El Govern espanyol aplica l’article 155 per destituir Puigdemont i els seus consellers | Espanya | EL PAÍS Catalunya\nEl Consell de Ministres aprova convocar eleccions en sis mesos\nMadrid 21 OCT 2017 - 21:59\tCEST\nEl president espanyol, Mariano Rajoy. JUAN CARLOS HIDALGO AFP\nEl Govern va desplegar aquest dissabte sense complexos les possibilitats que ofereix la Constitució, en l’article 155, per restaurar a Catalunya l’ordre constitucional i la legalitat que el secessionisme va fer saltar pels aires. Mariano Rajoy no va voler arribar mai a aquest extrem, va dir, però va optar finalment per fer-ho amb totes les conseqüències: destituirà dels seus llocs el president Carles Puigdemont, el vicepresident Oriol Junqueras, i tot el Govern; limitarà les funcions del Parlament i controlarà tota l’Administració catalana fins que, en un termini màxim de sis mesos, convoqui, ell mateix, unes eleccions autonòmiques. Puigdemont va convocar el Parlament per “debatre sobre l’intent de liquidar el nostre autogovern”, sense anticipar l’abast de la resposta.\nMariano Rajoy va esprémer al màxim els terminis, amb l’esperança d’una rectificació de la Generalitat que mai va arribar. Va revelar finalment la seva intenció d’aplicar l’article 155 al màxim de les seves possibilitats. La mesura més extrema: la destitució del president de la Generalitat, Carles Puigdemont, del vicepresident, Oriol Junqueras, i de tots els consellers del Govern, com va avançar EL PAÍS en l’edició de dissabte.\nEl cap de l’Executiu espanyol, Mariano Rajoy, assumeix les funcions del president de la Generalitat, entre les quals hi ha la de més rellevància, la capacitat de convocar eleccions i, per tant, dissoldre el Parlament. Ara serà Rajoy qui convocarà eleccions “ordinàries” a Catalunya en un termini no superior a sis mesos, per la qual cosa aquests comicis se celebraran la propera primavera, si la intervenció de l’Administració catalana transcorre sense imprevistos per aconseguir “la tornada a la legalitat”. La vigència del 155 i de totes les mesures adoptades, en qualsevol cas, es mantindrà “fins a la presa de possessió del nou Govern de la Generalitat” després de la celebració d’aquestes eleccions.\nEl president del Govern va comparèixer cap a dos quarts de dues de la tarda després de la fi del Consell de Ministres, en què es va aprovar la llista de mesures d’intervenció de la Generalitat de Catalunya. El document es va enviar immediatament al Senat, on el seu president, Pío García-Escudero, havia reunit la mesa de la institució. “El Govern ha hagut d’aplicar l’article 155 de la Constitució; no era la nostra intenció ni el nostre desig”, va reconèixer Rajoy sense embuts. No ho volia Pedro Sánchez, líder del PSOE, però ell tampoc. Sí, és un article constitucional, va assenyalar, però “només s’aplica en circumstàncies excepcionals”, va dir per remarcar la gravetat de la situació. Ho fa perquè “cap govern pot ignorar la violació de la llei”. Rajoy va acusar Carles Puigdemont i l’independentisme d’haver propiciat aquest desenllaç. “Alguns volien que s’arribés a aquesta situació, perquè no es poden fer pitjor les coses, fins i tot per als interessos dels que les han fet”, va afirmar.\nEl Govern va posar en marxa una tasca pedagògica que s’aventura llarga, per convèncer els ciutadans que la decisió adoptada no és ni una suspensió de l’autonomia catalana ni una retirada de les seves competències. Simplement, va explicar Rajoy, “se cessa les persones que han posat aquesta comunitat al marge de la llei”.\nLa duresa de totes les decisions adoptades, que encara han de ser validades pel Senat, és cridanera. Finalment, es va optar per permetre que el Parlament segueixi en actiu, però les seves funcions de control es veuran seriosament limitades; les seves iniciatives legislatives, sotmeses a un possible veto del Govern si contravenen la Constitució; i la seva presidenta, Carme Forcadell, desposseïda de prerrogatives tan simbòliques com la de proposar un candidat a la presidència de la Generalitat o plantejar un debat d’investidura. Forcadell va definir les mesures com “un cop a la democràcia al segle XXI” i va cridar els ciutadans catalans a defensar el seu Parlament.\nSuport de Sánchez i Rivera\nEls líders del PSOE, Pedro Sánchez, i de Ciutadans, Albert Rivera, que han donat suport a la decisió del Govern d’activar el 155, no van mostrar ni la més mínima fissura després de conèixer les mesures concretes d’intervenció. Rivera es va mostrar convençut que la resposta de l’Executiu ha estat d’acord amb la situació de fora de la legalitat en la qual s’ha col·locat la Generalitat. “Discrepàncies amb el PP sobre la integritat territorial d’Espanya, cap”, va afirmar al seu torn Sánchez durant un acte dels socialistes a Cartagena. Els socialistes estan convençuts que amb la decisió adoptada es preserven “les institucions de l’autogovern”, va dir el secretari d’organització del PSOE, José Luis Ábalos. La direcció socialista, no obstant això, s’enfronta al problema de noves tensions en el si del seu soci català, el PSC. Alguns alcaldes del PSC van manifestar el seu “més radical desacord” amb l’aplicació del 155, en un comunicat encapçalat per Núria Parlon, alcaldessa de Santa Coloma de Gramenet, que va dimitir hores després com a membre de l’executiva del PSOE. El text es feia públic mentre encara es desenvolupava a Barcelona una manifestació que va reunir 450.000 persones, segons dades de la Guàrdia Urbana. La concentració va ser convocada per demanar la llibertat dels líders de l’ANC i d’Òmnium Cultural, Jordi Sánchez i Jordi Cuixart, però va derivar en una protesta contra la decisió del Govern d’intervenir la Generalitat.\nLes reaccions més dures van procedir de Podem i del PNB. El secretari d’organització de la formació morada va acusar Rajoy de “suspendre la democràcia”, no només a Catalunya sinó a tot Espanya. El portaveu del PNB al Senat, Jokin Bildarratz, va afirmar que les mesures anunciades pel Govern eren “anticonstitucionals” perquè “s’intervé el Parlament català, i per tant, el dret de sufragi”.\nLa talaia des d’on s’observarà l’evolució de l’aplicació de l’acord serà el Senat. Si tot segueix el seu curs segons el que està previst divendres que ve el ple de la Cambra alta haurà aprovat aquest pla, del qual donarà comptes el Govern cada dos mesos. Per tant, els membres de l’executiu de Mariano Rajoy no respondran davant el Parlament de Catalunya sinó al Senat en una comissió creada específicament per a aquest procés o en un altre òrgan encara per determinar.\nL’afany del govern per no semblar invasiu físicament, per no afegir encara més gravetat al control que exercirà sobre la Generalitat, es tradueix de moment en no nomenar una figura com a representant de l’Administració de l’Estat a Catalunya.


Pseudo-Dionís l'Areopagita - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\n(S'ha redirigit des de: Pseudo-Dionís l'Aeropagita)\n(la) Corpus Areopagiticum\np. segle V\np. segle VI\nTeòleg, filòsof, escriptor, religiós i historiador\n(1340 (Gregorià)) Complete Works of St. Dionysius the Areopagite (en)\nPseudo-Dionís l'Areopagita, o simplement Pseudo-Dionís, és un teòleg i filòsof anònim de finals del segle V o principis del VI l'obra del qual va ser incorrectament atribuïda a Dionís l'Areopagita, el convers atenenc de Sant Pau mencionat a Fets 17:34. Històricament l'autor s'havia identificat amb l'Areopagita perquè afirma haver estat deixeble de Sant Pau.\nEntre les seves obres (denominades Corpus Areopagiticum) s'hi troben Noms Divins, Jerarquia Celestial, Teologia Mística, i diverses epístoles. Altres obres seves, com Guies Teològiques, s'han perdut. Els seus textos són de caràcter místic i mostren una forta influència neoplatònica.\nDurant l'edat mitjana es considerava a Dionís l'Areopagita i a Sant Dionís de París la mateixa persona, creient que després de la conversió per Sant Pau, l'Areopagita havia viatjat a França on predicà i fou martiritzat. La confusió entre aquestes dues figures històriques es va complicar encara més amb la identificació de l'Areopagita com a autor de les obres de Pseudo-Dionís.\nAls voltants de l'any 1121, Pere Abelard, un monjo benedictí de l'Abadia de Sant Dionís (al nord de París) va estudiar amb detall la vida del seu sant patró i va esclarir les tres identitats diferents. La resta de monjos no van rebre bé l'aparent rebaixa de l'estatus de Sant Dionís, i Abelard no romangué gaire temps més a l'abadia.\nL'humanista florentí Lorenzo Valla (mort 1457), en els seus comentaris al Nou Testament, va contribuir significativament a establir que l'autor del Corpus Areopagiticum no podia ser el convers de Pau, tot i que no va ser capaç d'identificar l'autor real de les obres.\nLa visió de Valla sobre l'autoria va ser acceptada i publicada per Erasme a partir del 1504, fet pel qual fou criticat per alguns teòlegs catòlics. Durant el segle xix també l'Església va acceptar que el Corpus no havia pogut ser escrit per un contemporani de Pau i que l'afirmació era una tan sols una llicència de l'autor.\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Pseudo-Dionís_l%27Areopagita&oldid=19433458»\nTeòlegs del segle V\nTeòlegs del segle VI\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 6 gen 2018 a les 11:45.


