[ed2k] Sense Ficció - 9ª temporada (2016-2017) - TotsRucs\n[ed2k] Sense Ficció - 9ª temporada (2016-2017)\nEntrada Autor: r5004 » dl. set. 26, 2016 19:50\n9x01 - Sexe, maraques i chihuahues - Varicel·la català - audiodescripció\nXavier Cugat va tenir una vida de cinema i va ser una personatge omnipresent. Celebritat de Hollywood, envoltat d’estrelles, fama, diners i dones maques, va participar en nombroses pel·lícules i com a músic va ser molt prolífic, amb una discografia gairebé inabastable. Es va prodigar a la televisió i les seves fotos i caricatures apareixien sovint en diaris i revistes. Al cinema, no només hi va posar la banda sonora amb les seves orquestres, sinó que també hi va aparèixer com a actor i, fins i tot, com a director. Al seu innegable talent musical com a arranjador i director d’orquestra cal afegir-hi la seva capacitat com a caçatalents, tant de músics que incorporava a les seves orquestres com amb les figures femenines -ballarines i cantants- que situava al centre de l’escenari per atraure la càmera i captar els primers plans en les pel·lícules. Es va casar diverses vegades, va ser el primer a fer-ho en el Caesar’s Palace de Las Vegas i se li atribueixen nombroses relacions. Seductor i manipulador, sempre s’ha dit que la màfia li va arreglar els papers de dues menors amb qui es va casar. Va popularitzar la música llatinoamericana prefigurant una idea modèlica i una manera de tocar-la -brillant, acolorida, alegre, festiva, rítmica i sensual- que es convertiria en un arquetipus. Aquesta versió hollywoodiana va ser criticada per infidel a les seves arrels i a la complexitat de les seves fonts sonores, però la seva influència perdura encara avui en els èxits de la música popular anomenada llatina. I va obrir el camí a Esquivel, Pérez Prado, Celia Cruz i Fania All Stars, Tito Puente, Gloria Stefan, JLO i a la Shakira de Mambo Bambo Mix. Cugat –com Dalí- és un personatge warholià ‘avant la lettre’, que va convertir la seva imatge en una marca que va saber vendre amb gran èxit al son de les maraques amb concerts, gales, discos i el seu propi marxandatge: pipes, camises, restaurants, caricatures, serigrafies, torrons amb gust a papaia o mango i gossets chihuahua.\n• Festival de Màlaga 2016, “Secció especial documental”.\n• DocsBarcelona 2016.\n• 56th Krakow Film Festival “DocfilmMusic” 2016, (Polonia).\n• DocumentaMadrid 2016.\n“Varicel·la” (“Varicella”) retrata la tendra relació de confiança entre dues germanes que comparteixen un somni: convertir-se en ballarina solista. Nastya té 12 anys i Polina en té 7 i estan estudiant en una de les acadèmies de ballet més prestigioses de Rússia després d’haver estat seleccionades entre 5.500 nens de tot el país. Per tal de fer realitat el seu somni, practiquen intensament a l’acadèmia durant sis hores cada dia de la setmana. Al final de cada curs, han de passar un dur examen per demostrar que han desenvolupat les habilitats necessàries per continuar estudiant a l’acadèmia. Només uns quants estudiants –el més brillants- es convertiran en solistes un dia. Nastya i Polina ho saben, però afrontant els seus reptes juntes es troben amb la confiança i el poder per seguir endavant, superant les seves pors. I tot i que practiquen molt, la tècnica no és tot el que es necessita per convertir-se en una gran ballarina. En paraules de Nastya: “Has de ballar amb l’ànima oberta”. “Però com puc obrir la meva ànima?”, es pregunta Polina.\n9x02 - Tarradellas, l'home que ho guardava tot - Síria: una història d'amor català - anglès\n“TARRADELLAS, L'HOME QUE HO GUARDAVA TOT”\n“Tarradellas, l’home que ho guardava tot” fa un recorregut per la vida de Josep Tarradellas a través de la vasta documentació sobre el president de la Generalitat que es conserva a l’Arxiu Montserrat Tarradellas i Macià, al monestir de Poblet. Una part del contingut del documental es basa en aspectes fins ara inèdits de la vida i fets polítics en què va intervenir Tarradellas, procedents de documents protegits durant un període de quinze anys posteriors a la seva mort. L’Arxiu Montserrat Tarradellas i Macià acull tota la documentació que Tarradellas va anar recopilant durant els vint-i-tres anys que el president va ser a l’exili i fins a la seva mort, a Barcelona, el 1988. L’Arxiu, que va ser constituït el 1981 i que des d’aleshores ha incrementat els seus fons amb més de seixanta donacions, és una eina essencial per conèixer la vida i la trajectòria personal i política de Tarradellas i ha esdevingut imprescindible per a l’estudi de la Guerra Civil a Catalunya, la violència del període revolucionari encetat el juliol de 1936, l’exili català que segueix a la pèrdua de la guerra i la transició a Catalunya. El títol del documental fa referència a la passió del president exiliat per guardar tots els papers que arribaven a les seves mans. El treball recull els punts de vista dels historiadors Joan Esculies, Carles Santacana i Josep Lluís Martín Ramos sobre els fets documentats a l’arxiu, així com les opinions de col·laboradors de Tarradellas en diferents etapes –Montserrat Catalán i Josep Fornas- i de polítics que van tenir-hi relacions estretes, com Josep Maria Bricall, o polèmiques, com Jordi Pujol. També hi intervé Josep Tarradellas i Macià, fill del president, que ens en dóna una visió més personal i familiar.\n“SÍRIA: UNA HISTÒRIA D'AMOR”\nFilmat durant cinc anys, el “Síria: una història d’amor” (“A syrian love story”) descriu una increïble odissea cap a la llibertat política a Occident. Per a Raghda i Amer és un viatge d’esperança, somnis i desesperació per a la revolució, la seva terra i entre ells. Amer (45 anys) va conèixer Raghda (40 anys) en una cel·la de la presó de Síria fa quinze anys. Durant mesos es van comunicar a través d’un petit forat que havien fet secretament a la paret que els separava. Es van enamorar i quan van ser alliberats es van casar i van formar una família. El documental explica la commovedora història d’una família destrossada per la tirànica dictadura de Bashar al-Assad. La filmació va començar a Síria el 2009, abans de l’onada de revolucions i canvis en el món àrab; en aquell moment, Raghda era presonera política i Amer tenia cura dels seus fills petits en l’aleshores pròsper barri de Yarmuk Camp, a Damasc, els habitants del qual avui moren de fam a causa del règim d’Al-Assad. Bob i Kakà, de 4 i 14 anys, han passat tota la seva vida veient com els seus pares anaven a la presó per les seves idees polítiques. Aquest retrat íntim de la família ens ajuda a entendre per què la gent mor literalment per un canvi en el món àrab. No obstant això, quan Raghda és alliberada, el director del documental Sean McAllister és arrestat i la pressió política sobre els activistes s’intensifica. La família fuig al Líban i d’allà a França, on se’ls dóna asil polític a la tranquil·la ciutat d’Albi (prop de Tolosa de Llenguadoc), des d’on veuen la revolució de lluny, esperant la caiguda d’Al-Assad. L’exili, però, accentua el patiment de Raghda; la distància del seu país se li fa insuportable i intenta suïcidar-se. La situació erosiona la relació de la parella i els condueix cap a una situació delicada en què han d’escollir entre l’amor, la revolució i la família.