220º durant 8-10 minuts amb més potencia a dalt que abaix.\nPublicat per PILAR TORRENT ABULI a 8:12\nManu & Rosita 3 de novembre de 2010 a les 15:06\njo vaig fer màgia amb ells!


Barcelona és la demarcació amb la xarxa viària amb el risc més alt d’accidentalitat\nLa BV-2041, entre Gavà i Begues, es manté com el tram més perillós per tercer any consecutiu\nELISABET ESCRICHE Barcelona 19/12/2014 00:00\nBarcelona és la demarcació catalana que té més trams de carretera amb un risc “molt alt” de tenir accidents greus o mortals. Segons l’últim estudi EuroRAP -elaborat pel RACC i presentat ahir-, la demarcació concentra un 24% dels trams de carretera més perillosos de la xarxa viària catalana, seguida de Lleida i Girona, amb un 15%, i finalment Tarragona, amb només un 7%. Tot i que del 2000 al 2010 hi va haver una davallada del 57% en el nombre de víctimes mortals a les carreteres per la millora de les infraestructures, l’estudi considera que en el conjunt de la xarxa catalana analitzada, un 17% dels trams -1.076 quilòmetres- tenen un risc “molt alt” d’accidentalitat, un percentatge que es manté estable en els últims cinc anys. Un 15% -975 quilòmetres- se situen en risc “alt”, i només 512 km (31 km menys que l’any passat) tenen un “risc zero”; és a dir, no han registrat cap accident mortal o amb víctimes greus durant el període 2011-2013.\nL’estudi torna a assenyalar per tercer any consecutiu els sis quilòmetres de la comarcal BV-2041 que separen Gavà de Begues com el tram més perillós de Catalunya. El segueixen el tram de la N-260 a Alp i el que hi ha entre Terrassa i Sentmenat a la C-1415a. El director general d’Infraestructures de Mobilitat Terrestre del departament de Territori i Sostenibilitat, Xavier Flores, va detallar ahir que aquest any s’ha millorat la senyalització de la separació de carrils de la carretera BV-2041, la qual cosa ha permès reduir fins al 80% la sinistralitat a la via. Flores preveu que aquesta xifra es reflecteixi en l’informe de l’any que ve.\nPel que fa els trams que acumulen més accidentalitat, es concentren bàsicament a l’àrea metropolitana de Barcelona, i en un 37% hi ha implicada una motocicleta. Torna a encapçalar el rànquing la C-31, entre el Prat de Llobregat i l’Hospitalet.\nEl director de la Fundació RACC, Miquel Nadal, va destacar que en matèria d’accidentalitat i perillositat Catalunya té uns registres inferiors a països com França, Alemanya i Itàlia. “Es troba en zona UEFA”, va dir utilitzant símils futbolístics. Alhora, va aplaudir mesures com prohibir el pas dels camions per la N-II a la demarcació de Girona. El subdirector del Servei Català de Trànsit (SCT), Xavier Almirall, va advertir que no es pot “abaixar la guàrdia” i va anunciar la posada en marxa de dos nou radars: a Cercs i a Sant Feliu de Codines.


IB3 | Reclamen una nova direcció per al Centre Oceanogràfic de illes\nReclamen una nova direcció per al Centre Oceanogràfic...\nPortada > ciència i tecnologia > Reclamen una nova direcció per al Centre Oceanogràfic de illes\nReclamen una nova direcció per al Centre Oceanogràfic de illes\nLa Federació de Confraries de Pescadors de les Balears denuncia que la manca de lideratge a l'Oceanogràfic està frenant un important conveni de recerca amb el sector.\nL’Institut Espanyol d’Oceanografia nomenarà un director provisional per a Balears la setmana que ve mentre avalua un candidat definitiu per al càrrec. L’anterior directora, Salud Deudero, presentà la dimissió el juliol en trobar que la burocràcia li impedia donar impuls a la investigació. Actualment, està en funcions.\nEl centre de les Illes és un referent a la Mediterrània. Té més de 60 investigadors titulars i contractats per projectes que estudien la presència de plàstics a la mar i la nacra, entre d’altres, així com també investigacions d’espècies de gran valor comercial com la gamba vermella, la llagosta i la sèpia.\nPrecisament, la Federació de Confraries de Pescadors de les Illes denuncien que l’actual manca de lideratge al Centre Oceanogràfic de les Balears posa en risc la tramitació d’un conveni transcendental d’investigació per al sector pesquer. Reclamen un cap visible amb qui parlar i celeritat amb els nous nomenaments.