Tota la por del món!\nEls petits ens sorprenen sempre.\nEn Pere té tres anys. És inquiet, infatigable, tenaç, arriscat, lluitador... Cada tronc és una espasa; la música preferida, gairebé des que va néixer, la del Correfoc i la de la Patum... Fins ara no se li podien treure els ulls de sobre: era capaç d'enfilar-se a la barana del balcó sense pensar-s'ho dues vegades; o de marxar tot sol cap al parc infantil sense dir res a ningú, ja fosc, perquè tenia ganes de gronxar-se, amb el corresponent ensurt dels pares... Semblava en Pere sense por... Com podeu suposar, és també simpàtic i afectuós, dels que desarma de seguida després d'haver fet qualsevol entremaliadura.\nAquest dissabte passat, el seu pare corria en una cursa i en Pere i el Guim -aquest normalment entenimentat i l'àngel de la guarda del seu germà petit- el seguien amb la família, i l'esperaven, per donar-li ànims, als llocs d'avituallament. Mentre, "escalaven" per la muntanya amb l'avi que els ensenyava com fer-ho. S'ho passaven molt bé.\nHavien començat a pujar des de la carretera de coll de Bracons cap el Puigsacalm. Anaven mesurant les passes: hi havia zones amb matolls i d'altres amb pedres molt inestables. Ho estaven fent prou bé... De cop, en Pere es va trobar que no sabia com moure's. No podia ni pujar, ni baixar sense risc de caure... Llavors va dir al seu avi una frase sorprenent en ell, sempre tant valent: Tinc tota la por del món!\nEn un nen de tres anys, sorprèn l'ús, en el moment oportú, del superlatiu més absolut que pot haver-hi. Perquè tota la por del món és, realment, molta, moltíssima por...especialment en aquest moment de desconcert global...\nPublicat per M. Pilar a 0:54 0 comentaris\nAvui, que celebrem la Festa de la Mare de Déu de Montserrat, patrona de Catalunya juntament amb sant Jordi, vull recordar algunes dades relacionades amb Montserrat.\nL'any 1881, la Verge negre va ser coronada com a Mare dels catalans, amb una rica corona d'or i diamants. També se li oferí una "Corona Poètica" presentada per Milà i Fontanals, acompanyat de Jacint Verdaguer, Joaquim Rubió i Ors i Marian Aguiló.\nL'any 1956, setanta cinc anys després, un nombrós grup d'intel·lectuals i poetes pujaren a Montserrat i dintre de la missa solemne, en el moment de l'ofertori, el Dr. Carles Cardó, Jordi Rubió i Balaguer, Josep Maria López-Picó, Josep Maria de Sagarra, Carles Riba, Josep Sebastià Pons, i Mn. Josep Maria Junyent pujaren al presbiteri, a oferir a la Mare de Déu de Montserrat una "Corona Literària" formada per textos de més de dos cents escriptors de parla catalana. Mn. Josep Maria Junyent fou l'encarregat de llegir l'oració d'ofrena escrita pel doctor Cardó.\nUn recull de textos d'aquesta "Corona Literària" es publicà l'any següent.\nEn els textos dels historiadors Jordi Rubió i Balaguer i Frederic Udina i Martorell queda patent l'antiguitat de la devoció a la Mare de Déu de Montserrat tant per part dels reis i nobles com per part del poble.\nDes del segle XI que pelegrins de tota classe visiten el santuari. Els Reis protegien els romeus i donaren en diverses ocasions salconduits, o guiatges col·lectius, a petició del Monestir, a fi que tots els qui pujaven a Montserrat no fossin molestats quan anessin o retornessin del pelegrinatge i i els fossin respectats els seus bagatges. El Rei Jaume I amenaça els que no observin el guiatge amb una multa de fins a cinc-centes monedes d'or.\nPere el Cerimoniós va permetre que s'arrangessin els camins que portaven a Montserrat i que es fessin de nou per un altre indret, ja que la violència de les pluges els havia destruït, com explica l'historiador Frederic Udina Martorell. Veiem, doncs, que les destrosses que ha sofert la muntanya aquests últims anys no són cap novetat.\nEl Rei Joan II d'Aragó va concedir a l'abat Pere Ferrer i als seus successors d'ésser bibliotecaris majors del rei i dels seus descendents.Potser per aquest motiu és tant important la Biblioteca del Monestir?\nAcabo amb uns versos de Tomàs Garcés, extrets també d'aquesta "Corona Literària":\nSiau la meva guia,/Maria, flor i estrella:/Mare de Catalunya,/Verge de Montserrat.\nPublicat per M. Pilar a 21:02 0 comentaris\nLa Festa de Sant Jordi, ahir i avui\nJa vaig dir ahir que Sant Jordi, per a mi sempre ha anat associat a llibres i llibreries.\nAl carrer del Born de Manresa, a la Llibreria Torra, pendents de la pluja, hi anàvem de joves, a "fer de dependents" cada 23 d'abril. Especialment a tafanejar, fullejar, llegir llibres...\nEl meu pare va guardar tota la seva vida un vell talla fulls de cartolina de l'any 31de la Llibreria del meu oncle-avi, Valentí Torra, amb una fotografia del rostre de Macià i amb les paraules: Primera Festa de Sant Jordi en la Catalunya Triomfant. No massa temps després les coses es varen complicar...\nQuan vaig anar a estudiar a Barcelona varem descobrir un altre Sant Jordi: el de les roses, situat en un primer moment a la Plaça de Sant Jaume. Al llavors Palau de la Diputació, es celebrava una missa en honor de Sant Jordi, Patró de Catalunya, i es beneïen i es venien les roses. Estic parlant dels anys cinquanta. Sembla que la festa ja es celebrava des dels anys 40. Recordo que, si podíem, ens escapàvem a la plaça sant Jaume a gaudir d'aquell espectacle nou per als que veníem de fora. En aquest sentit la Festa es celebra ara de la mateixa manera. Després es va anar estenent el costum de regalar una rosa a la dona, la mare, la promesa, l'amiga. A casa nostra un llibre sempre per a cada membre de la família...\nLes roses varen passar de la plaça de Sant Jaume i les Rambles a la resta de Barcelona i a tot Catalunya, fent companyia als llibres. Qui més qui menys aprofita per posar la seva paradeta de roses: associacions, grups d'estudiants, nouvinguts...Tothom regala roses: des de les botigueres i els botiguers, fins al Cuní als que passen pel seu programa...Tothom en porta, tingui la pell del color que sigui i parli la llengua que vulgui o pugui. La Festa s'ha popularitzat amb tot allò que comporta de bo i de menys bo.\nUns demanen que Sant Jordi sigui un dia no laborable, festiu. Festiu ja ho és. La gràcia està en què és un dia que l'ha fet festiu el poble, la gent, no el Gobern. És un dia laborable i lectiu, però especial. A les escoles es fan concursos literaris o es convida algun escriptor. Al matí és freqüent de trobar grups d'escolars passejant per les parades de llibres...I quan tanquen les botigues, les oficines, la gent segueix al carrer, passejant, intentant mirar els llibres de les parades i comprant algun llibre i alguna rosa...Si Sant Jordi fos festiu no seria el mateix. Pedreria una bona part de la seva gràcia. Ara agermanem feina, cultura, amistat...\nEls polítics cada cop intenten més polititzar la Festa. Per Festa política ja tenim l'11 de setembre. Va ser una llàstima que en Maragall fes fora la recepció del Palau de la Generalitat.\nPerò, com més ho polititzin, més s'allunyaran del ciutadà normal, que preferiria veure'ls passejar buscant llibres, que allunyar-se Diagonal amunt on el poble ja no hi arriba i fen veure que són amics d'aquells que fa poc semblaven els seus enemics.\nPenso que una de les gràcies de la Festa de Sant Jordi és que ha sobreviscut a tots els sotracs polítics: es celebrà durant la República, durant el franquisme i ara en democràcia, si voleu amb petites variants. Aquesta continuïtat és un tresor, ara que sembla que la història comença en un moment precís, segons interessa a un partit o altre, sense tenir en compte tot allò que havia passat abans. Cada vegada estic més convençuda que a Catalunya allò que ens fa grans és la cultura, la llengua, la feina. A vegades els que no donen la talla, tant abans com ara, són els partits polítics.\nPublicat per M. Pilar a 0:54 3 comentaris\nLLibres per Sant Jordi...\nAvui he vist a Internet un anunci d'una de les principals llibreries de Barcelona. Deia una cosa similar a aquesta: Tenim tots els llibres més venuts. Demani'ns-els per e-mail i els hi enviarem a domicili... M'ha semblat que era la antítesi del que hauria de ser el dia de Sant Jordi. Si hem de valorar un llibre i l'hem de comprar perquè és el més venut, malament rai.\nPer a mi, el dia 23 d'abril és, especialment, el dia dels llibres. Fa anys, a les ciutats petites, com a les grans, les llibreries treien els llibres al carrer, a la parada que normalment estava ubicada just al davant de la botiga. Es podia triar i remenar. S'hi podien trobar llibres clàssics, els que havien anat sortint al llarg de l'any, aquells curiosos que cridaven l'atenció, ves a saber perquè, i també algunes novetats.\nEls que pertanyíem a una família de llibreters el Dia del Llibre era una jornada especial: quan sortíem d'escola o de la feina fèiem cap a la parada i ajudavem a vendre...Gairebé sempre hi havia l'amenaça de pluja, i molts anys la jornada era més o menys passada per aigua, però això no desanimava els visitants de les parades.\nAra les editorials -no els autors, que la majoria són una mica esclaus dels seus editors- treuen les seves novetats pensant ja en la Festa de Sant Jordi. Si algú té ganes de buscar un llibre especial, editat fa alguns anys, és millor que no el busqui el Dia del Llibre: possiblment no el trobarà, i les persones que atenen la parada no el podran buscar per excés de feina. A les parades gairebé només s'hi troben les novetats que les editorials han anat publicitant al llarg de les últimes setmanes i han tret just per vendre'ls aquest dia. Molts escriptors es veuen "mig obligats" a anar amunt i avall signant sense parar...d'altres han d'esperar que algun lector despistat s'apropi...\nA les vies cèntriques, s'hi concentren moltes parades de llibreries. Conseqüència: no es pot ni passar, ni parar-se, ni triar... L'ambient és "fantàstic", però per a mi angoixant i sense sentit: els llibres volen tranquil·litat, temps i la possibilitat de tocar, fullejar i fins i tot poder gaudir de la flaire d'un llibre acabat d'imprimir\nAlguns de nosaltres ja no comprem els llibres el Dia del Llibre. Si podem, ho fem abans, amb tranquil·litat, pensant en els gustos de les persones que el rebran com a obsequi, en la il·lusió dels menuts que tot just comencen a llegir. El 23 d'abril ens passegem a veure la moguda, l'alegria, les roses...\nPerò de Sant Jordi i de les roses ja en parlaré demà. Tot i que ara s'han unit les dues tradicions, a Catalunya roses i llibres no sempre havien anat de la mà.\nPublicat per M. Pilar a 21:28 1 comentaris\nLlibres amb història VI: Rondalles Meravelloses\nVaig començar parlant de llibres amb història sense pensar que es convertirien en una sèrie. Ara, però, ja en porto uns quants posts i encara me'n queden alguns més per escriure.\nAvui torno a un altre llibre per a infants. Però no és només un llibre de la nostra infantesa; és també un llibre de la infantesa del nostre pare i dels seus germans. Les Rondalles Meravelloses apareixen contades per Valeri Serra i Boldú i els dibuixos són de Vicens Nubiola. Està editat per l'Editorial Catalana a Barcelona, l'any 1924. Porta el número 226.\nM'agrada parlar de les Rondalles Meravelloses justament avui, 14 d'abril, aniversari de la proclamació de la República. Però no és aquest el motiu. Avui, el propietari del llibre, el nostre pare, hauria complert 93 anys. El llibre té, també, la seva dedicatòria, que gairebé esborrada, més aviat s'endevina que es llegeix. Diu: Al nen Albert Torra Ferrer dels seus tiets el dia de la seva Primera Comunió. I la data: XXXI-V- MCMXXIV.\nAlgun dia parlaré dels "tiets" del pare –mai els varem anomenar oncles- que tant importants varen ser per ell i els seus germans durant la seva infantesa i joventut. I de retruc per a nosaltres.\nLes Rondalles Meravelloses era un llibre que no es guardava en un armari, com una joia. Ha estat un llibre per llegir-lo tots de petits. Enquadernat en cartró marró fosc i el llom protegit amb tela marró més clar, el seu interior ha patit força: pàgines que han desaparegut, pàgines amb escrits en llapis, guixades de colors…D'altres han estat apedaçades amb cura- anava a dir amorosament-, amb paper engomat transparent, de quan encara no hi havia cel•lo. Era un dels llibres que llegíem quan ens quedàvem a casa perquè estàvem malalts, o ens el llegia el pare o l'àvia si venia a fer-nos companyia.\nAlguns són contes que han perdurat fins els nostres dies: La caseta de sucre, La flor de "velial" (que en altres llibres apareix com la flor de penical); La faveta, El poll i la puça… D'altres no els he ni llegit ni sentit mai mes: La Murmureta, La Mascota, El cap de Mort...\nActualment el llibre seria "políticament incorrecte", molt incorrecte. Hi apareixen princeses amb estrelles al front, amb cabells d'or, velletes que són la Mare de Déu: tot un món meravellós. Però també hi apareixen la mort, i la personificació de la mort; la por, la violència, un cert "canibalisme"; madrastres dolentes, molt dolentes; el dimoni, que es passeja tranquil•lament entre les criatures... Hi ha escenes de molta por… Recordo de petits el terror que ens feia El cap de mort , un dels més terribles. El cap de mort s'anava atansant i anava dient el lloc on es trobava… Marieta, Marieta, ja sóc al replà de l'escaleta. Més tard: Marieta, Marieta, ja sóc a la porta de la cambreta…\nEl llenguatge és mol ric i sap greu constatar com s'ha empobrit el català actual… I em dol de no poder explicar segons quins d'aquests contes als meus néts i nétes. Segurament els seus pares no m'ho permetrien pas...\nPublicat per M. Pilar a 23:47 0 comentaris\nFeia temps que no anava a Madrid per carretera. Anar i tornar en cotxe, si hi ha més d'un conductor, no es fa pas massa pesat.\nEl paisatge ajuda a entendre la gent i els pobles. La terra ens marca i ens condiciona.\nNo podem ser iguals els catalans que els aragonesos o els castellans, per exemple. Perquè és diferent la terra en la que vivim. M'han sorprès els voltants de Saragossa (aquest cop no he passat a l'altra banda de l'Ebre). Es respira riquesa per tot arreu. Polígons i més polígons envolten la ciutat, al costat de l'Ebre. En contrast amb l'aridesa de les terres per on va passejant-se la carretera camí de Castella.\nI entre Aragó i la planúria de la "meseta", el petit territori de la província de Sòria, prop del Jalón. La terra perd el seu mono color i els ocres es barregen amb terres més rogenques i amb el verd fosc dels "encinares".\nMadrid amb un tràfic terrible. Carrer Serrano i Castellana en obres, fan intransitable aquella part del centre. Els taxistes, desesperats. I els que anàvem en cotxe, també.. Pensava que si a Barcelona es duu a terme la remodelació de la Diagonal i els canvis que es rumoregen al Passeig de Gràcia pot passar el mateix que ara passa a Madrid. L'alcalde Hereu ho hauria de tenir en compte...\nDe tornada a Catalunya l'evidència que cada vegada el nostre territori s'està saturant més. Cada cop més habitants en pocs quilòmetres quadrats. La plana de Lleida encara potser se'n salva; però quan un s'apropa a Barcelona la sensació d'ofec és cada cop més gran.\nA Madrid, un exemple de residència per a gent gran. Depèn de l'embaixada de França. Àmplia, clara, posada amb bon gust, habitacions com petits apartaments, on cada resident manté la seva identitat i la seva independència mentre li és possible. Entren i surten quan volen -només cal avisar si hi van o no a dinar o a sopar o si tornaran tard al vespre- i on cada persona es tractada amb respecte i afecte. Si no fos per l'edat dels que hi viuen, recordaria més una residència d'estudiants que una residència de vells.\nAllà varem visitar la nostra cosina periodista, catalana trasplantada a Madrid des de la seva joventut. Farà 90 anys aquest estiu: encara col·labora en unes quantes revistes. A l'habitació, una màquina d'escriure electrònica i una cadira giratòria que s'ha portat de casa seva. Ara està començant una novel·la... Estic segura que la seva "mala salut de ferro" no li impedirà d'acabar-la...\nPublicat per M. Pilar a 1:36 1 comentaris