\n9x03 - El viatge de l'Unai - Falsos enemics: la guerra contra els llops català - anglès\nAproximació a la natura del planeta a través de les aventures d’un nen de 10 anys, l’Unai, i la seva família. Les peripècies i les emocions d’aquest nen converteixen el viatge en una experiència singular, que té la natura com a eix principal. L’Unai, que viatja amb tota la família --el pare, la mare i la germana de 4 anys-- durant quinze mesos seguits, descobreix els valors de la naturalesa a través de la feina del pare, fotògraf professional de natura i medi ambient, que fa la volta al món tot intentant mostrar la bellesa de la vida salvatge i la necessitat de preservar-la. El repte de trobar set animals emblemàtics i amenaçats i de poder fotografiar-los es converteix en el fil conductor del viatge del nen i la seva família per tot el món (Europa, Amèrica del Nord, Amèrica del Sud, l’Antàrtida, Austràlia, Àsia i Àfrica). Llops, elefants, pumes, bisons, pingüins, calaus i cocodrils són els animals protagonistes d’un viatge apassionant per tots els continents. El procés de descoberta de l’Unai, a través de l’observació, l’anàlisi, l’estudi i el gaudi de la natura, permet a l’espectador conèixer i acostar-se a entorns naturals de tot el planeta d’una manera més espontània, apassionant i colpidora. La interacció de l’Unai --i dels pares i la germana-- amb la natura provoca experiències úniques i molt emotives, que generen una reflexió sobre la necessitat de conservar la vida salvatge i també desperten l’interès i l’afecte cap a un entorn natural més immediat. La natura, a més, es presenta com un marc fonamental en el creixement ric i feliç dels nens protagonistes. Això es percep en totes les activitats quotidianes d’aquests infants: el joc, el desenvolupament de la imaginació i la creativitat i l’aprenentatge constant són presents a tot el documental.\nEl naturalista Kevin van Tighem fa una croada personal per salvar els llops i els ecosistemes en perill d’extinció als dos costats de les Muntanyes Rocalloses del Canadà. El documental “Falsos enemics: la guerra contra els llops” (“Unnatural enemies: wolves”) el segueix en les seves investigacions sobre els llops, parlant amb els ramaders, reunint-se amb els ecologistes i els funcionaris del govern i intervenint en fòrums públics. Després de quaranta anys investigant, Van Tighem és un dels principals experts i activistes en la protecció dels llops a l’oest del Canadà i té la certesa que els llops continuaran tornant als parcs de Kananaskis Country fins que s’extingeixin. Malauradament, avui aquesta és una possibilitat real. Una costeruda batalla contra totes les parts implicades, ramaders, govern i, fins i tot, ecologistes. Els ramaders diuen que els atacs de llops famolencs al bestiar en les terres de pastura els costa milers de dòlars cada any i pressionen les autoritats perquè regulin el sacrifici de llops per minvar-ne el volum dels grups. De la seva banda, els ecologistes també s’oposen a qualsevol sacrifici, cosa que Van Tighem considera poc intuïtiu perquè una vegada que els llops comencen a caçar bestiar pot tenir un efecte de contagi entre grups de llops perquè es tracta de preses fàcils. Van Tighem suggereix una solució diferent, mitjançant un control mesurat del govern: reemborsar els ramaders pel bestiar que es mengen els llops, matar només els llops que mengen bestiar i prohibir la caça i la matança de llops per part dels ciutadans. Fins ara ha estat impossible aconseguir que els governants engeguin cap campanya per salvar els llops. El govern no respon i la major part de la població tenen por; no volen llops prop de parcs, càmpings, estacions d’esquí, i encara menys prop de cases, granges i ranxos. I hi ha un problema afegit: els llops no voten.\n9x04 - L'elecció 2016 català - audiodescripció\n9x05 - Atacs a París: estat d'emergència - Dins d'Estat Islàmic català - francès - audiodescripció\nDurant quatre dies, els que van transcórrer entre la matança de “Charlie Hebdo”, el matí del 7 de gener del 2015, i la sagnant presa d’ostatges al supermercat jueu Hypercacher, l’11 de gener, França va viure una situació de grans manifestacions de suport als valors republicans francesos, que deixarà una marca en la història. El documental “Atacs a París: estat d’emergència” (“Attentats: au coeur du pouvoir”) explica la tràgica història que hi ha darrere d’aquesta posada en escena anant al lloc on es van prendre les decisions, per entendre i explicar l’actuació del president francès, dels seus principals ministres i dels caps de la policia durant aquells terribles moments. “Atacs a París: estat d’emergència” explica la història des de tres angles decisius: el president francès, François Hollande, a l’Elisi; el primer ministre, Manuel Valls, a Matignon, i el ministre de l’Interior, Bernard Cazeneuve, al comandament de les forces de seguretat i dels serveis secrets. Els testimonis posen en relleu la presa de decisions crucials en aquelles hores tan transcendentals. Finalment, el documental mira d’extreure una lliçó dels esdeveniments, tràgics en un primer moment --7 i 9 de gener-- i commovedors després –10 i 11 de gener--: realment, tindran un impacte a llarg termini en el país? Han permès que François Hollande jugui el seu rol presidencial? L’equip Valls-Hollande està més unit del que es creia abans del que es va viure en aquells moments de gran pressió?\nPassaríeu deu dies dins de l’Estat Islàmic? El periodista alemany Jürgen Todenhöfer aprofita una oportunitat única per posar al descobert la visió apocalíptica del món d’Estat Islàmic (EI) i per documentar la vida quotidiana a les ciutats que controla. Troba una població terroritzada i sotmesa per decapitacions diàries, esclavització i tortura, i una organització indestructible pel que fa al compromís amb la seva missió divina: difondre la por i la violència arreu del món a qualsevol cost. “Nosaltres diem que no tenim fronteres, només línies de front”, comenta somrient Abu Qatadah al-Irhabi a Jürgen Todenhöfer, i afegeix que “un dia anirem a la conquesta d’Europa! Nosaltres no només volem fer-ho, ho farem, n’estem convençuts”. Sentir això d’un company alemany trasbalsa el Jürgen: “Jo no estava només sorprès, estava molt trist perquè coneixia molt bé l’Abu Qatadah, sabia com era quan era jove i era completament diferent”. Jürgen aconsegueix un accés sense precedents a EI. Amb la garantia de seguretat del propagandista alemany d’IS Abu Qatadah, Jürgen i el seu fill entren en el territori del califat per conèixer millor les seves ambicions i les condicions de vida dins del seu territori. És el primer periodista occidental d’entrar a l’EI i sortir-ne viu; guiat per Abu Qatadah i sota el control d’un sinistre conductor emmascarat, que sospita que es pot tractar del conegut terrorista britànic Jihadi John. En una mesquita a Mossul, Jürgen s’enfronta a la realitat dels objectius de l’EI en forma de sermó que suplica: “Oh, Al•là, mata tots els infidels i no en deixis cap”. I se sorprèn pel fervorós suport i admiració davant d’aquest missatge mortífer. Fora de càmera, un combatent de primera línia diu a Jürgen: “Tens la garantia que aquí, a l’EI, sobreviuràs. Però tornaràs a Alemanya. Vindrem a Alemanya, et buscarem, et trobarem i et matarem”. Marcat per aquests fets, el Jürgen demana consell a l’erudit islàmic de renom Sheikh Hamza Yusuf sobre com derrotar EI. El documental “Dins d’Estat Islàmic” (“Inside IS”) revela els somnis terrorífics d’EI sobre la dominació del món i la despietada crueltat que pateixen les persones que viuen dins de les seves fronteres.