\nPerò el Centre Oceanogràfic de les illes travessa més dificultats. Enguany, els treballadors protestaven al carrer per denunciar que la tramitació burocràtica era tan complicada i lenta que els feia perdre projectes europeus.\nEl director nacional de la Institució, Eduardo Balguerías, ha reconegut a IB3 el problema i espera que ho resolgui, en part, un article de la llei de pressupostos que eximeix els projectes europeus de la fiscalització prèvia.\nCientífics creen la banda sonora de la sortida del sol a Mart\nEls investigadors s'han fixat amb la lluentor, la informació de color i l'elevació del terreny\n55 anys de Félicette, l’única moixa que ha anat a l’espai i n’ha tornat\nL'any 1963, la van llançar a 157 quilòmetres de la Terra i durant prop de 15 minuts va estar sense...\nL’informe global del canvi climàtic alerta: calen “canvis sense precedents” per limitar l’escalfament a 1,5 °C\nL'any 2030, les emissions de CO₂ haurien de disminuir un 45% respecte dels nivells de 2010


POLÍTICA - 20/01/2020 21:13 / Redacció\nDolors Montserrat o Dolores Montserrat, com la coneixen al Partido Popular, és diputada al Parlament Europeu representant aquest partit. Després de la seva participació al Congreso de los Diputados, fent de portaveu i ministra de Sanidad, els de Pablo Casado la van endollar a Europa.\nFOTO: Gonzalo Boye i Carles Puigdemont\nAra té poca feina i es dedica a insultar i menysprear els diputats al Parlament Europeu, Carles Puigdemont i toni Comin. L'últim insult ha estat considerar-los persones "amortizades" i "caducades". Unes paraules que han topat amb el clatellot de l'advocat Gonzalo Boye.\nNo és la primera vegada que Boye se les té amb la pepera. En aquest sentit, tal com us vam EXPLICAR AQUI Boye la va humiliar, quan es va saber que Puigdemont i Comin serien diputats. Ella ho havia negat sempre.\nParaules clau: HUMILIACIÓ GONZALO BOYE DOLORS DOLORES MONTSERRAT


Aquí hi poso banda sonora i tot.\nUn dia vaig agafar el tren, acció que duc a terme sovint, i em vaig asseure en un seient sense fixar-me gaire en el voltant. Quan vaig haver deixat la maleta i vaig haver tret un llibre per començar a llegir em vaig adonar que al bloc de quatre seients del meu costat hi havia un noi amb unes sabates Nike, pantalons amples i alguna peça platejada, potser una gorra. No m’hagués fixat en ell si no hagués estat perquè tenia el mòbil o l’aparell que fos amb música rapera sortint per l’altaveu. Em vaig girar cap a ell i li vaig dir “Baixes a la pròxima, no?”. El noi devia captar la indirecta perquè va treure els cascos i se’ls va posar. Em vaig acomodar al seient i vaig començar a llegir.\nEl tren va fer la parada oportuna a la següent estació i no em vaig fixar excessivament en la gent que pujava perquè estava llegint. Quan va arrancar vaig quedar-me esgarrifat al sentir una guitarra acústica just als seients del davant on s’havien col·locat un grup de quatre alternatius amb rastes, pantalons estripats del Pull&Bear, alguna dessuadora Adidas, alguna samarreta amb un eslògan per a retardats i sabates d’anar amb skate. El rapero em va mirar en plan “Ara què?”.\nNo tenia ganes d’haver de tornar a parlar amb desconeguts tan poc considerats i, sincerament, en aquell moment vaig donar la humanitat bastant per perduda, així que vaig decidir aixecar-me i canviar de vagó. Me’ls devia mirar amb molt mala cara perquè un d’ells em va demanar si em molestaven i jo vaig contestar que sí. Ells es van aixecar i van marxar (gest que considero un detall per part seva) però no sense abans deixar anar un “Nos vamos con la música a otra parte”.\nAquesta frase portava implícita la idea de què jo els estava fent fora i de què a més a més els estava privant de poder manifestar el seu art (o com a mínim jo ho veig així). Jo vaig quedar encantat, evidentment. Però no vaig poder evitar pensar que en les dues situacions havia semblat que jo era el que imposava les meves normes quan en realitat eren ells els que estaven trencant l’únic estat de veritable igualtat en un vagó: el silenci.\nSense tenir en compte que si jo agafo la meva bateria i em poso a tocar dins un vagó ja poden venir amb mòbils, amb guitarres acústiques o amb un puto F-16.