La Sala Trono: més de 5.000 espectadors aquesta temporada\nLa Sala Trono supera els 5.000 espectadors en la seva primera temporada al Metropol\nÉs un 65% més de públic que l'any anterior | En total s'han programat més de 80 funcions\ndijous, 20 de juny 2019 - 14:11h\nEl responsable de la Sala Trono, Joan Negrié, s'ha mostrat molt satisfet amb el balanç de la temporada | TarragonaDigital\nLa Sala Trono-Armanyà ha posat punt final a la temporada amb bones sensacions i amb unes xifres d'èxit: més de 80 funcions i més de 5.000 espectadors. És un balanç notablement superior al de l'any passat, amb un 65% més d'assistents que l'any anterior. Si l'any 2018 la temporada —a l'antiga Sala Trono— va superar per poc els 3.000 espectadors, enguany fins a 5.200 s'han apropat a les representacions programades, per primera vegada, al Teatre Metropol.\nEl gestor i programador de la Sala Trono, Joan Negrié, s'ha mostrat molt satisfet amb el balanç de la present temporada. La mitjana d'ocupació supera el 80% als espectacles programats, i en el 40% d'aquestes funcions s'ha aconseguit penjar el cartell d'entrades esgotades. Negrié també s'ha felicitat per haver aconseguit exportar quatre produccions pròpies a Barcelona, un fet que els ha permès desenvolupar un múscul econòmic afegit.\nLa Sala Trono, d'enhorabona després de la seva primera temporada al Metropol\nLa temporada, que va des del mes de setembre del 2018 fins a aquest mes de juny del 2019, ha millorat els números de forma substancial arran del canvi d'ubicació: del discret local de la Part Alta al cor de la Rambla Nova. L'aforament és molt més ampli, i de la cinquantena de seients s'ha passat als 140 que permet el Teatre Metropol quan funciona a ple rendiment.\nEl programador ha destacat també que en 67 de les 82 representacions teatrals de la temporada s'ha superat la meitat de seients plens, fet que ajuda a fer una passa endavant a l'hora de consolidar el nou emplaçament per a les funcions de la Trono. Després del primer any de llums i focus al Metropol, els números avalen l'aposta i el salt endavant d'un dels motors culturals de petit format més especials de Tarragona.\nTot a punt pel FITT, l'oasi del teatre contemporani a Tarragona\nL'Aula de Teatre de la URV, «una illa de llibertat» que celebra els 25 anys


ÚLTIMES NOTÍCIES, NOVETATS\nEns complau informar a tots els nostres clients i amics que hem arribat a un acord de col·laboració comercial amb Luis Escuris Batalla\nLuis Escuris Batalla, S. L., és una companyia que elabora conserves de peix i marisc d’alta qualitat.\nContinuant amb la nostra tradició d’oferir productes de proximitat de la millor qualitat, en Grup Alimentari Disteco hem signat un nou acord de col·laboració amb Luis Escuris Batalla S.L., per oferir als nostres clients el millor en conserves de marisc i peixos gallecs.\nFa una mica més de vint anys, i després de tota una vida dedicada al sector de les conserves, als seus 65 anys el fundador va decidir iniciar un nou projecte per continuar amb la tradició que havia après del seu pare en els anys ’40 del segle passat .\nDesprés de dues dècades, Luis Escuris Batalla S.L. ha aconseguit establir i mantenir els seus productes en una posició destacada en les millors botigues a nivell nacional i internacional.\nEntre els seus productes es poden trobar tonyina clara en oli d’oliva, navalles al natural, pop en oli d’oliva, zamburiñas en salsa de vieira, agulles en oli d’oliva, calamars en la seva tinta, escopinyes al natural, musclos fregits en escabetx i ventresca de tonyina clara entre d’altres. Totes elles conserves elaborades complint amb els més alts estàndards de qualitat.\nLa col·laboració amb l’empresa ens permetrà acostar a tots els nostres clients el sabor i qualitat d’aquestes conserves elaborades a l’estil artesanal i amb els millors productes del mar.\nEl coneixement de més de tres generacions dedicades a les conserves es troba en cadascuna de les llaunes de productes Luis Escuris Batalla S.L.\nJa podeu començar a conèixer aquests productes, properament nostres comercials estaran a la vostra disposició per explicar-vos molt més sobre aquesta nova marca de la qual estem orgullosos que s’inclogui en el nostre catàleg.\nUs presentem el catàleg llançament que els nostres tècnics comercials els comentessin en breu.


Sofia i Elionor, perplexes amb la publicació que ha fet la seva cosina | Catalunya Diari\nLes germanes han vist que la seva cosina ha fet al·lusió a elles\nper María Merino 24/03/2022 11:55h\nAquests últims mesos, la princesa Elionor ha sigut notícia pels estudis que cursa d'Espanya i perquè, pel que sembla, s'ha enamorat. Avui, però, la infanta Sofia i ella ho són per un altre motiu. I és que, per primera vegada, una de les seves cosines ha parlat d'elles públicament.\nCarla Vigo, filla d'Érika Ortiz, la germana morta de la reina Letícia, ha fet al·lusió a la princesa i a la infanta. En concret, ha compartit un vídeo que segurament els haurà fet una mica de vergonya. Sí, perquè deixa al descobert una característica física que tenen.\nElionor ha vist la publicació de Carla Vigo\nLa princesa no té gaire relació amb les seves cosines, ja que els seus pares intenten mantenir-la allunyada d'elles.\nDe Victòria Frederica, la filla de la infanta Elena, perquè li agraden molt els saraus, i d'Irene, la filla de la infanta Cristina, perquè els seus pares estan implicats en un cas de corrupció. De Carla, bàsicament, perquè és molt activa a les xarxes socials i es relaciona amb gent de les revistes.\nPer primera vegada, Carla Vigo ha fet una broma sobre Elionor i Sofia | GTRES\nAixò sí, sembla que amb Carla podria tenir més contacte del que ens imaginem si tenim en compte la publicació que aquesta ha fet a Instagram. Ha compartit un vídeo que és una clara al·lusió a les filles de Letícia i Felip VI. Hi apareix un grup de noies altes, entre les quals, al mig, n'hi ha una de més baixeta.\nEl text que acompanya les imatges diu així: «Quan les meves cosines petites comencen a ser més altes que jo». I la jove ha afegit: «Mai m'havia sentit tan identificada amb un vídeo».\nCarla Vigo ha fet broma amb l'estatura d'Elionor i Sofia i amb la seva | Instagram\nAixí doncs, ha deixat clar que Elionor i Sofia tenen una estatura considerable i que ja són més altes que ella.\nÉs cert que la neboda de la reina sempre evita parlar de la família materna. I quan els seguidors li fan alguna pregunta al respecte, no els respon. Ara, però, s'ha saltat aquesta norma per a fer una broma innocent, que espera que a la casa reial no se l'hagin pres malament.\nCarla Vigo és més baixeta que les seves cosines | Europa Press\nElionor i la seva germana, noies d'altura\nLes germanes han depassat amb escreix l'alçada de la seva cosina, ja que ella és baixeta. Tot al contrari que elles, que són molt altes i ja han «atrapat» la reina Letícia.\nAquest tret físic no només l'han heretat per la via materna sinó, sobretot, per la paterna. I és que a la família són molt alts. Per exemple, el rei Felip fa ni més ni menys que 1,97 metres.\nElionor ha heretat els gens de la família del seu pare | GTRES\nDe la mateixa manera, cal saber que Joan Carles I fa 1,88 metres i la reina Sofia, 1,76 metres. Això sense passar per alt que la infanta Cristina també és molt alta (fa 1,79 metres) i els seus fills també. I Victòria Frederica, la filla de la infanta Elena, fa 1,80 metres.\nAnar a portada Última hora Cor Última hora Família Última hora Infanta Sofia Última hora Princesa Elionor\nAlejandro Reyes i el 'zasca' que Pepe Navarro menys esperava\nRocío Flores ja no és com la recordes: el seu canvi de look complet


LA TRINCA: Somniem... però mantinguem-nos ben desperts!\nAquest vídeo és l'espot que ÒMNIUM CULTURAL ha fet per animar-nos a assistir a la manifestació que avui, 10.07.2010, es celebra a Barcelona amb el lema SOM UNA NACIÓ, NOSALTRES DECIDIM per mostrar el nostre rebuig a la sentència sobre l'Estatut que el Tribunal Constitucional Espanyol ha emès fa pocs dies obviant la voluntat democràtica del poble català expressada en referèndum.\nEl text del vídeo està inspirat en la cançó SOMNIEM d'en Lluís Llach, una cançó que ja té més de 30 anys però que continua sent, per desgràcia nostra, molt vigent. Més o menys de la mateixa època, LA TRINCA té algunes cançons que també tracten el tema de "les sempre difícils relacions Catalunya-Espanya". Per posar una mica d'humor a aquests dies d'indignació general (o potser per indignar-nos encara més, al comprovar que hi ha coses que no han canviat gens en 35 anys de democràcia) us n'he triat algunes.\nComencem amb "Corason Loco" (Nou de Trinca - 1981), dedicada als catalans que se senten espanyols.\nContinuem amb "La Consti" (Pel Broc Gros - 1979), que ens explica els articles més destacats de la Constitución Española i que ens ajudarà a entendre perquè surten les sentències que surten.\nCom heu escoltat, de la "indisoluble unidad de la patria" se'n parlava aleshores, se'n continua parlant ara i ens la continuaran refregant pels morros mentre els catalans aspirem a alguna cosa més que la reserva d'indis on sembla que ens volen instal·lar. És que ja ho diuen que "Com el Far-West, no hi ha res!" (Nou de Trinca - 1981) [Podeu veure'n el vídeo AQUÍ]\nI com que aquesta sentència ha demostrat per enèsima vegada que "els tractats amb rostres pàl·lids només són paper mullat", espero que la manifestació d'aquesta tarda sigui un èxit total de participació ciutadana i que sapiguem demostrar la nostra indignació a aquest nou atac a Catalunya però sense perdre el bon humor. És molt important "Que mai no falti alegria" (Pel Broc Gros - 1979)\nEtiquetes de comentaris: Audio, Vídeo\nQue mai no falti l'alegria, ja ho pots ben dir. Visca la terra!\n10 de juliol de 2010 a les 10:23\nquan ens decidirem que les coses canviïn d'una vegada per totes?\n10 de juliol de 2010 a les 10:42\nPUIGMALET: Visca!. I no hem de perdre mai l'alegria, encara que ens ho posen molt difícil.\nJESÚS: No ho sé, però tant de bo que sigui ben aviat.\n12 de juliol de 2010 a les 9:09\n"Una pàtria és la parenta..."\nEl divorci ja és legal, no?\n12 de juliol de 2010 a les 10:24\nSÀNSET: Em sembla que mentre les lleis les imposi aquesta "parenta" no serà mai legal, però això també pot canviar.\n12 de juliol de 2010 a les 11:21