\n9x06 - Jo també vull sexe! - Estima'm català - anglès - audiodescripció\nEl Jesús ha descobert el sexe, gràcies a l’assistència sexual. Afectat per una malformació congènita i per les seqüeles de la poliomielitis, el seu cos ha quedat al marge del que es considera un “cos desitjable”. En altres casos, com el del Xavi, un accident l’ha deixat en una situació en què no pot ni accedir al seu propi cos. Algunes famílies es veuen amb el dilema d’haver de masturbar els seus fills. La reclamació per poder viure amb plenitud els drets sexuals de les persones amb diversitat funcional o intel·lectual arriba ara amb força a Espanya. Sovint es viuen situacions tan denigrants com que el sexe estigui prohibit a les residències on viuen –sota amenaça d‘expulsió- o que les famílies vegin els afectats com nens eterns i asexuats. Han estat precisament molts cuidadors, sensibles a les necessitats d’aquests col·lectius, els que han nodrit les primeres fornades de “sex assistents” a casa nostra. Aquesta figura ja existeix a altres països, subvencionada fins i tot per l’estat, i es va fer famosa a partir de la pel·lícula Las sesiones. A Catalunya s’han engegat experiències pioneres a l’estat espanyol. L’assistent sexual és una persona que facilita l’accés al sexe a les persones amb dificultats. Pot ajudar l’afectat que obtingui el seu propi plaer o acompanyar una parella amb dificultats motores. O també pot ser la persona que practica el sexe amb l’afectat. Quina és la barrera amb les relacions personals? L’assistent sexual no és una parella sentimental -tot i que n’han sortit algunes-. En què es diferencia amb la prostitució especialitzada? De fet, algunes professionals del sexe i alguns bordells han adaptat els seus locals perquè ni les barreres arquitectòniques ni les seves prostitutes hi posin cap impediment. Assistents sexuals i usuaris ens ho expliquen en aquest documental colpidor, emotiu, vital i que vol trencar tabús a cara descoberta. Davant dels que s’escandalitzen amb aquestes iniciatives i les consideren amorals, els afectats plantegen dilemes com qui els pot impedir l’accés al sexe. Per molts, l’assistent sexual serà l’única manera per no morir sense haver tingut mai una experiència sexual, ni tan sols d’autosatisfacció, perquè la malaltia els impedeix fins i tot l’accés als racons més íntims del seu cos.\n“Estima’m” (“Love me”) és una història d’homes solitaris que busquen amor a través de la moderna indústria de “sol·licitud de nòvia per correu” a Ucraïna. El documental segueix el procés complet de la recerca d’una parella en un país estranger, mostrant les expectatives de totes dues parts, l’home occidental i la dona ucraïnesa. Des d’Ucraïna fins als Estats Units, l’actuació de cada personatge es basa en l’anhel i la necessitat de trobar alguna cosa més. Mentrestant, els estereotips, els mites i les realitats que giren al voltant d’aquesta indústria es van entrellaçant. És possible que dues persones realment trobin l’amor i la companyia a través de mitjancers matrimonials internacionals? O és la indústria de la “nòvia per correu” només un engany dissenyat per aprofitar-se de la desesperació de la gent? El propòsit principal del documental és participar d’aquest viatge èpic amb aquests homes i dones reals i per mostrar unes històries molt més profundes i humanes del que pensem i que molt sovint ens passen per alt. “Estima’m” parla, en definitiva, de la gent que busca matrimoni i companyia d’una manera poc convencional. I fent el seguiment de les jornades d’intermediació de diversos individus, aquesta història documenta els desitjos i les esperances i els èxits i el fracàs de les històries digitals internacionals.\n9x07 - Maratonians català\n“La Marató” és més que un programa de televisió. Fa anys que ha traspassat les fronteres del mitjà per convertir-se en un fenomen social. El documental “Maratonians” retrata “La Marató” a través de sis testimonis que han estat, en algun moment de la història, protagonistes del programa. Els hem retrobat en les seves vides i convivint amb les seves malalties. “La Marató” els ha marcat i ens expliquen per què. Han viscut el programa des de dins, han vist com creixen els marcadors i, sobretot, han rebut l’empatia i la solidaritat de la gent. Avui, la seva esperança segueix posada en la recerca i, de fet, tots se n’han beneficiat d’alguna manera. Quan van participar a “La Marató” sabien que la investigació potser no arribaria a temps per curar-los, però, igual que fan ells, el programa també mira cap al futur, per tal que les pròximes generacions tinguin un tractament per a aquelles malalties que avui són encara incurables. “La Marató” és també divulgació, recerca, emoció i està plena de música, d’humor i de situacions singulars que només es donen en un programa tan excepcional com aquest. Alguns dels presentadors que han conduït el programa i alguns dels artistes que hi han col·laborat al llarg dels seus vint-i-cinc anys completen el ventall de veus que expliquen per què és única, “La Marató” de TV3 i Catalunya Ràdio. El 19 de desembre del 1992 Àngels Barceló començava la primera Marató de la història de la televisió. TV3 va ser pionera a l’estat espanyol a l’hora de fer un programa com aquest. Aleshores, va ser un repte de més de sis hores de programa per recollir diners per lluitar contra la leucèmia. Avui, el programa té una durada aproximada de quinze hores, l’acompanya també la ràdio, té un disc i un llibre propis i hi han col·laborat de manera desinteressada artistes d’arreu del món. El programa ha desbordat totes les expectatives inicials per convertint-se en la festa anual de la solidaritat catalana, en què cada any un milió de persones es mobilitzen per recaptar diners i lluitar contra una malaltia des de la recerca. Un projecte solidari sense precedents. I tot i que l’objectiu és ajudar la ciència, el que la sustenta són les emocions i l’empatia de tota una societat que se l’ha feta seva.\n9x08 - La Sénia, el paradís perdut - Dorotea de Chopitea, una senyora de Barcelona català\nLa Sénia va ser el paradís fins a l’any 2007. Amagat en un racó del Montsià --s’hi accedeix per una estreta carretera comarcal-- aquest poble era el clúster més important del moble domèstic de Catalunya i d’Espanya. Donava feina directa a 1.800 persones i facturava més de 200.000.000 d'euros l'any. Durant els anys de bonança econòmica (1998-2007), en el poble hi havia 30 empreses que es dedicaven a produir mobles. L’empresa més grossa era Antaix, amb una plantilla de 500 treballadors. Va arribar a facturar 60 milions d’euros. Avui està tancada. Un dels seus socis, Roberto Martí, ha tornat a obrir, quatre anys després de tancar, les portes de la seva empresa per explicar-nos “que dolorós que és caure a l’infern”. A banda de les empreses, hi havia 41 botigues que venien mobles a clients particulars. Botigues que eren, en realitat, naus industrials d’entre 1.000 i 3.000 metres quadrats. Avui en queden només 14 d’obertes. Toni Estallé porta anys remant per no tancar l’única botiga oberta que li queda: “Vaig arribar a tenir cinc botigues. Hi ha nits fosques”. Altres empresaris de La Sénia ho han perdut tot. José Alberto Cid va veure com els bancs es quedaven les seves naus, les seves finques i la casa on vivia. En els moments més difícils, ha anat a Càritas a demanar ajuda: “No s’ha de tenir vergonya ni per fer negocis ni per anar a Càritas”. “La Sénia, el paradís perdut” és un documental coral on empresaris, botiguers i treballadors expliquen sense embuts i fent autocrítica com era la seva vida abans de la crisis i com és ara. L’empresari Manel Vinyals assegura que “aquest documental el feu perquè La Sénia ha caigut de molt alt. Si en teníem 100, ara en tenim 20”. Maria José Santiago, que treballa actualment en un supermercat, viu la crisis amb valentia. Abans arribava a final de mes perfectament bé; ara, amb la crisi, “a mi no m’han caigut els anells per anar a netejar cases”. El protagonistes del documental són persones que estimen el seu poble, que han viscut o viuen prop de l’infern sense perdre l’esperança.