\nI és que jo sóc un maniàtic perquè em fan ràbia els gossos que borden, els nens que ploren, la gent que parla cridant, els bars amb futbolin, els petards, les obres, els camions i pràcticament totes les coses que sobrepassen els decibels de la normalitat fora de context.\nTot i això entenc que hi ha sorolls que no es poden evitar i, en aquests casos, me n’aparto.\nAra bé, quan hi ha alguna cosa que es fa per pura diversió o voluntat, em cago una mica en Déu. Quan passa un motero amb la seva Harley de merda a 2 km/h mirant a banda i banda perquè tothom vegi amb claredat que va vestit com un puto maricon, això sí que no té perdó; quan entra un subnormal a dins al metro amb el mòbil a les mans i la música a tota hòstia, una música que no se sent bé perquè no té greus, però que vol compartir amb tots perquè ell és el més dur del vagó, això no té perdó; quan algú posa un gos que borda a tothom que passa pel carrer al balcó d’un bloc de pisos, tampoc; al que hi posa un lloro l’haurien de matar; quan en un lloc públic hi ha un grup de persones que discuteixen i un d’ells eleva el volum perquè tothom senti quina és la seva opinió (d’endarrerit sempre), només perquè té ganes de cridar l’atenció, la lapidació hauria de ser, no legal, sinó obligatòria.\nTot arriba a l’apoteosi quan les persones estan disposades a defensar les seves idees, o equips de futbol, o la merda que sigui que les empenyi a seguir vivint, quan creuen que la seva és la única veritat i així es consideren a elles mateixes privilegiades i superiors a les altres perquè creuen saber alguna cosa que l’altra gent no sap i tenen la necessitat de mostrar-ho a totes les persones que es topen amb elles. M’avorriu molt. M’avorriu perquè NO SABEU ABSOLUTAMENT RES. Sí, tu, no miris al costat, parlo de tu.\nSi us plau, calleu tots d’una puta vegada perquè sou tots merda.\nPublicat per Tòmpsen a 6:22 0 comentaris\nEtiquetes de comentaris: La majoria de persones són subnormals, Puta Merda\nPublicat per Tòmpsen a 2:14 2 comentaris\nPublicat per Tòmpsen a 4:47 0 comentaris\nQue triï la majoria és una puta merda: Prova 01\nCom que aquest bloc es basa en la màxima que estableix que la majoria de persones del món són subnormals i per això la majoria decisions que es prenen a nivell general, des de les eleccions polítiques fins a les llistes d’èxits musicals, són errònies, faré un exhaustiu treball de camp en què aniré anotant proves per demostrar la certesa de la nostra teoria. El mètode que utilitzaré serà, evidentment, l’inductiu, o sigui, no ho explico collons, busqueu-ho a l’enciclopèdia que si passeu aquí és que sabeu llegir.\nProva número 1: és trivial, però és la que avui m’he trobat. A la plaça de toros de les Arenes, convertida ara en un centre comercial, hi ha un ascensor que et puja fins al pis superior. Val un euro per viatge i passatger. A dins hi ha escales mecàniques, però avui, a l'ascensor, hi havia cua.\nSou tots merda.\nPublicat per Tòmpsen a 12:05 0 comentaris\nEtiquetes de comentaris: La majoria de persones són subnormals\nPublicat per Filmaholics a 11:07 1 comentaris\nLes Dissorts de la Virtut és una puta merda\nAquest és el primer post de Les Dissorts de la Virtut, un blog que neix fruit d’un parell de posts publicats al nostre antic blog; el primer és aquest, i el segon podria ser aquest. També neix de la certesa que tenim tots els que hi escrivim de que hi ha moltes coses democràticament qualificades com a bones que realment no ho són.\nPer això nosaltres, altruistes de mena, hem decidit obrir aquest espai, concebut a mode de petita ofrena pedagògica del nostre gust refinat i saber il·limitat a la plebs agresta, confusa per la fal·làcia que dicta “sobre gustos no hi ha res escrit”, per reivindicar la condició de “puta merda” de qualsevol cosa que, per molt que ho sigui, no estigui considerada com a tal.\nNo pretenem alliçonar a ningú, ni delectar el lector amb la nostra acurada prosa; simplement posar en evidència que si hom no coincideix amb el que s’escriurà aquí probablement té el gust al cul.\nPublicat per mrpink a 6:23 0 comentaris\nEtiquetes de comentaris: Benvinguts, Puta Merda