Pac a Palawan! |\n← Muntanyes i monets, la combinació perfecta!\nUn any al Nido, un bocí de paradís →\nDesprés d’un vol fins a Manila i un altre fins a Puerto Princesa, ja podem dir que som a l’illa de Palawan. Possiblement aquesta zona és la més turística de Filipines. Encara que, Puerto Princesa ens ha semblat una zona ben poc turística és una de les portes d’entrada a l’illa. Aquí hi farem una sola nit perquè l’endemà el matí anem cap a Port Barton, un lloc que ens han recomenat molt.\nEns estem adonant que per visitar Filipines necessitaríem molt més d’un mes, el país és molt gran i per poder gaudir de tot plegat amb calma, un mes és ridícul però menys són dues pedres, no? Serem uns nou dies per l’illa de Palawan i ens aproparem a Coron. Haurem d’anar una mica per feina però cap problema, a Filipines sabem segur que hi tornarem, no sabem quan però. Filipines mola, mola molt!!!\nBé, a Puerto Princesa ens dediquem a fer poca cosa. Després de trobar un lloc prou econòmic i que està força bé anem a explorar el seu carrer principal. Ens arribem a la Catedral de la Immaculada Concepció, creada pels espanyols durant la seva llarga visita i on molt a prop de la mateixa porta, podem gaudir de l’esport nacional, el bàsquet. Això és alguna cosa del que els queda de la colonització americana després de fer fora els espanyols! Passem l’estona per l’esglèsia i amb una colla de filipines que volen que en Marc torni cap a casa, li diuen literalment: Tu marxa i que ella es quedi… Si més no, sospitós però ens arrenquen força somriures 😀\nPuerto Princesa es creu que deu el seu nom a la situació estratègica de la zona, amb un port apte per tot tipus d’embarcacions i en qualsevol època. Una altra història explica que el nom és per la princesa Eulàlia d’Espanya que va morir abans d’hora. Al parc del mateix nom, hi ha una estàtua de la princesa al lloc on es va proclamar la fundació de la ciutat el 1872. Ah! En principi Puerto Princesa és una ecociutat però a nosaltres no ens ho ha semblat, hem vist el mateix que a la resta de ciutats filipines, trànsit, soroll i un entorn gris.\nFem una volta pel mercat buscant preus competitius pel nostre pressupost i acabem localitzant alguna eatery i patisseries per l’esmorzar. També hem ficat coordenades a les màquines de cafè a 5 pesos. Els ritmes de vida aquí són força diferents i en un tres i no res, ens afanyem a anar a sopar, en cas contrari, ens ho trobarem tot tancat. I això fem, ficar-nos en un negoci local on gaudim del nostre arròs i les nostres verdures guisades. A mi m’agrada força però en Marc ja comença a estar saturat d’arròs i cassoletes!\nL’endemà pel matí, ens llevem exageradament aviat i anem a l’estació de busos per agafar algun mitjà de transport que ens dugui cap a Port Barton. La informació que tenim no és molt bona i gens concreta i per això no ens la volem jugar. Així que, abans de que surti el sol estem de camí cap allà amb les motxilles a l’esquena. Per sort, trobem un tryciclero amb bona fe i ens porta pel preu real. No perquè ens ho hagi dit, sinó perquè venia amb nosaltres una local i ha pagat el mateix 🙂 La noia amb la que hem compartit trycicle ve de pares espanyols i ens ha explicat l’orgullosa que està de les seves arrels i clar, hem ficat en pràctica les quatre paraules que sabia d’espanyol. L’hem fet molt feliç 🙂\nA l’estació ens passem mig matí fins que no surt la Van. Primer fent un cafè de més de dues hores amb el propietari del local. Després amb un suec i un francès que esperen la mateixa van que nosaltres… Hem acabat agafant una van perquè ens pensàvem que sortiríem abans i mentre esperàvem ha sortit el bus però teníem les nostres motxilles a la furgo que estava recollint gent per la ciutat, shit!!! De totes maneres, no ens ha sortit del tot malament perquè tampoc hem pagat cap burrada de més.\nHem sortir unes 4 hores més tard cap a Port Barton en una van plena a vessar de guiris enfadats. Nosaltres ja hem après a prendre’ns les coses amb calma i tranquil·litat, fent-te mala sang, aquí no s’arregla res… Hem arribat fins a Roxas passant per entorns verds i hem deixat endarrera el trencant cap a Sabang, el riu subterrani que és maravella natural del món. Nosaltres no el visitarem, no tenim temps i a Vietnam vam visitar les coves subterrànies que creiem, no tenen res que envejar-li. Entrem en un camí de sorra, ja gairebé hi som, només queda una hora! Arribem i veiem camps d’arròs i un entorn rural impressionant que mor al mar.\nL’aigua és d’un blau clar terrorífic i sí, creiem que hem aterrat en un altre paradís. Així doncs, benvinguts a Port Barton.\nDesprés d’instal·lar-nos al Busero, el nostre allotjament a peu de platja i voltar una mica pels carrers sense asfaltar, busquem un lloc per dinar. Acabem al Paella i allà ens trobem l’Àlex, un noi de Badalona que ha acabat odontologia i ha decidit viatjar pel món, molt bona decisió 😉\nAmb ell ens passem una llarga estona xerrant fins que ens adonem que gairebé és mitja tarda. No ens martiritzem perquè el temps ens segueix fent la guitza i no està l’ambient per anar-se a revolcar per la platja. Al final, quedem per sopar. Per la tarda explorem la platja i els voltants buscant una mica de calor i esperant que demà llueixi el sol com ens mereixem.\nSopem amb l’Àlex i allà tornem a xerrar i xerrar. Com a Siquijor, si la companyia és bona i les converses també, el temps passa sense donar-te’n. Per cert, si voleu seguir les històries i el viatge de l’Àlex, podeu fer-ho aquí: Reflejos de un Viaje\nAvui ens llevem sense presses i anem a buscar un lloc per esmorzar una mica econòmic. No fem sort perquè tot és caríssim per aquí. Al final, acabem esmorzant d’allò més bé al mateix guest house per un preu una mica elevat per nosaltres però avui ho rebentem!\nDesprés d’esmorzar anem cap a una cascada que està a una hora de camí del poble. El camí passa pel mig de la selva i algun que altre camp d’arròs per acabar en el seu últim tram, pel costat del mateix riu on cau la cascada. El corriol no està massa fresat i ens trobem algunes serps que no fan cara de bons amics. I nosaltres amb sabates descobertes!\nQuan ja queda menys de mitja hora per arribar, hi ha un check-point per signar el llibre de visites i per fer una donació obligada, però no era una donació? Ser turista és el que té.\nArribem després de perdre’ns algunes vegades i mullar-nos els peus i estem completament sols. Això ens fa passar una bona estona de tranquil·liatat i alguna remullada d’en Marc a les aigües fredes de la gorga. No és res espectacular però està bé per fer-hi una caminada i per la tranquil·litat que es respira. Quan portem una bona estona comença arribar gent i decidim marxar cap al poble; ja és hora de dinar i l’estòmac no perdona.\nAvui anem a dinar al Gayana, un lloc que ens va recomenar en Jordi, el noi que vam conèixer a Siquijor. Una gran recomenació, perquè els plats són generosos i a més et regalen una Coca Cola amb el dinar. Les ofertes ens encanten jajaja Tot just quan estem per marxar una parella ens crida, són més catalans, això n’està ple! És el lloc més remot de tots els que hem estat i és on estem trobant a més gent de casa. Són en Dani i la Núria. També estan fent un llarg viatge per un any. Quedem amb ells per sopar perquè si ens asseiem ara, ja tenim tota la feina feta.\nPassem la tarda contemplant el mar mentre treballem una estona. Les onades cada cop trenquen més fort i fa fresca, s’acosta l’hora de saciar la gula. En Xavi i la Txell d’Estem de Vacances ens van dir que no ens podiem perdre l’snorkel a Port Barton i ja ens agradaria, però el temps no està massa de part nostra i ens reservarem pels propers dies en altres indrets.\nEncara que el temps no ens acompanya, en Marc no es pot estar i no vol marxar d’aquí sense fer-se una remullada en aquestes aigües. Ens passem una estona davant mateix del Guest House, fent-nos fotos a la palmera més fotogènica que hem vist en tot el viatge. És una llàstima que estigui completament tapat perquè no deixa que llueixi gaire.\nEl sopar torna a ser llarg entre aventures i alguns consells per Sud Amèrica. No ho sap ningú encara però els canvis de plans que vam dir que van haver a Cebu, tot just quan vam arribar a Filipines; faran que acabem fent la volta al món a la nostra manera. Així que ja ho sabeu, quan sortirem de Filipines anirem a passar fred a Turquia, potser passarem per Iran però es bastant difícil. Farem una parada tècnica a casa per arreglar temes pendents i després volarem cap a Sud Amèrica per passar-hi quatre, cinc, sis o potser més mesos viatjant. Un cop proves aquesta droga a veure qui és el xulo que pot parar-ho!\nDoncs bé, ara que ja sabeu un petit secret, ens anem a dormir que demà marxem cap a El Nido!!!!\nL’aeroport de Puerto Princesa està a uns 15 minuts caminant del centre, Rizal Avenue. Tot sortint de l’aeroport ja teniu llocs per llogar motos. Un trycicle ens demanava 10 PHP/ persona fins al centre, vam seguir caminant.\nSortint de l’aeroport teniu el Punt d’Immigració on podrieu renovar el visat, si us cal.\nA Puerto Princesa ens allotgem a Duchess Pension. L’habitació doble amb roba de llit neta i tovalloles ens costa 350 PHP/ parella i nit. El lloc està molt net i l’estan renovant, teniu una zona comú molt àmplia i tranquil·la. El bany és compartit i està impecable. El Wifi costa 20 PHP per estada, és a dir, pagueu un cop i l’utilitzeu quan vulgueu.\nTeniu força llocs locals per menjar barat i alguna pastisseria de camí al mercat.\nIMPORTANT: A Port Barton i el Nido no hi ha caixers per treure diners! Així que haureu de portar diners suficients.\nPer anar de Puerto Princesa a Port Barton agafem un trycicle a les sis del matí (no hi havien jeepneys) per 20 PHP/persona que ens deixa a la San José Bus Terminal. Si hi aneu de dia i agafeu un jeepney, qualsevol que vagi a New Market us hi deixarà. Hi ha uns 7km. Un cop allà, hi ha diverses opcions: 1) Bus local que surt a les 9h del matí si hi ha suficient gent per 250 PHP/ persona 2) En principi hi ha un jeepney a les 7:30h del matí, nosaltres no el vam trobar. 3) Una van compartida per 350 PHP/ persona (opció que vam escollir). Al migdia hem arribat a Port Barton.\nA Port Barton en general hi ha electricitat des de les 5:30 PM a les 12PM. El wifi però, funciona igual.\nEl poble és molt petit i no hi ha pèrdua, quan arribeu ja sou a primera línia de platja.\nA Port Barton ens allotgem al Busero a primera línia de platja. Habitació doble neta, roba de llit neta i tovalloles. Lavabo compartit amb dutxa d’aigua freda i paper WC, molt net. Teniu wifi lent i zona comú al pis de dalt amb hamaques i taules per treballar. 500 PHP/ parella i nit. Hi ha opcions més econòmiques però tot estava full. Al Busero teniu esmorzar per 100 PHP (2 ous ferrats, salsitxa gran, formatge, melmelada, mantega i 3 llesques de pa de motllo casolà i grans).\nHi ha un lloc econòmic per menjar, el Gayana (està davant de l’escola), allà trobareu cassoles amb arròs i Coca-Cola per 50PHP (no demaneu beguda, sinó no us portaran el que us toca!). També hi ha hamburgueses vegetals gegants per 75 PHP. Al restaurant Paella també hi ha alguna opció econòmica i combos de l’estil pasta carbonara, pa i fruita (i aigua gratuïta) per 120 PHP. En general Port Barton té pitjors infraestructures i és més car que la resta de llocs per on hem passat.\nHem anat a les cascades i ens han obligat a fer una donació… Hem deixat 10PHP. Per arribar-hi: Seguiu la platja direcció cap a l’est i al final, veureu que surt un camí a mà dreta, seguiu-lo i anireu veient indicacions. A vegades és una mica perdedor i us recomanem que aneu ben calçats perquè hem vist algunes serps pel camí. Més o menys tardareu 1 hora en arribar.\nPels tours sabem que els podeu treure entre 250 i 300 PHP/ persona. Nosaltres no n’hem fet perquè feia mal temps.\nEl bus del matí cap a Roxas surt a les 8h i pels turistes costa 150 PHP. Trajecte d’una hora aproximadament.\nPosted on 28 febrer, 2015, in Uncategorized and tagged backpacker, enjoy, Filipines, mosamperdut, Palawan, paradise, Port Barton, Puerto Princesa, Roxas, travel. Bookmark the permalink.\tDeixa un comentari.