\nEl 2016 s’ha complert el segon centenari del naixement de Dorotea de Chopitea (1816-1891), que va tirar endavant un projecte d’acció social per lluitar contra la misèria de les persones més vulnerables de la Barcelona de la segona meitat del segle XIX, al que va dedicar tota la seva fortuna personal i que és considerat l’obra social més important de la seva època. Chopitea, nascuda a Santiago de Xile el 4 de juny de 1816 en una família aristòcrata d’origen basc, tenia una visió social molt moderna per a la seva època. Va crear una extensa xarxa de caràcter catòlic de suport als més desfavorits per la revolució industrial que vivia la ciutat, que va triplicar la població en pocs anys: hospitals --alguns d’ells, infantils--, col·legis, tallers professionals per ensenyar un ofici als joves i ‘salas de asilo’, considerades les primeres ‘guarderies’ de l’estat, on les mares treballadores podien deixar-hi els fills petits. L’anomenada ‘Mare dels pobres’, amb una visió moderna de l’obra social, volia que els desafavorits disposessin d’eines per guanyar-se la vida diferents de l’almoina. Més enllà de la profunda religiositat que la va guiar, l’acció de Chopitea es caracteritza per l’eficàcia gestora i per la utilitat pràctica dels equipaments que va fundar. El seu caràcter pioner marca el camí de les obres socials posteriors. Va arribar a Barcelona amb tres anys i als setze es va casar amb Josep Maria Serra, català nascut també a Xile i que seria un dels fundadors del Banc de Barcelona. Mare de sis filles, les bullangues i la crema de convents de 1835 la van convèncer de la necessitat de treballar en favor dels marginats i dedicar els seus diners a l’educació dels fills de la incipient classe obrera. Una de les seves frases més conegudes és: “Si no pensem en reformar la joventut obrera, no podem esperar res d’aquesta societat”. En el documental, presentat per la periodista Agnès Marquès, hi intervenen els periodistes Enric Calpena i Lluís Permanyer; els historiadors Dani Cortijo, Mercè Tatjer, Roser Nicolau i Carles Sudrià; els sacerdots José Arlegui i Nicolás Echave, i l‘arquebisbe de Barcelona, Juan José Omella, per explicar diferents vessants de la personalitat i l’obra de Dorotea de Chopitea.\n9x09 - El viatge de la Jane català - anglès\nFa gairebé vint-i-cinc anys, la Dra. Jane Goodall, una prestigiosa primatòloga i naturalista que ara té 76 anys, va renunciar a la seva carrera científica per dedicar el seu temps i les seves energies a una missió: salvar el nostre planeta. Mentre aquesta carismàtica dona ens mostra la seva vida, la podem veure a l’Àfrica amb els estimats ximpanzés. També en els seus viatges al voltant del món, dedicats a divulgar un missatge d’esperança per a les generacions futures: des de fa més de vint anys, viatja 300 dies a l’any fent conferències, escrivint llibres i fent actes amb la seva organització per a joves Roots & Shoots (Arrels i Brots), amb presència en més de 120 països. Des de la seva ciutat, Bournemouth (comtat de Dorset, Anglaterra), viatgem amb ella al Parc Nacional de Gombe, a la vora del llac Tanganica (Tanzània), la seva segona llar. Aquí és on fa més de mig segle va començar les seves revolucionàries investigacions i on ella torna cada any per gaudir de la companyia dels ximpanzés que l’han fet mundialment famosa. L’acompanyem en el seu viatge a través de diversos continents per conèixer el seu apassionant passat. “El viatge de la Jane” (“Jane’s journey”) és un retrat de l’ésser humà que hi ha darrere del personatge i inclou tributs i comentaris de persones molt properes a ella, així com material privat enregistrat en 8mm en els seus anys a Gombe. És la història d’una dona excepcional, una de les més fascinants del nostre temps. Amb un ritme pausat i una càmera que passa gairebé desapercebuda, aquest documental ens mostra la carismàtica i expressiva Jane Goodall com mai no l’havíem vist abans. Les converses íntimes de Goodall es barregen amb un fantàstic material fílmic d’ella amb els seus ximpanzés i amb els testimonis dels seus fills, dels seus col·legues i, fins i tot, d’algunes estrelles de Hollywood. És la pel·lícula definitiva sobre l’apassionada conservacionista!\n9x10 - Priorat - Obecanje. La promesa català - francès\nEl documental és l’èpica història dels que ja són popularment coneguts com els “Cinc Magnífics” -René Barbier, Daphne Glorian-Solomon, Álvaro Palacios, Josep Lluís Pérez i Carles Pastrana, que, a principis dels anys vuitanta, van revolucionar el vi català-, i també de la gent de la comarca vitivinícola al sud de Catalunya que avui dia compta amb més de cent cellers i amb vins que són referència obligada en les cartes dels restaurants més exclusius. No obstant això, fa tot just trenta anys, el Priorat tenia tan sols quatre cellers que embotellaven vi i es produïa, majoritàriament, vi a granel. Nou segles de tradició vinícola estaven a punt d’extingir-se i era una de les comarques més deprimides de Catalunya. Com ha estat possible una transformació tan radical? La transformació es va fer amb l’arribada, a finals dels setanta, d’un petit grup de joves somiadors. El seu talent i perseverança, combinats amb l’ofici dels vilatans en l’art de fer vi, van aconseguir transformar una regió en declivi en un cas d’èxit.\nRogljevo és un poble remot al nord de Sèrbia que antigament havia produït vins molt coneguts i ben valorats. De sobte, succeeix un fet inesperat. Una família francesa s’ha traslladat en un lloc pobre i abandonat pels joves, moguts per la convicció que han trobat una de les terres vinateres més bones d’Europa per al cultiu de la vinya i l’elaboració de vi. Però al poble només hi troben persones grans, desconfiades i amb vells hàbits, i la seva presència desperta tant esperances com reticències entre els habitants de Rogljevo i aviat el xoc de cultures i de maneres de fer posen en perill l’objectiu comú de francesos i serbis de revifar la tradició vinícola d’aquest petit racó de Sèrbia. Podrà aquesta parella apassionada dels vins acomplir el seu desig i la seva promesa? Podrà Rogljevo viure de nou del seu vi? De tornada a França els espera un nou repte: com poden persuadir els sommeliers que es pot elaborar un vi superior en una regió desconeguda i problemàtica? Poden tenir alguna esperança de refer una vida en un vell poblet?\n9x11 - Els espies no són el que eren - Un bon americà català - anglès\nCada vegada que hi ha un atemptat jihadista sentim parlar dels Serveis d’Intel·ligència. Però se saben poques coses d’aquests Serveis, del seu funcionament, del seu paper, del que fan, de què poden fer i de què no poden fer. Arran dels atemptats s’obren debats sobre la cooperació entre els Serveis de diferents països. Fins i tot s’arriba a dir que caldria una CIA europea, sense saber si aquest seria el model de referència o si seria simplement irrealitzable. El documental s’endinsa en aquest món dels Serveis d’Intel·ligència de la mà d’exdirectius i de personalitats vinculades a aquest món així com d’especialistes de diferents països, fent una anàlisi d’aquest cicle infernal que va començar ara fa dos anys. I també detalla, a partir de les investigacions fetes a França i Bèlgica i dels informes de la Comissió d’Investigació parlamentària francesa, els itineraris que van seguir els jihadistes per preparar els diferents atemptats en aquests països. És així com es fan evidents els “forats a la raqueta”, que es com anomenen els francesos els punts febles dels sistemes de seguretat i d’intel·ligència. Forats pels quals entren en acció els autors dels atemptats. El relat dels fets és paral·lel a les reflexions dels especialistes sobre com funcionen els Serveis d’Intel·ligència i com haurien de funcionar, sobre quin és el seu present i quin ha de ser el seu futur. I la primera missió d'aquests Serveis és: anticipar les amenaces. Treballar, entre altres coses, per impedir que atemptats com els