7Relacions amb humans\nViu a les regions tropicals d'Amèrica, distribuït des de Guatemala i Belize fins a Perú, Bolívia, el Paraguai, el nord de l'Argentina i el Brasil. També viu a Trinitat i Tobago i l'illa veneçolana de Margarita. Encara que la majoria viu generalment prop de riu i corrents d'aigua, també pot viure en zones més seques. Viu tant a regions obertes com a regions boscoses.\nEl ratpenat de llança gros té una longitud corporal d'entre 10 i 13 centímetres, amb una envergadura d'ales de 45,5 centímetres. Malgrat la seva mida, és molt lleuger, pesant una mitjana de 81 grams. El seu pèl llarg i gruixut és de color marró fosc, amb un lleuger color ataronjat al ventre. Té un ben desenvolupat nas en forma de punta de llança, que li dona part del seu nom vulgar. Les orelles estan separades i són més petites que les d'altres membres de la seva família. El llavi inferior té un solc distintiu en forma de V i moltes berrugues. Ambdós sexes tenen un sac al coll just sobre el pit. El dels mascles és gran, mentre que el de les femelles és més petit i més simple.\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Ratpenat_de_llança_gros&oldid=27676568»


ALLIBERA: Criminal o màrtir? El pres posa un dilema polític per a Espanya.\nCriminal o màrtir? El pres posa un dilema polític per a Espanya.\nNew York Times, 4/05/2021\nUn líder separatista català, Jordi Cuixart, compleix una condemna de nou anys de presó per haver donat suport a una candidatura independentista fallida a la seva regió espanyola. Els seus partidaris diuen que no hauria d'estar a la presó en absolut.\nEl president de l'organització Ommnium Cultural, Jordi Cuixart, a la presó de Lledoners al nord de Barcelona.\nCrèdit. Samuel Aranda per al New York Times\nBARCELONA, Espanya - Al costat d’un frondós bulevard de Barcelona hi ha la seu d'Òmnium Cultural, una organització coneguda a Espanya tant pels seus premis literaris com pels seus somnis d’una república independent a Catalunya.\nPerò el seu president, Jordi Cuixart, no es troba enlloc: des de fa tres anys i mig, viu a una cel·la de la presó.\nPer a les autoritats espanyoles, el senyor Cuixart és un criminal perillós, condemnat per sedició per haver dirigit una concentració en un moment en què ell i altres líders separatistes intentaven establir un estat separatista a la regió nord-est de Catalunya . Tanmateix, per als seus partidaris i als ulls de molts països estrangers, és un pres polític assegut al cor d'Europa.\n"Volen que canviem els nostres ideals", va dir Cuixart, parlant a través d'un gruixut vidre a la secció de visitants de la presó en una tarda recent.\nHan passat més de tres anys des que el moviment independentista català gairebé va trencar Espanya i els polítics de Madrid aparentment han guanyat. Els plans de secessió han mort en gran part. El soroll de les cassolades, que havia estat un element del moviment, poques vegades s'escolta a la nit ara a Barcelona.\nPerò els líders espanyols, ara consumits amb la lluita contra la pandèmia del coronavirus, encara tenen un problema polític. Per a molts, el senyor Cuixart i vuit homes més empresonats per sedició són ara màrtirs que, segons grups de drets humans, no són detinguts més que per expressar i actuar d'acord amb les seves opinions polítiques.\nPer al govern espanyol -i per a Europa en general- també s'han convertit en un mal de cap diplomàtic, que ha provocat acusacions d'hipocresia contra una regió coneguda per exigir més llibertats democràtiques a tot el món.\nRússia va citar aquest any els interns catalans per desviar les peticions d'Europa per a l'alliberament d'Aleksei A. Navalny , el líder de l'oposició rus. Els Estats Units enumeren els presos en el seu informe sobre els drets humans sobre Espanya i qualifiquen els empresonaments d'una forma d'intimidació política.\nFins i tot els legisladors de la Unió Europea, de la qual Espanya és membre, han plantejat la seva situació. Quan el bloc va discutir responsabilitzar Hongria i Polònia dels estàndards de l'estat de dret de la UE, alguns legisladors europeus van assenyalar una doble norma: Espanya, segons van dir, tenia presos polítics.\nUna trobada d'Òmnium Cultural a Barcelona al març. El grup es va fundar el 1961 per promoure la llengua catalana en un moment en què el govern espanyol en prohibia l'ús en públic.Crèdit. Samuel Aranda per al New York Times\nEls empresonaments provenen d'un conflicte de fa temps, encara sense resoldre, per identitat, idioma i que té dret a governar a Catalunya, una regió de 7,5 milions de persones a la frontera amb França.\nEl 2017, Catalunya es va veure sumida en el caos quan els seus líders van intentar celebrar un referèndum regional d’independència desafiant els tribunals espanyols. El govern nacional de Madrid va enviar escamots antidisturbis, que es van apoderar d'urnes i fins i tot van apallissar alguns votants.\nEls separatistes van obtenir la victòria de totes maneres, malgrat que més de la meitat dels votants no van votar i les enquestes van demostrar que Catalunya estava dividida en la independència.\nDesafiant, el Parlament a Catalunya va continuar endavant i va declarar la independència de totes maneres, només per suspendre la seva pròpia declaració abans de ser dissolt pel govern espanyol . En aquell moment, el senyor Cuixart ja havia estat arrestat i altres líders separatistes van fugir cap a Bèlgica .\nEl 2019, els tribunals van condemnar el senyor Cuixart i vuit més a entre nou i 13 anys de presó després de condemnar-los per sedició.\n"Està a la presó simplement per exercir el seu dret a expressar-se", va dir Esteban Beltrán, que dirigeix l'oficina espanyola d'Amnistia Internacional, sobre el senyor Cuixart.\nArancha González Laya, ministra d'Afers Exteriors espanyola, va dir que aquest cas va portar records dolorosos al país d'altres moviments independentistes, inclosos els assassinats del grup terrorista ETA , que va lluitar durant dècades per la independència de la regió basca del nord.\n“No són presos polítics. Es tracta de polítics que han incomplert la llei ”, va dir la senyora González Laya en una entrevista.\n“La pregunta és: teniu a Espanya la capacitat d’expressar una opinió diferent? Resposta: Sí. Té dret a decidir unilateralment que destrueixi el país? No ", va afegir.\nPerò David Bondia, professor de dret internacional a Barcelona, va dir que el govern espanyol estudiava una revisió que debilitaria les seves lleis de sedició, cosa que considera com una admissió que s'havia produït un error a l'empresonament dels líders separatistes.\nEl cas del senyor Cuixart va ser encara més problemàtic des del punt de vista jurídic. Va ser el cap d'un grup cultural, tot i que el seu judici contra la sedició es va dur a terme sota un marc legal reservat als polítics, va dir Bondia, que va plantejar qüestions relatives al procés degut.\nPer a Carles Puigdemont, l'expresident de Catalunya que va liderar l'impuls del referèndum, la situació recorda els dies de la dictadura franquista, quan els opositors polítics vivien amb por de ser perseguits.\n"Per a nosaltres, això ha colpejat durament i ens ha portat al passat", va dir.\nPuigdemont, que també és buscat per càrrecs de sedició, va fugir d'Espanya el 2017 a Bèlgica, on militava al Parlament Europeu. Però la seva immunitat parlamentària va ser eliminada al març, cosa que li va permetre l'extradició.\nDes de 2017, els activistes s'han concentrat a la presó de Lledoners cada nit en suport als líders catalans que s'hi celebren.\nL’ombra de Franco va jugar un paper als primers dies d'Òmnium, l'organització cultural que el senyor Cuixart continuaria dirigint.\nVa ser fundada el 1961 per un grup d'empresaris per promoure la llengua catalana en un moment en què el govern espanyol en prohibia l'ús en públic. Poc després, els franquistes van tancar Òmnium i el grup va passar a la clandestinitat.\nQuan el senyor Cuixart creixia als afores de Barcelona als anys vuitanta, Franco havia mort i molts vestigis del seu règim havien estat arrasats durant molt de temps. Però el senyor Cuixart encara veia una intolerància cap a la seva cultura.\nHi havia el nom del senyor Cuixart, per exemple. El seu primer nom, Jordi, era el nom català del patró de la regió, Sant Jordi el drac assassí. Però en documents oficials, el senyor Cuixart estava registrat amb el nom castellà Jorge, una pràctica habitual al país, que havia prohibit registrar els noms de pila catalans.\n"Van veure la diferència com una amenaça", va dir.\nEl senyor Cuixart va ser arrossegat al món de les lletres catalanes per un oncle propietari d'una llibreria que aviat va ser coneguda pels seus salons literaris plens de poetes i personatges polítics. L'ambient era "un huracà creatiu", va dir Cuixart que l'inspiraria durant dècades.\nDe jove, el senyor Cuixart es va submergir en el món dels negocis, primer treballant a les fàbriques de Barcelona i després estalviant per obrir-ne una. Després que el seu perfil d'empresari comencés a augmentar, es va incorporar a Òmnium el 1996.\nEl grup s'havia convertit des dels seus dies clandestins en una força clau de la cultura catalana. Va reviure la Nit de Santa Llúcia, un festival literari després de la foscor a Barcelona que havia estat prohibit per Franco, i va lliurar el Premi Sant Jordi a la millor novel·la escrita en català.\nUna fotografia del senyor Cuixart a les oficines d'Òmnium Cultural a Barcelona. El grup s'ha convertit en una de les principals forces de la llengua i la cultura catalanes.Crèdit. Samuel Aranda per al New York Times\nÒmnium també va tornar a despertar els sentiments nacionalistes que sentia el senyor Cuixart quan era adolescent.\n"Ser català era més que una llengua i una línia de sang", va dir. “Va ser una decisió viure aquí i estar aquí. Això és el que et va fer català. "\nEl 2010, els tribunals espanyols van llançar una carta que atorgava amplis poders per a l'autogovern, quatre anys després que fos aprovada pels votants i el Parlament regional . El moviment va provocar ràbia generalitzada i les banderes separatistes es van fer habituals al camp.\nAviat, el Parlament discutia una decisió per declarar un estat independent, considerat durant molt de temps un somni radical dels radicals.\nEl senyor Cuixart, que el 2015 s'havia convertit en el president d'Òmnium, de vegades estava controvertit perquè el seu grup també s'hagués adherit a l'empenta independentista: al cap i a la fi, era una organització cultural i no pas política. Però al final, va dir que no unir-se hauria estat situar-se en el costat equivocat de la història.\nEl dia crucial va arribar per al senyor Cuixart el 20 de setembre de 2017, quan la policia espanyola, que intentava impedir que es fes el referèndum d'independència, havia assaltat un ministeri regional català basat en les sospites que s'hi organitzaven els plans de votació. Però una multitud gegant va envoltar la ubicació.\nEl senyor Cuixart i un líder independentista, Jordi Sánchez, van intentar mediar entre els manifestants i la policia. Van establir camins entre la multitud perquè els agents entressin a l'edifici i van anunciar que qualsevol persona que considerés violència era un “traïdor”.\nA mesura que passava la nit, el senyor Cuixart va dir que temia enfrontaments violents. En una gravació, se'l veu dalt d'un vehicle que demana que es dispersi la multitud. Malgrat les burles dels manifestants, la majoria van marxar i el senyor Cuixart va dir que després es va a dormir.\nLa votació es va celebrar enmig de la repressió del mes següent. Però el senyor Cuixart va recordar un acte anterior de desobediència civil quan no hi va haver conseqüències després d'haver esquivat un projecte militar quan era jove. Aquesta vegada va pensar que tenia poc a témer.\nPerò després van arribar els càrrecs: sedició, un dels delictes més alts d'Espanya. Aquests càrrecs draconians d'activitat en una protesta van sorprendre fins i tot als experts legals que van dir que les lleis de sedició –que cobreixen delictes menys greus que la rebel·lió total– s'havien utilitzat poques vegades en un país.\n"Vaig haver de buscar què era fins i tot la" sedició "", va dir Cuixart.\nUn manifestant al març a la presó de Lledoners, un centre penitenciari construït per a prop de 1.000 interns que acull traficants de drogues, assassins i el senyor Cuixart. Crèdit. Samuel Aranda per al New York Times\nAra el senyor Cuixart passa els dies a la presó de Lledoners, un centre penitenciari construït per a prop de 1.000 interns i llar de traficants de drogues i assassins condemnats. Va dir que passava les tardes meditant i escrivint cartes.\nJordi Cañas, diputat espanyol al Parlament Europeu que està en contra de la independència catalana, va dir que sentia poca pena per la situació del senyor Cuixart perquè els separatistes la van portar a si mateixos.\n"No els perdono perquè han trencat la nostra societat", va dir Cañas, que va afegir que l'impuls independentista encara dividia les cases espanyoles. "Tinc amics amb els quals ja no parlo més".\nEl senyor Cuixart, per la seva banda, va dir que no demanava perdó. Ho tornaria a fer tot, va dir. És Espanya qui va de canviar, va dir, no ell.\n"En algun moment, Espanya haurà de reflexionar i preguntar-se: què faran amb mi?" Ell va dir. “Eliminar-me? No poden ".\nLeire Ariz Sarasketa va contribuir amb la informació de Madrid.\nEtiquetes de comentaris: Allibera, amnistia, Català, Catalunya, Independència de Catalunya, Llibertat, Procés constituent\nDECREIXEMENT? 10 COSES DIVERTIDES QUE PODEM FER… I...\nCriminal o màrtir? El pres posa un dilema polític ...