recents no tornin a passar. Què fa que, malgrat poders especials i eines d’investigació particulars, els atemptats puguin tenir èxit? Els Serveis d’Intel·ligència no van ser concebuts per a aquest tipus de risc. L’adaptació al jihadisme és difícil, lenta i costosa. S’han hagut de revisar mètodes de treball, protocols i organització. I, sobretot, augmentar la coordinació al si de cada país entre tots els que fan intel·ligència d’una o altra manera. La intel·ligència a Espanya, per exemple, és competència del CNI, el Centre Nacional d’Intel·ligència. Però els Serveis d’Informació dels cossos de seguretat, sigui Policia Nacional, Guàrdia Civil o Mossos d’Esquadra, també fan un cert tipus d’intel·ligència necessària per a la seva feina. La coordinació entre tots els que maneguen aquests temes ha esdevingut essencial a tot el continent per aconseguir una eficàcia real. Els Serveis d’Intel·ligència, però, són molt gelosos de la seva sobirania i de la informació que tenen. “Compartir informació” és una expressió que aprenen a força de traumatismes i obligats per les circumstàncies. Només compartint bases de dades i experiències, poden afrontar aquest nou tipus de risc que afecta ara la població civil. La cooperació es complica encara més si es té en compte que cada país té les tasques d’intel·ligència organitzades a la seva manera, amb nombre de Serveis diferents, amb poders i atribucions diferents, amb legislacions i controls parlamentaris diferents. Fugint d’estereotips, “Els espies no són el que eren” aborda un tema complicat però essencial en la mesura que afecta la seguretat de tots plegats.\n“UN BON AMERICÀ”\nEn Bill Binney és un criptògraf que treballava per l’Agència de Seguretat Nacional (NSA) des del 1997 com a director tècnic i analista de dades. Va ser el creador de Thin Thread, un sofisticat programa de recopilació de dades capaç d’aportar pistes sobre activitats terroristes. La clau de Thin Thread era que, a diferència del sistema utilitzat pel govern nord-americà, integrava mesures de seguretat que evitaven els mètodes massius i indiscriminats de vigilància, denunciats anys més tard per Edward Snowden. Per què es va suprimir aquest programa? Qui hi havia darrere? El final de la Guerra Freda va canviar el tauler de joc: el gran enemic dels Estats Units passava a ser el terrorisme internacional. Amb l’auge de les noves tecnologies, l’obsessió dels serveis secrets era la recopilació de dades per tal de detectar i controlar les activitats de possibles terroristes, dins i fora les seves fronteres. El programa Thin Thread era capaç d’interceptar qualsevol senyal electrònic, filtrar-lo per objectius i oferir-ne els resultats sense envair la privacitat dels ciutadans. Aparentment el sistema era perfecte, però tenia un problema: era massa barat. Interessos particulars de persones del govern i càrrecs directius de la NSA van afavorir els serveis d’una empresa privada que es vanagloriava de tenir un programa capaç de recopilar moltes més dades. Tres setmanes més tard tenien lloc els atemptats al World Trade Center de Nova York. A partir d’aleshores les agències d’intel·ligència de desenes de països modifiquen el focus d’actuació i passen de vigilar els enemics militars a vigilar els seus ciutadans en nom de “la seguretat”. La història de Bill Binney va més enllà de l’11-S i d’allò que l’hauria pogut evitar. Els recents atemptats terroristes en ciutats europees posen de relleu la perillositat de la vigilància massiva. No només suposa un abús contra el dret a la llibertat en democràcia, sinó que l’acumulació innecessària de dades ha convertit els serveis d’intel·ligència en lents i inefectius davant les amenaces a temps real. Tot plegat emboirat pel secretisme d’uns organismes que permeten i alimenten un sistema de blanqueig de capitals per a determinades empreses amb bones relacions polítiques. “Un bon americà” (“A good american”) és, en primer lloc, una pel·lícula sobre la moral. Ens parla de la seguretat invisible als ulls del ciutadà. Però què passa si aquest aparell comet errors per motius econòmics? Quin preu hem de pagar pel nostre dret com a ciutadans a ser protegits? En quin moment decidim reduir la nostra llibertat per sentir-nos més segurs?\n9x12 - La Casa Blanca: La història portes endins català - anglès\n9x13 - Mediació - La noia que no es volia morir català - danès\nQuè és exactament la mediació i com es fa? Qui participa en una mediació entre les parts enfrontades? Quin acostuma a ser el resultat? Aquests són alguns dels interrogants que respon el documental “Mediació”, la singularitat del qual consisteix en què els rodatges no són simulacions, sinó que assisteix en directe a la dinàmica de les reunions que han tingut lloc dins de les sales de mediació. Aquest és un fet insòlit, tenint en compte que les mediacions es regeixen pel principi de confidencialitat i que fins ara mai no s’havien ofert imatges reals dels processos, que sovint van des de les baralles inicials fins a la solució final pactada. Des del cas de dues veïnes d’una escala de la població de Salt, al Gironès, que han portat la seva convivència al límit --creuant-se diverses denúncies difícils de tramitar perquè no es tracta de fets tipificats com a delictius-, fins a una mediació penal als Jutjats de Sabadell ordenada per un jutge per un cas de violència masclista, passant per una parella que acudeix als professionals de Khimera, gabinet especialitzat en mediació, per mirar de donar solució a un problema no resolt en el moment del divorci sobre la custòdia dels fills. En tots els casos, la tècnica aplicada és la mateixa: aconseguir que les parts trobin una solució que sigui la seva i la millor per a ells, sense imposar cap solució aliena per màgica que sembli als ulls del mediador. “Mediació” ofereix també una visió més creativa de la mediació, gràcies als rodatges fets al Teatre Lliure de l’obra “En veu baixa”, l’escenificació descarnada d’una mediació entre un exterrorista de l’IRA i el fill d’una víctima seva. L’obra, que es va estrenar el 2016 a l’Espai Lliure de Montjuïc amb direcció de Ferran Madico, va rebre els premis Writers Guild Award al millor text teatral, el Fringe First Award i l’Stage Award al el Festival d’Edimburg del 2013. També dins de l’àmbit de la dramatúrgia, el documental assisteix a uns exercicis de mediació preventiva portats a terme pels alumnes de l’Institut Cristòfol Colom, del barri del Bon Pastor de Barcelona, en els quals els membres de la companyia la Xixa Teatre posen en situació els adolescents davant de problemes habituals, com la violència de gènere o el racisme, i els fan buscar respostes col·lectives noves. Una de les condicions essencials de tota la mediació és la imparcialitat. En aquest sentit, “Mediació” mostra un cas exemplar de mediació duta a terme en una comissaria de la Policia Municipal de Girona, que és l’encarregada de gestionar els casos de mediació en aquesta ciutat, adoptant un paper ben diferent del que seria habitual si actuessin només com a agents uniformats. Malgrat tots aquests exemples positius i la bona publicitat que envolta la mediació, a Catalunya no acaba de funcionar de manera òptima. El documental ho reflecteix fent una breu visita a la seu del Centre de Justícia Alternativa del Tribunal Superior de Ciutat de Mèxic. Malgrat la fama del país, la comparació és paradigmàtica: la mediació està reconeguda en la Constitució Política dels Estats Units Mexicans i integrada dins de l’estructura judicial, i ocupa un edifici íntegrament dedicat a la mediació a la mateixa Ciutat de la Justícia de la capital federal. De fet, és el mètode preferit per la societat mexicana per la seva solvència, rapidesa i estalvi de despeses. La mediació fa servir un símil per diferenciar-se de la justícia, agafant com a metàfora un iceberg i explicant que mentre la llei només mira la part que sobresurt dels conflictes, la mediació n’observa la profunditat i els orígens. Aquest és també l’objectiu del documental, viure des de dins diversos exemples paradigmàtics de mediació i no quedar-se en les definicions tècniques i l’opinió dels experts.