3salutmental | Estepa Teatre torna a l’Altre Festival amb l’estrena de l’obra "Tenim un do"\n10 Juny, 2022\t Estel de Llevant\nLa companyia Estepa Teatre de l’Associació Estel de Llevant viatja un any més a Barcelona amb motiu de la celebració de l’Altre Festival Internacional d’Arts Escèniques i Salut Mental, on estrenarà l’obra "Tenim un do".\nAixí, el pròxim diumenge 12 de juny a les 13h al recinte Fabra i Coats de Barcelona, on té lloc el festival, Estepa Teatre tornarà a pujar als escenaris per a estrenar "Tenim un do", una obra dirigida per Manel Serrano i amb la collaboració especial de Margalida Fullana i Benvinguda Perera, dues dones sàvies i generoses que, amb les seves cançons, ens tornen a connectar amb la terra i el poble.\n"Tenim un do" és una obra que ens convida a somniar, a abaixar-nos del món, a fugir dels judicis i a descobrir totes les coses bones que tenim cada un de nosaltres. En definitiva, a ser una mica més feliços.\nEl taller de teatre d’Estel de Llevant forma part de les activitats desenvolupades per l’associació gairebé des dels seus inicis, permetent treballar en l’àmbit terapèutic múltiples aspectes de la persona com l’atenció, la concentració, la memòria, l’expressió corporal, l’autoestima o l’empatia, entre d’altres. A més, aquesta activitat afavoreix la visibilitat del collectiu de salut mental també com a productors de béns culturals.\nL'Associació Estel de Llevant treballa des de 1996 a les comarques de Llevant i Migjorn de Mallorca per i amb les persones amb problemàtica de salut mental i les seves famílies. Actualment, participen en els seus programes més de 270 persones.


Continuïtat o ruptura democràtica? – elgarrotxi.cat\nContinuïtat o ruptura democràtica?\n4 agost, 2015 Redacció Sense categoria 0\nPer Raül Massanella\nAls regidors del PSC de l’Ajuntament d’Olot no els ha agradat que en el discurs del debat d’investidura, la CUP afirmés que no volíem ni la monarquia ni aquesta Constitució. Els sembla que amb aquestes paraules es falta al respecte als milers de persones que varen lluitar per aconseguir les llibertats democràtiques que la Constitució del 78 ens concedia.\nEl raonament socialista incorre en un greu error, que és seguir interpretant el sistema sorgit del franquisme com a transició democràtica i de recuperació dels drets i llibertats individuals i col.lectives. Aquesta concepció, en la mentalitat de l’època, és clar que era encertada; després de gairebé quaranta anys de dictadura feixista, el text constitucional votat el 78 és un gran èxit. Afortunadament, l’anàlisi i la perspectiva històrica s’encarreguen de desmentir-ho.\nNombrosos historiadors (Bernat Muniesa, Andreu Mayayo, Viceç Navarro, Suso de Toro, Eduard Pons Prades, Joan Martínez Alier, José Manuel Laredo…) contraposen el terme “transacció” al de “transició” perquè consideren que el canvi de règim va tenir molt de pacte secret i excloent; qun d’aquests historiadors és Xavier Diez, que ha publicat Anatomia d’una ruptura, del qual prenc una llarga cita: ” els protagonistes van trair les bases que afirmaven representar -sobretot l’oposició-; que es va basar en la desmobilització i la suplantació de la voluntat popular d’acord amb la construcció d’estructures partidistes autoritàries; que va ser violenta (prop de 600 morts documentats entre 1978 i 1983); que la seva màxima obsessió i el seu màxim èxit consistí en la preservació dels privilegis franquistes; que fou una imposició “des de dalt”, supeditada al poder indiscutit dels poders fàctics, i que es fonamentà en el gran silenci i la gran amnèsia (i la llei del punt final, la llei d’amnistia del 1977) que permetia preservar la legitimitat de l’ordre provinent de la dictadura. A més, en el cas català, la transició és assumida com a estafa, com a veritat oculta, com a escamoteig de la realitat. només cal veure el poc interès i fins i tot el desig de silenciar les veus que demanen l’exhumació de les fosses anònimes”.\nSi a Espanya hem de parlar de ruptura, de cap manera hauríem de parlar del 75 (mort del dictador), el 77 (primeres eleccions democràtiques), o el 78 (l’aprovació de la Constitució); la veritable ruptura es va produir el 1939, quan l’ordre polític i institucional vigent va ser arrencat de mala manera per un acte de força, per més que una Constitució al cap de quaranta anys intentés reordenar una legalitat dispersa.\nEn cap cas, les paraules de la CUP busquen faltar al respecte dels milers de lluitadors per les llibertats col.lectives, sinó que volen fixar la nostra atenció en un sistema heretat del desenllaç del conflicte que acaba el 1939 amb un sistema legal i democràtic. Obviar aquest element sí que és faltar al respecte dels milers de morts que van morir durant i després d’aquell conflicte per recuperar un sistema de llibertats individuals i col.lectives que es va basar en l’exercici del dret a decidir quin sistema polític i social volien els espanyols que tingués el país, i la decisió fou una república parlamentària.\nDècades després d’aquells fets, sentir encara que es vol justificar el sistema polític sorgit d’un conflicte armat que va acabar amb un sistema legal i democràtic, fent-nos sentir culpables per la nostra joventut, inexperiència o mala fe, és no haver entès que avui, a la meitat de la segona dècada del segle vint-i-u, volem acabar amb aquests mons caducs per inaugurar-ne de nous. Per això, quan apareix l’acció política, la possibilitat de començar un procés que permeti l’obertura al món, és com si es produís un cataclisme. I la veritat és que ho és, perquè ho estem fent per canviar-ho tot. Perquè, com diu el gran Ovidi:\nJa no ens alimenten molles, ja volem el pa sencer. Vostra raó es va desfent, la nostra esforça, creixent. Les molles volen al vent, diuen: “si no et donen, pren”.\nTroben un home penjat d’un arbre a la Cot, a prop de Santa Pau\nVídeo: Xavier Carbonell. Una de les seves últimes entrevistes enregistrades amb vídeo


El proper 28 de març s'inaugura una nova edició del MECAL, el Festival Internacional de Curtmetratges i Animació de Barcelona. Enguany la programació inclou 7 produccions catalanes que es podran veure en diverses seccions del festival. Pel que fa a la secció Animació, on s'inclouen produccions d'animació d'arreu del món, es podrà veure Black is Beltza, nominada als XI Premis Gaudí i dirigida per Fermin Muguruza i escrita pel propi Muguruza juntament amb Eduard Sola, membre de la Junta de l'Acadèmia, i Harkaitz Cano. En la mateixa secció es projectaran dos curtmetratges, El cocodril no em fa por, adreçat al públic infantil i dirigit per Marc Riba i Anna Solans (I+G Stop Motion), i Knockstrike, enfocat al públic adult, que s'ha pogut veure a l'edició d'enguany del festival de Sundance.\nEn la secció Ficció, dins de la competició internacional, es projectaran Jauría, un dels 10 curtmetratges candidats en la passada edició dels Premis Gaudí, dirigit per Gemma Blasco i amb producció de El dedo en el ojo i Bande à Part; i AMA, de Júlia de Paz, amb producció d'Escac Films. D’altra banda, en la secció Documental, es projectarà Entre Raíles, un projecte sorgit del Màster en Teoria i Pràctica del Documental Creació de la UAB dirigit per Delfina Spratt i Àlex Puig Ros.\nPel que fa a les seccions paral·leles del festival, fora de concurs, es podran veure els curtmetratges Viacruxis, peça d'animació d'Ignasi López Fàbregas, candidata als XI Premis Gaudí i produïda per Buenosmal; Gusanos de seda, de Carlos Villafaina, director nominat als Gaudí per un altre curtmetratge (Silencio por favor); Adalamadrina, de Carlota Oms; i Sin Pausa, de José Cachón, en els tres casos amb producció d'Escac Films.