\n“La noia que no es volia morir” (“Pigen der ikke ville dø”) és la sensacional història de Carina Melchior, una noia danesa de 19 anys que es va estavellar amb el cotxe dels pares, i tant ells com els metges estaven convençuts que no sobreviuria. Però Corina enganya les prediccions mèdiques i es desperta de sobte en un llit d’hospital després que la seva família ja hagi acceptat la donació dels seus òrgans. El documental segueix el seu cas des d’aquell moment i acompanya la Carina en la rehabilitació intensiva al Hammel Neurocenter, lluitant per recuperar la vida i l’ús de les extremitats. I, un cop més, la Carina sorprèn tothom. Estem davant d’un destacable treball periodístic de la DR, la televisió pública danesa, que analitza a fons les avaluacions i tractaments mèdics i la difícil opció crítica a què s’enfronta una família que ha de decidir sobre la vida de la seva filla. Però, sobretot, és la sorprenent història d’una noia que va desafiar tots els pronòstics i que va sobreviure. Quan “La noia que no es volia morir” es va estrenar a la DR1, va ser vist per 1.411.000 espectadors (58% de quota de pantalla), i es va convertir en el documental més vist a la televisió danesa des de 1995. El pic màxim d’audiència va arribar a 1.700.000 espectadors (quota del 66%). El documental es va convertir immediatament en “tema popular”, i el cas ha suscitat un debat públic a Dinamarca sobre les donacions i els tractaments al final de la vida. Sobre la base del treball periodístic, el ministre danès de Salut ha exigit noves directrius per a la donació d'òrgans, i la Societat Danesa de Neurocirurgia s’ha vist empesa a avaluar si els protocols que regeixen els tractaments al final de la vida són prou bons.\nr5004 l’ha editat per darrera vegada el dia: dc. jul. 04, 2018 20:06, en total s’ha editat 17 vegades.\nRe: [ed2k] Sense Ficció - 9ª temporada (2016-2017)\n9x14 - Santuaris de l’antifranquisme - Quilapayún, más allá de la canción català\n“Santuaris de l’antifranquisme” recupera per a la memòria col·lectiva un capítol de la història de Catalunya: la història de les monges i els capellans que van contribuir decisivament a fer que l’oposició al franquisme es pogués organitzar, d’una banda, i dels que van lluitar directament contra la dictadura, sobretot, des de les organitzacions comunistes, de l’altra. La investigació, que compta amb el testimoni d’alguns dels principals protagonistes, com és el cas del desaparegut mossèn Lluís Hernández, exalcalde de Santa Coloma, a qui va fer la darrera entrevista. Aquests religiosos van obrir les portes de les seves parròquies, convents i monestirs per donar refugi a persones perseguides per la policia franquista; van permetre que els partits i sindicats prohibits per la dictadura es reunissin clandestinament, i també van emparar artistes i intel·lectuals proscrits per defensar la cultura catalana. Hi va haver sacerdots que van sortir al carrer desafiant a la dictadura, com la famosa manifestació de capellans de 1966 de la qual el documental presenta fotografies i documents inèdits. En una època en que a Espanya no hi havia ni drets humans ni civils, aquests religiosos van aprofitar els privilegis que tenia l’església catòlica i els van posar al servei de tots aquells que se la jugaven per la llibertat i la democràcia. El documental posa cara i ulls a monges i capellans, explica què els va portar a actuar contra el franquisme i en favor dels drets nacionals de Catalunya i quin preu van haver de pagar. Una mostra de com va repercutir en la nostra història recent el Concili Vaticà II, del qual el 2012 es van complir 50 anys.\nVestits amb rigorosos ponxos negres, les solemnes siluetes dels músics de Quilapayún formen part del poderós moviment musical en el Xile dels anys seixanta. Milers de persones cantaven les seves cançons, amb el puny alçat, convençudes d’un canvi inevitable i urgent a l’Amèrica Llatina. Amb figures com Víctor Jara en el seu origen o Violeta Parra en la inspiració, les seves imponents veus van recórrer el continent, en un procés social sense precedents. Quan el president xilè Salvador Allende els va enviar a Europa a expandir la bonança xilena, damunt d’un escenari, a París, l’11 de setembre de 1973, van saber que ja no podrien tornar al seu país. Amb tot, dècades d’exili, tragèdies i la gran desfeta d’un gran somni no van ser prou adversitat per acabar amb el seu cant. En cinquanta anys, Quilapayún no ha deixat mai de cantar; han editat més de trenta discos, hi han afegit els seus fills i avui aquests onze músics que viuen entre Xile i França segueixen en escena. No ho fan per nostàlgia. Igual com pensen els seus seguidors, ells també creuen que el món ha canviat, però que la revolució no ha acabat. El documental “Quilapayún, más allá de la canción”, filmat a França, l’Argentina i Xile, revisa la història d’un dels conjunts més important de l’Amèrica Llatina i mostra les vides actuals dels músics. Un relat coral amb material d’arxiu inèdit en forma de “road movie” que es desplaça en el temps al llarg mig segle. No només en el temps dels seus protagonistes, sinó en el de tota una generació que segueix somiant amb un altre món i que, malgrat el seu desencís, ha reinventat les seves conviccions. En definitiva, un prisma per mirar el món actual i preguntar-se si les lluites segueixen sent les mateixes avui que fa cinquanta anys. I que deixa la resposta sobre la vigència d’aquelles cançons i dels seus somnis actuals en la passió dels seus seguidors.\n9x15 - No puc tornar a casa - Refugi Dresden català - alemany\n“No puc tornar a casa” és el viatge de les persones que busquen refugi polític a Espanya. I és alhora el retrat de la situació d’indefensió a què es veuen abocades, en molts casos, per la política restrictiva del govern espanyol cap als refugiats polítics. El documental indaga per què l’estat espanyol, un territori de la frontera sud d’Europa, se situa a la cua de la Unió Europea (UE) pel que fa a la concessió de papers als sol·licitants d’asil. Quatre històries diferents il·lustren aquesta realitat: el sirià Joan Babeli, el malinès Ali, el sirià Ahmad i el saharià Yarhah. Joan Babeli és funcionari de la Generalitat i viu a Catalunya des de l’any 1980. L’octubre de l’any passat, el seu germà Riad va fugir de la ciutat siriana d’Alep i el Joan va anar-lo a buscar a Àustria per portar-lo a Artés (el Bages). Després de viure-hi dos mesos, i davant de la impossibilitat de legalitzar la seva situació, el va portar a Alemanya. Allà, el Riad ja ha obtingut els papers i ha començat una nova vida. L’Ali Berthe viu des de fa tres anys a Santa Perpètua de Mogoda (el Vallès Occidental), en un centre d’acollida. Va fugir del seu país després de la mort del seu pare i del seu germà en el conflicte que afecta el nord del país. L’Ali està reconstruint la seva vida entre nosaltres, però cada sis mesos ha de renovar els papers de sol·licitant d’asil polític, sempre amb la incertesa que això representa. L’Ahmad Basal va néixer a Alep i el 2015 va travessar Europa durant un mes i mig, vestit de turista. Mentre els seus companys anaven a altres països, ell va anar a Salt (el Gironès). Una família d’origen sirià, els Waez, amb qui no té cap vincle familiar, l’han acollit per ajudar-lo a construir una nova vida i fer realitat el seu somni: obrir una pastisseria siriana a Girona. El Yarbah al-Monfoud va tenir nacionalitat espanyola fins a l’any 1975 pel fet d’haver nascut a l’excolònia del Sàhara Espanyol. És refugiat d’un país no reconegut per Espanya, per tant, il·legal i apàtrida. Ara torna a reclamar al govern de Madrid la nacionalitat espanyola, juntament amb 400 compatriotes seus, i està estudiant per guanyar-se la vida pels seus propis mitjans. Quatre històries amb un nexe d’unió: cap d’ells no pot tornar a casa seva. Les dades parlen per si mateixes, l’ACNUR (Agència de l’ONU per als Refugiats) ha alertat que la xifra de persones desplaçades al món a causa de conflictes bèl·lics s’acosta als 60 milions i que hi ha prop de 5 milions de sirians -una quarta part de la població- que han marxat del seu país per la situació de guerra. Mentrestant, les fronteres de la UE continuen tancades.\nL’any 2015 Alemanya va ser l’únic país europeu que va exercir una política de portes obertes als refugiats que arribaven massivament fugint de països en guerra. Com a resultat, en un any Alemanya va acollir un milió de persones. El documental mostra l’impacte d’aquest fenomen a Dresden, una ciutat situada al focus mediàtic pel fet de ser el bressol i l’escenari de les manifestacions de PEGIDA (Patriotes contra la Islamització d’Occident), una organització obertament hostil amb els refugiats. “Refugi Dresden” mostra una ciutat dividida, amb una història molt convulsa, que influeix en la manera de posicionar-se davant l’arribada dels refugiats. Per a uns, el passat i les experiències pròpies els donen motius per involucrar-se en accions d’acollida, mentre que d’altres hi troben justificacions per rebutjar l’estranger. Nora Lang, supervivent del bombardeig durant la II Guerra Mundial que va reduir Dresden a cendres la nit del 13 de febrer del 1945, s’identifica amb les persones que han patit l’horror, que ho han perdut tot i sap que necessiten ajuda. D’altres, però, reaccionen amb por, hostilitat o violència davant l’arribada dels refugiats. Partint de les dades actuals, “Refugi Dresden” mostra que l’acollida de refugiats a Alemanya és una constant des del final de la II Guerra Mundial i que el desemparament viscut per les persones desplaçades és el mateix en totes les guerres.\n9x16 - La fi d'ETA - Els condemnats català - rus\n“La fi d’ETA” reconstrueix una dècada de converses que va culminar amb l’anunci d’ETA el 20 d’octubre del 2011 que cessava definitivament la seva activitat armada. El documental descobreix les trobades secretes a Espanya, Noruega i Suïssa, la intervenció del Centre Henry Dunant i els intents per fer fracassar les negociacions. Justin Webster, autor de "Garzón, judici al jutge" (2011) i "Demà moriré" (2013), “Gabo, la creació de Gabriel García Márquez” (2016), dirigeix el documental. En el guió, hi han treballat els periodistes José María Izquierdo i Luis R. Aizpeolea. És una producció de Quality Media i JWProductions, en coproducció amb Prisa Video, RTV Castilla la Mancha, IB3, RTPA, Baleuko Producciones, la participació d'ETB, Canal Sur, IB3 i amb la col·laboració de Televisió de Catalunya, el Govern Basc i el diari “El País”. “La fi d'ETA” va participar en la secció Zinemira de l’última edició del Festival de Cine de Sant Sebastià i es va estrenar als cinemes el 3 de febrer d’aquest any. “La fi d’ETA” comença al “caserío” Txillarre, d’Elgoibar (Guipúscoa). En un entorn de muntanyes amb boscos de faigs i roures, al voltant d’una taula, el “caserío” va ser el lloc de trobada de les conversacions entre el llavors president del Partit Socialista d'Euskadi, Jesús Eguiguren, i el líder de Batasuna, Arnaldo Otegi. Des del 2000 fins al 2004, tots dos polítics van mantenir un diàleg fruit de la seva iniciativa personal i al marge dels partits polítics que representaven. En aquella època, l’activitat d’ETA era molt forta: 25 morts només durant l’any 2000. El panorama canvia significativament quan José Luis Rodríguez Zapatero guanya les eleccions generals el març del 2004. Les reunions de Txillarre, fins llavors merament exploratòries, esdevenen alguna cosa més. Sota la direcció de qui després seria ministre de l’Interior i vicepresident del Govern, Alfredo Pérez Rubalcaba, s’oficialitzen els contactes amb l’aprovació de tots els grups parlamentaris i amb l’única oposició del Partit Popular que ja dirigia Mariano Rajoy. La pel·lícula detalla les trobades secretes a Suïssa i Noruega entre Jesús Eguiguren i l’etarra Josu Ternera, perseguit per la justícia, que van ser possibles gràcies a la mediació del Centre Henry Dunant, especialista en resolució de conflictes, amb seu a Ginebra, i del govern noruec. També es relaten les diferents fases, favorables i negatives, que es van alternar al llarg de les converses, amb més viatges a Suïssa i Noruega, i que van comptar amb la presència d’altres representants del govern i d’ETA, així com d’Arnaldo Otegi en representació de l’esquerra abertzale. La pel·lícula destaca també la mediació protagonitzada pel PNB, personalitzada en Josu Jon Imaz i Iñigo Urkullu. Però la incorporació a les negociacions de Francisco Javier López Peña, Thierry, representant del sector més dur d’ETA, arruïna tot el que fins llavors s’havia avançat. L’atemptat de la T-4 a Barajas, el desembre del 2006, obliga a un replantejament del procés. Les negociacions es tornen a trencar, fins que el govern accepta reiniciar-les a Ginebra, com a conseqüència de les peticions expresses de personalitats estrangeres, sobretot de Toni Blair. Però el govern de Zapatero decideix, sota la direcció del ministre de l’Interior, Alfredo Pérez Rubalcaba, incrementar encara més l’actuació de les forces de seguretat contra ETA, que mai havia abandonat. En poc temps cauen les cúpules directives de la banda. En paral·lel, les assemblees de les formacions abertzales van retirant el seu suport a les accions militars d’ETA, fins a concloure amb un comunicat en què crida a la direcció etarra a abandonar les armes. Finalment, la declaració al Palau d’Aiete, a Sant Sebastià, d’un grup de reconeguts polítics mundials, com Kofi Annan, Gerry Adams o Bernie Ahern, exprimer ministre d’Irlanda, es converteix en el preludi del comunicat definitiu d’ETA de l’octubre del 2011.\nAmb un accés sense precedents, “Els condemnats” (“The condemned”) s’endinsa en una de les institucions més impenetrables i remotes de Rússia: Colònia Penal 56, una presó de màxima seguretat exclusiva per a assassins. Aquest és el destí per a alguns dels criminals més perillosos de Rússia. Hi estan confinats 260 homes que han matat en total gairebé 800 persones. Per primera vegada, un equip de rodatge aconsegueix l’accés per gravar en aquest centre penitenciari, situat al nord dels Urals, a 615 quilòmetres de Iekaterimburg, a l’aldea Lozvinski. Alguns reclusos havien estat al corredor de la mort, fins que el 1997 es va abolir la pena capital a Rússia. Actualment estan dividits en dos grups, els que tenen reduïda la pena de mort a 25 anys (els primers seran alliberats el 2017) i els que compliran cadena perpètua. El documental ofereix una visió única i sorprenent d’unes ments inescrutables en un entorn claustrofòbic i hostil. Els presos parlen dels seus crims, la vida i la mort, la redempció, la llibertat, les famílies, la bogeria i l'esperança. La pel·lícula segueix els seus dies interminables al llarg de diversos mesos per revelar el que passa quan un home està tancat en una cel·la diminuta, durant 23 hores, dia rere dia, per a tota la vida.