A PEU » Ai senyor, tanta roba i tan poc sabó!\n« FORA PORS La brossa i la biga »\nPublicat en 12:28 sota POLÍTICA\nHi ha un conegut proverbi en català que diu: «Ai senyor, tanta roba i tan poc sabó,i tan neta que la volen!». Expliquen que l’origen ve de quan les bugaderes anaven a rentar per les cases i en algunes exigien la roba molt neta però no donaven ni el sabó necessari, ni facilitats de cap mena per tal de poder deixar la roba neta i lluent. Si no hi ha prou sabó, si no hi ha mitjans, l’esforç humà ha de ser més gran i els resultats no es veuen per enlloc.\nM’ha semblat bé fer servir aquesta parèmia perquè avui farem un pas més per refer un camí que el 155 ha mirat d’esborrar, d’aniquilar de totes les formes possibles. Ells, que sempre s’omplen la boca de què s’ha de complir la llei, han estat els primers a burlar-la i fer-la servir al seu arbitri i conveniència de la manera més matussera possible. Avui al Parlament es procurarà poder nomenar nou President Quim Torra per poder treballar per formar un nou Govern a Catalunya i per poder redreçar les coses. El nou Govern es trobarà davant de molta feina per fer després de la porcada del 155 (perquè tot el que ha succeït durant aquests mesos no ha estat altra cosa que una gran i maldestra porcada, pròpia de persones molt poc demòcrates, poc escrupoloses i molt venjatives), que ha durat i està durant massatemps. El govern del PP -i els seus necessaris col·laboracionistes- han posat totes les traves possibles per tal que el Govern i el Parlament poguessin fer alguna cosa. Finalment, ho han judicialitzat tot, ho han potinejat tot i han trencat la convivència que sempre hi ha hagut a Catalunya. Sí, són ells qui han trencat la convivència…\nHan volgut roba neta sense donar-nos sabó. Han volgut netejar ells mateixos i no se n’han sortit. Tot al contrari: el país està més brut que mai perquè no han fet més que escampar merda i injustícia arreu. Han posat exigències de tota mena sense gaire sentit. Han acusat tothom sense bases jurídiques i s’han inventat tots els delictes possibles i més. I, fet i fet, el que ha quedat ha estat un ridículmonumental aquí i a fora. Les darreres enquestes del CEO (Centre d’Estudis d’Opinió) que acaben de sortir diuen que ara encara hi ha més independentistes que abans del 155. Ells mateixos s’han tirat un tret al peu, tot i que no ho reconeixeran mai. Han fet les coses tan malament que una bona majoria de catalans se n’ha adonat. Cada vegada hi ha més gent que no vol ser espanyola veient l’Espanya que estem veient i com tracten els assumptes de forma tan salvatge.\nSeguirem i persistirem. Encara que no vulguin. Temps al temps.


literatura – Pàgina 2 – Eduard Ribera\nTag: literatura\t(page 2 of 6)\nAbans d’esclatar, la flor és poncella, és a dir, capoll. Una poncella és també una noia que manté intacta la tanca del seu jardí més privat. Un capoll és un tipus que fa o diu capollades, és a dir estupideses; és també el replec prepucial que protegeix la sobrevalorada vulgaritat d’un gland. El capoll és l’equivalent botànic d’un passerell, el mixonet tendre i indefens. És el personatge inexpert que no sap de l’ofici de la vida. O, tot al contrari, com a les Balears: una persona viva, astuta o molt alegre. Com podem comprovar, les paraules tenen múltiples sentits que es despleguen en funció del context, la intenció o l’indret on són pronunciades. Poden voler dir una cosa o, segons com, el seu contrari. En fi… Eeehaa… Què us he d’explicar? En això es basa l’era de la postveritat. Continue reading


«Patria» desemmascara la mandra literària - Diari de Girona\n«Patria» desemmascara la mandra literària\nmatías vallés 23.01.2017 | 09:43\nPatria no només és una novel·la que satisfà els que la llegeixen, sinó que també entusiasmaria els que no la llegiran. S´encadena a Tiempo de silencio, La verdad sobre el caso Savolta o Soldados de Salamina, en definir una època per sobre del seu argument. No obstant això, els radars més afinats hauran detectat el desdeny compromès dels col·legues de Fernando Aramburu. Els escriptors tenen dret a sentir-se ofesos. D´un sol llibre, el seu rival ha desemmascarat la mandra literària.\nOcorre en cada gremi. Enfront dels Woodward i Bernstein del Watergate no sents admiració, ni tan sols enveja. El primer impuls apunta a la vergonya, per no haver-te enfrontat a un treball de similar envergadura. Patria hi era per a qui desitgés escriure-la, només calia un esforçat obrer que piqués tota la pedra, fins a extreure l´escultura de Miquel Àngel que amaga cada peça de marbre.\nNo cal menysprear l´habilitat dels col·legues d´Aramburu per subministrar un avorriment de qualitat, però Patria els ha desmantellat. Ni tan sols recorre a l´autoficció afònica, que els novel·listes castellans interpreten com un realçament de la figura de l´autor. Els costa aprendre en l´únic llibre valuós de Javier Cercas que la introducció fructífera en l´obra exigeix l´autoirrisió, que els anglesos fan anar amb mestria en el seu self-derision.\nAbunden les novel·les fàcils, despreocupadament, amb l´obligació d´adoptar una posició unívoca i gens equívoca davant ETA. A través de dues famílies unides, separades i reunides, Aramburu ha prestat la veu a tots els protagonistes del desastre. Hem grapejat el títol de Hannah Arendt sobre Adolf Eichmann, però l´autor de Patria enfronta el lector amb la banalitat simultània del mal i del bé. Qualsevol pot matar, ningú està disposat a passar-se una vida a la presó.\nLa coartada literària és que Espanya no estava madura per a un llibre així. L´èxit de Patria, una novel·la que es veu, demostra que el laboriós assumpte estava a l´abast d´un autor sacrificat. Per contra, l´impacte de la novel·la demostra que la situació dista de normalitzar-se. Si els lectors exigissin títols com aquest abans de queixalar un llibre, amb prou feines llegiríem dos volums a l´any. Així ocorre precisament, a ningú li interessen les vicissituds d´un autor amb la seva última parella. El motlle narratiu es va trencar abans que arribés Aramburu, i per evitar la seva fita històrica. Ara proliferaran els plagiadors, que el donostiarra ha de portar a sobre. Imitar és més fàcil que inventar.


Empendre és il·lusionar-se, cooperar, transformar, educar. | EFCI DONES\nEl passat divendres 26 d’abril va tenir lloc el quart taller d’EFCI-Dones Emprenedores.\nDe la mà de Pep Plana, educador social amb experiència internacional, les dones EFCI van tractar un tema cabdal vertebrador de l’emprenedoria: La il·lusió.\nEl taller, anomenat “Educar, il·lusionar, emprendre, transformar i cooperar” treballava eixos tranversals per a la dona emprenedora: Per què és important il·lusionar pel que emprendre amb els beneficis i perills que aquesta actitud vital comporta. Així també es reflexionà sobre la resiliència a la pressió i al dolor a nivell emocional.\nRemovent emocions a través de jocs i dinàmiques simbòliques, les emprenedores expressaren reflexions sobre el propi futur. El formador les va acompanyar en aquest fructífer exercici vivencial de consciència i apreciació del propi jo, de l’entorn social i relacional.\nAquesta entrada s'ha publicat dins de Apoderament emocional i etiquetada amb dones, emprenedoria, fortalesa, il·lusió, salt. Afegiu a les adreces d'interès l'enllaç permanent.


Coses de Can Loi i altres herbes: Arròs al forn de diumenge a l'estil de Can Loi\nArròs al forn de diumenge a l'estil de Can Loi\nTots els plats que tenen per nom el concepte "de diumenge" vol dir que he anat inventant al moment segons els ingredients que tenia. El concepte " a l'estil de Can Loi" vol dir que he llevat tot el que no m'agrada o no me fa mengera i hi he posat altres coses que si que m'agraden.\nJo no som massa arrossera, de fet d'un quilo que en vaig comprar fa un any encara en tenia per fer l'arròs d'avui. Aquest arrosset està inspirat en un comentari que va fer en Francesc sobre tant com li agrada l'arròs al forn i dedicat al meu Cocodrilo que ell sí que és un apassionat d'aquest producte.\nQuan he arribat del mercat de Santa Maria he pensat que me convenia menjar-me un tros de pitera de pollastre que havia comprat divendres al mercat de l'Olivar i que arrossegava per dins la gelera perquè no havia tengut temps de torrarla; i a la vegada he pensat que estic farta de pollastre torrat i amanida de tomàtiga i que pot ser ja era hora de fer un plat de veres, amb una mica d'elaboració i amb un poc d'arròs.\nIngredients de l'arròs al forn de diumenge a l'estil de Can Loi:\nMitja pitera de pollastre\nun tros de fuet\nmig pebre verd\nun pot petit de ciurons cuits\n4 talls de sobrassada\n2 tasses de cafè, d'arròs bombeta de sa Pobla\n5 tasses de cafè de brou\nDins una greixonera plana hi he posat l'oli i hi he enrossit els alls. Després hi he posat la pitera a trossets i ho he fet enrossir una mica. A continuació hi he posat el pebre mal tallat i un parell de llenques de fuet. Ho he saltejat una mica i hi he posat l'arròs. Ho he remenat uns 3 minuts tot junt i hi he posat el safrà i hi he afegit el brou i els talls de sobrassada sencers. Ho he fet bullir 5 minuts i ho he posat a dins el forn calent a 200º durant 25 minuts. Quan ha passat aquest temps he comprovat que s'hagués begut tot el brou i ho he deixat reposar 5 minuts més dins el forn aturat.\nI avui CanLoi ha canviat de colors i s'ha posat amb un look més lleuger, més d'estiu. Color de fil, color d'arena de platja. He canviat les fundes dels sofà i les estovalles. Ara he de posar unes faldes a les camilles, més lleugeres i d'estiu. Aquesta setmana miraré de comprar la roba.\nPuff, mira que a mi l'arròs no em convenç massa, però com et vaig dir, les teves d'obres d'art culinaries, fan que m'entri una menjera impresionant!\nExcel·lent, com sempre :)\n8 de juny de 2009, a les 1:08\nMMM!!! Me'n menjaria un parell de plats!!! No és un arròs "ortodox" però la versió amb sobrassade de Mallorca ha de ser boníssim. ;D\n8 de juny de 2009, a les 18:30\nFrancesc, per això és a l'estil de Can Loi i de diumenge... què és l'ortodòxia? A Can Loi aquest concepte no existeix!\n8 de juny de 2009, a les 18:32\nCom mola l'estil Can Loi! Chis! El teu arrosset tan original m'ha robat el cor. Muac.\n8 de juny de 2009, a les 21:44\nM'encanta l'arrós i aquest amb estil i marca propia te una pinta sensacional.\n9 de juny de 2009, a les 23:09


Eurocambra demana sancions per a governs que venen armes en contra de les normes i un embargament a l'Aràbia Saudita\nPublicat 13/9/2017 16:12:53CET\nBRUSSEL·LES, 13 Set. (EUROPA PRESS) -\nEl ple de l'Eurocambra ha reclamat crear un òrgan de supervisió europeu per controlar l'exportació d'armes a tercers països i imposar sancions als governs europeus que venen armes incomplint les normes de la UE en la matèria --la denominada Posició Comuna sobre exportació d'armes-- i ha tornat a demanar un embargament d'armes del bloc a l'Aràbia Saudita en una resolució no vinculant aprovada per 386 vots a favor, 107 en contra i 198 abstencions.\nEls eurodiputats han expressat alarma per la tendència a recórrer a l'opció militar per resoldre conflictes polítics i a la carrera armamentística. També han denunciat que els Governs europeus no respecten les normes europees sobre exportació d'armes en vistes de les seves decisions "contradictòries".\nEn el text, han tornat a demanar que la UE imposi un embargament d'armes a l'Aràbia Saudita, que encapçala la col·lació internacional en suport al Govern iemenita contra els houthis al Iemen, després d'insistir que l'exportació d'armes al país infringeix la posició comuna europea.\nLa Posició Comuna és l'únic mecanisme legalment vinculant a la UE que controla la venda d'armes convencionals, mitjançant l'establiment de vuit criteris per autoritzar la llicència d'exportació d'armes, inclosos el respecte dels Drets Humans i la legislació humanitària internacional i el respecte a les obligacions i compromisos internacionals com les sancions.\nEls eurodiputats han reclamat incloure el risc de corrupció entre els criteris que els Governs han d'avaluar abans d'autoritzar una llicència d'exportació d'armes i incloure també els avions no tripulats (dron) armats en el règim de control.\nEn la seva resolució, els eurodiputats demanen més transparència i que els països donin més informació sistemàtica sobre les llicències concedides després de lamentar que només 20 Estats membre faciliten dades detallades sobre les seves exportacions d'armes i crear una base de dades accessible online sobre la venda d'armes abans de final del 2018.\nA més, demanen la creació d'un òrgan de supervisió del control d'armes sota la responsabilitat de l'Alta Representant de Política Exterior i de Seguretat Comuna de la UE, Federica Mogherini, establir controls de verificació posteriors per garantir que les armes venudes no es reexporten per a usuaris finals no autoritzats i un mecanisme de sancions per als Governs europeus que venen armes incomplint la Posició Comuna.\n"La UE no pot tancar els ulls quan les armes europees són utilitzades per a finalitats que no respecten les nostres pròpies regles. Volem millor escrutini, sancions per als incomplidors i aplicar embargaments en cas necessari", ha resumit l'eurodiputat ponent de la resolució, l'eurodiputat suec verd Bodil Valero.\nLa UE, segons les dades que maneja l'Eurocambra del 2015, se situa com el segon exportador d'armes en l'àmbit mundial amb una quota del 26% del mercat global, per darrere dels Estats Units (33 per cent) i davant de Rússia (23 per cent) i les seves armes es destinen sobretot al Pròxim Orient.\nAlmenys 26 morts i 18 ferits en un atemptat suïcida a l'oest de Kabul\nSegon dia d'interrogatori a l'expresident francès Nicolas Sarkozy pel finançament de la seva campanya el 2007\nBoko Haram allibera 105 nenes del grup que va segrestar a la localitat nigeriana de Dapchi


Empatia per ser solidari - somlesFranqueses\nDijous, 26 de juliol de 2018 | 07:45h\nEls mitjans tenim una responsabilitat no només d'informar amb honestedat, sinó també de sensibilitzar i de situar-nos al costat dels drets humans. Sovint el periodisme de dades allunya el ciutadà d'empatitzar amb situacions de crisis humanitàries.\nEn aquesta edició, l'Antonieta i el William mostren una situació que exemplifica perquè milers de persones al món surten dels seus països d'origen per buscar una oportunitat. Segur que qualsevol pare i mare –per no dir qualsevol persona– entén perquè ha hagut de fugir aquesta família de refugiats, que ha trobat una primera acollida al Vallès Oriental.\nLa violència es manifesta arreu del món de moltes maneres, no només amb guerres. La cultura de la pau que propugna Granollers és –tot i que potser naïf– un bon missatge a exportar, però les accions diàries solidàries diuen molt més.


Tots Divulgatius Tècnics\nVarietats locals de tomàquet del Vallès Oriental\nDivulgatius i tècnics\nPublicació del Consell Comarcal del Vallès Oriental amb informació tècnica i pràctica sobre les 22 varietats de tomàquet localitzades al Vallès Oriental.\nDescarregar (4.6 Mb)\nTREBALL DE MÀSTER EN AGRICULTURA ECOLÒGICA: “CARACTERIZACIÓN DE VARIEDADES LOCALES EN EL BANC DE LLAVORS DEL VALLÈS ORIENTAL\nAquest és un treball del Màster d’Agricultura Ecològica de la Universitat de Barcelona en el que s'ha realitzat la caracterització de dues varietats locals de tomàquets i 6 de mongetes de la comarca del Vallès Oriental, així com part de la base documental per a realitzar el treball de caracterització.\nDescarregar (10 Mb)\nProspecció de varietats locals d’horta al Maresme 2014-2015\nResultat d'un treball elaborat per l'Associació l’Era, Espai de Recursos Agroecològics encarregat pel Consell Comarcal del Maresme amb el suport de la Xarxa Productes de la Terra (Diputació de Barcelona).\nDescarregar (2 Mb)\nDocumental "Etern per sempre"\nSíntesi del documental "Etern per sempre", de Guillem Rodri, que descriu la vida i la feina durant un any a l'hort de l'Etern Verdaguer.\nEtern per sempre (trailer+-) from Guillem Rodri on Vimeo.\nFitxa col·leccionable: la mongeta del carai\nPrimera de les fitxes col·leccionables de varietats locals en procés de recuperació.\nConjunt de 5 plafons explicatius de l'agrobiodiversitat a la comarca editats amb motiu de l'acte de presentació del Banc de Llavors del Vallès Oriental.\nDescarregar (12 Mb)\nVarietats locals de mongetes del Vallès Oriental\nEstudi tècnic de caracterització de 22 varietats locals de mongetes de la comarca.\nProtocol del banc de llavors\nEn aquest document es defineixen les bases per a la gestió del banc de germoplasma de varietats hortícoles del Vallès Oriental. El document s’articula especialment a l’entorn d’un protocol de gestió del banc de llavors i d’una base de dades que inclou les més de 100 varietats hortícoles localitzades a la comarca i municipis circumveïns.\nDescarregar (380 Kb)\n© 2017 Banc de llavors del Vallès Oriental


L'Ajuntament de Castelldefels mostra el seu condol per la dona assassinada a Dos Hermanas\nEl consistori rebutja i condemna aquest nou cas de violència masclista i expressa la seva voluntat de continuar sumant esforços per lluitar contra aquesta xacra social • Es tracta de la cinquena víctima mortal de l'any. L'any passat, un total de 47 dones van ser assassinades per les seves parelles o exparelles\nL'Ajuntament de Castelldefels condemna el darrer cas de violència masclista que ha acabat amb la vida d'una dona de 67 anys a Dos Hermanas (Sevilla). Es tracta de la cinquena víctima mortal d'aquest 2019. L'any passat, un total de 47 dones van ser assassinades per les seves parelles o exparelles.\nEl nombre d'atenció a les víctimes de violència de gènere és el 016. No deixa rastre a la factura del telèfon, tot i que s'ha d'eliminar del registre de trucades. També hi ha una pàgina web per fer consultes i denúncies.


'L'Any de la Sang', arriba a Llíria amb el patrimoni i la música com a protagonistes\n‘L’Any de la Sang’, arriba a Llíria amb el patrimoni i la música com a protagonistes\nEl cicle de música de cambra “Simfonia de Cultures” arranca la programació oficial d'esta efemèride\n‘L’Any de la Sang: centenari d’un monument’ és el títol triat per a la celebració de la commemoració dels 100 anys de la declaració del temple com a Monument Nacional. La programació d’esta efemèride es donarà a conéixer este divendres 8 de febrer, a les 19.00 hores, en el mateix temple.\nDurant tot el 2019, la programació cultural de Llíria s’ampliarà amb la celebració d’este centenari, a través d’un calendari d’activitats, concerts, conferències, actes, tallers i festivals de caràcter turístic-cultural, amb un binomi de patrimoni i música “carregat d’emocions”. En este acte, a més, es projectarà l’audiovisual “Cent anys d’un monument”.\nSegons el regidor de Cultura, Patrimoni i Turisme, Paco García, Llíria “es converteix de nou en un referent d’innovació i eix turístic per excel·lència dins de la nostra província. La commemoració de l’“Any de la Sang” és una nova modalitat de donar a conéixer i promocionar el nostre valuós patrimoni”.\nA més, este divendres inaugura el cicle de música de cambra “Simfonia de Cultures” oferit per l’alumnat del Conservatori Professional de Música de Llíria. La temporada d’hivern continuarà amb concerts del cicle en diferents punts patrimonials de la localitat els dies 22 de febrer i 22 de març. Es tracta d’una nova manera de donar a conéixer la ciutat a través de la música, no solament per al veïnat sinó per als turistes que visiten la localitat.


La Rambla de la Girada de Vilafranca té més del 90% de locals comercials ocupats\nRamon Filella Vilafranca del Penedès 12-10-2017 09:58\nLa Rambla de la Girada de Vilafranca té més del 90% de locals comercials ocupats. Ramon Filella\nLa consolidació d'aquest eix ha portat associat, igualment, la creació d'altres vials comercials de la zona com ara l'avinguda Lluis Companys i la Ronda de Mar\nLa Rambla de la Girada de Vilafranca continua amb la seva consolidació com a eix comercial secundari de la ciutat. La recent obertura de nous establiments a diferents punts de l'avinguda ha situat l'índex d'ocupació dels locals comercials per sobre del 90 per cent. Dels gairebé 65 locals disponibles, 58 estan oberts oferint tota mena de serveis, una xifra que referma la potenciació d'aquest vial. En la mateixa línia, el número de tancaments és, per ara, molt limitat.\nEls tradicionals establiments de restauració (fins a 20) que, en molts casos, van obrir fa anys quan la Rambla encara no era l'actual pol d'atracció, s'han vist complementats en els darrers temps amb botigues d'alimentació, de vins i caves i establiments de serveis. De manera paral.lela, una part rellevant de l'oferta (30 per cent) continua centrant-se en establiments bancaris i d'assegurances que, com en els casos dels bars i restaurants, ja porten alguns anys amb les portes obertes.\nLa consolidació de la Rambla de la Girada ha portat associat, igualment, la implantació comercial d'altres vials propers com l'avinguda Lluis Companys o la Ronda de Mar en els que els índexs d'ocupació comercial també han augmentat en els darrers dos anys (fins un 20 per cent). En el cas de la Ronda de Mar la presència d'un supermercat de proximitat ha servit de manera decisiva per a dinamitzar el vial i per a fer incrementar el número d'establiments de restauració (fins a 12).\nTambé es rellevant el trasllat a aquesta àrea de Vilafranca d'alguns serveis oficials que, fins fa poc temps, estaven ubicats a d'altres punts del municipi. La delegació Penedès-Garraf de la Federació Catalana de Futbol va obrir l'any passat noves oficines a la Ronda de Mar. Es va tractar d'un canvi d'escenari buscant les majors comoditats que oferia el sector.


Torna la 'Revolta Escolar' amb una nova jornada de pacificació del trànsit a la sortida de l'Escola al Pla de Dalt - Garrotxa Digital\nTorna la ‘Revolta Escolar’ amb una nova jornada de pacificació del trànsit a la sortida de l’Escola al Pla de Dalt\nComentaris tancats a Torna la ‘Revolta Escolar’ amb una nova jornada de pacificació del trànsit a la sortida de l’Escola al Pla de Dalt\nDivendres a la tarda, aquests eren els únics cotxes que circulaven pels voltants de l’escola del Pla de Dalt. L’Associació de Famílies d’Alumnes del centre escola reprenia les accions de la Revolta Escolar iniciada el curs passat.\nPacificar el trànsit, promoure l’ús de la bicicleta i la mobilitat sostenible per recollir els nens i nenes a al col·legi i cohesionar socialment a famílies i alumnes amb activitats a la sortida del centre són els objectius d’aquesta iniciativa, que va funcionar molt bé el curs passat i de la qual els nens i nenes en són els màxims beneficiats.\nNúria Pascal i Bosco Plans, AFA Escola del Pla de Dalt d’Olot: “És un dia per gaudir-lo, els nens i les nenes ho passen bé. Ara esperem que el consistori i les institucions tirin endavant les iniciatives i projectes que tenen a veure amb la mobilitat sostenible perquè la ciutat i les famílies ho necessiten”.\nDesprés de mesos de pandèmia, aquesta és una bona manera de socialitzar i fer pinya. A més, els objectius de protegir el medi ambient, generar més seguretat als voltants de les escoles i promoure l’ús de vehicles sense combustió, són a l’ordre del dia i és el que necessita la societat actual.\nRaül Romeva va visitar la Garrotxa aquest dimarts. Ho va fer en qualitat de vicesecretari general de Prospectiva i Agenda 2030. L’ex conseller d’afers exteriors, relacions institucionals i transparència de la Generalitat va visitar a empresaris i la cooperativa…