\n9x17 - Zara, la història de l'home més ric del món català - anglès\n9x18 - Alcaldessa català - audiodescripció\n9x19 - 'Jarabe' contra el càncer + Ara, Pau Donés català\n9x20 - La Víctor - La clàusula Balcells català\n“Sense ficció” estrena dues produccions protagonitzades per dues dones cabdals per la literatura. Primer, “La Víctor”, de Francesc Escribano, se centra en Caterina Albert (1869 – 1966), autora de la novel·la “Solitud”, més coneguda pel pseudònim masculí que va fer servir per escriure, Víctor Català. I després, “La clàusula Balcells”, un documental sobre l'agent literària Carme Balcells (1930-2015), la dona que, lluitant contra tots els elements, va aconseguir posar la literatura hispana a dalt de tot de les lletres mundials. Compta amb la direcció de Pau Subirós i la realització de Neus Ballús, el productor i la directora de la multipremiada “La plaga”.\nL’actriu Míriam Iscla rep l’encàrrec d’interpretar el personatge de Víctor Català, del qual només sap que era una dona i que escrivia. Per obtenir informació que l’ajudi a posar-se a la pell de l’escriptora, inicia una ruta que la portarà a entrevistar-se amb les persones que millor coneixen el pensament i l’obra de l’autora empordanesa. A mesura que l’actriu comença a endinsar-se en el món de Víctor Català, la veurem transformar-se en el personatge i reaccionar davant de les informacions que exposen els entrevistats, ja sigui per confirmar-les o per respondre-hi. El documental va construint, d’aquesta manera, l’enigmàtic personatge d’aquesta dona, Caterina Albert, que va haver d’amagar-se rere un nom d’home, Víctor Català. Una pionera que, potser sense saber-ho, va obrir camí a totes les dones que volen defensar la seva vocació.\nCaterina Albert va néixer a L’Escala (Alt Empordà) l’11 de setembre de 1869, filla d’una família de propietaris rurals. És la més gran de quatre germans i, després de la mort prematura del seu pare, es fa càrrec, amb només vint anys, de l’administració familiar. Caterina havia tingut accés a l’educació primària i havia crescut en un ambient relativament culte. Li agradava llegir, dibuixar i va desenvolupar un gran interès per l’arqueologia. El punt d’inflexió en la seva vida arriba als 29 anys, quan rep un premi als Jocs Florals d’Olot pel monòleg teatral titulat “La infanticida”, protagonitzat per una mare soltera que, ofegada per la pressió social, es veu empesa a matar el seu nadó i relata aquests fets des del centre psiquiàtric on està ingressada. El text va merèixer tota mena d’elogis, però, en saber que l’havia escrit una dona jove, una “senyoreta de l’Escala”, el rebuig va ser instantani i hi va haver un cert escàndol. Va ser aleshores que l’escriptora incipient va decidir firmar la seva obra amb el pseudònim masculí de Víctor Català. A partir d’aleshores, va mantenir una mena de doble vida. Caterina Albert era la noia de casa bona, “aficionada” a escriure, sempre discreta i moderada. A les seves obres, però, les passions i fins i tot la violència flueixen amb generositat. Podríem dir que Víctor Català oferia un atreviment de plantejaments (entre ells, un rebuig radical al paper tradicionalment atribuït a les dones) que Caterina Albert no hauria subscrit. Els intel·lectuals de l’època van rebre la nova autora amb recel i més aviat la menystenien, però, amb el temps, la majoria van caure rendits al seu geni. Amb molts d’ells va mantenir una intensa relació epistolar.\nCarme Balcells és una de les dones menys conegudes però més importants en el món de la literatura. Ella sola va aixecar una agència literària que va ser fonamental per crear el fenomen del “boom llatinoamericà” de Gabriel García Márquez, Mario Vargas Llosa, Isabel Allende o José Donoso. Nascuda a Santa Fe de la Segarra (Segarra), Balcells va tenir una personalitat indomable que la va fer relacionar amb els grans autors hispans i catalans, però també amb grans figures polítiques de tot tipus d'ideologies, des de Felipe González a José Maria Aznar, passant per Fidel Castro, Carlos Salinas de Gortari o el mateix rei d'Espanya. El documental recull la seva història a través de diversos testimonis, coneguts i no coneguts, com Mario Vargas Llosa, Isabel Allende o Carme Riera. A més, per primera vegada, veurem documentació inèdita de Balcells, ja siguin escrits, fotos, vídeos o gravacions d'àudio, que ens permeten entrar en la personalitat d'una de les catalanes més universals. El documental és una producció de Batabat, en coproducció amb la productora mexicana La Maroma, i els canals TVE, TVC, Canal 22, Señal Colombia i Spr, dirigit per Pau Subirós, realitzat per Neus Ballús i amb guió del periodista Xavi Ayén.\n9x21 - El camí de Trump cap a la Casa Blanca - El cas contra la Proposició 8 català - anglès - audiodescripció\nLa victòria de Donald Trump va ser tan impressionant que fins i tot va sorprendre els mateixos membres de l'equip del candidat. Durant mesos, els mitjans de comunicació i els cercles polítics havien anunciat que no tenia cap possibilitat de guanyar les eleccions per a la presidència dels Estats Units. Però, contra tot pronòstic, va vèncer el seu rival, Hillary Clinton, del Partit Demòcrata, els mitjans de comunicació, les sospites d’haver orquestrat una guerra d’informació maniobrada amb el president Vladímir Putin per ajudar la seva candidatura i unes enquestes completament desfavorables. Amb entrevistes als responsables, assessors i membres de les campanyes de Trump i Clinton, “El camí de Trump cap a la Casa Blanca” (“Trump's Road to the White House”) descriu com Trump va sobreviure a tots els escàndols i errors de la seva campanya electoral. Els seus comentaris despectius sobre els mexicans, els musulmans, les dones o els periodistes van crear malestar i l’ensorraven a les enquestes. Se l’acusava de “racista, xenòfob i moralista”. Malgrat tot, va aconseguir milions de vots. El documental és un retrat del nou president i dels americans que el van portar fins a la Casa Blanca.\n“El cas contra la Proposició 8” (“The Case Against 8”) tracta del recurs que es va presentar contra la Proposició 8 aprovada el 4 de novembre a l'Estat de Califòrnia i que impedia els matrimonis del mateix sexe. A partir del cas de dues parelles, una de dues dones i una de dos homes, es veu tot el recorregut que va tenir l'acció legal contra aquesta proposició i la manera com va afectar les seves vides. És un testimoni de la lluita del moviment homosexual als Estats Units que, en aquest cas, va sortir victoriós en aquesta batalla. Gravat durant cinc anys, amb material exclusiu entre bambolines dels advocats David Boies i Theodore Olson i els quatre demandants del plet (Paul Katami i la seva parella Jeff Zarrillo i Sandy Stier i la seva parella Kris Perry), els directors i productors Ben Cotner i Ryan White van crear un emocionant relat de la lluita per la igualtat en el matrimoni fins que el Tribunal Suprem dels Estats Units va desestimar la Proposició 8 el juny del 2013.\n9x22 - Polifonia basca català\n9x23 - Ell em va dir Malala català - anglès\n9x24 - La ciutat dels turistes català\n9x25 - Les rondes, parc nacional català\n9x26 - La Model: 113 anys i un dia català\n9x27 - En lluita català\n9x28 - Revolució solar català\nEl canvi climàtic és una realitat confirmada per la comunitat científica internacional, que reclama la descarbonització del planeta. Mentre el món viu un autèntic boom mundial de l’energia solar, Espanya està a la cua en inversió en energia fotovoltaica. “Revolució solar”, una producció de Televisió de Catalunya dirigida per Ricard Belis i Joan Marí, posa llum sobre les causes de la situació energètica espanyola i es pregunta si serà possible un futur 100% renovable. L’accident de la central nuclear de Fukushima va propiciar l’Acord de París de desembre del 2015, que estableix mesures per a la reducció de les emissions de gasos amb efecte hivernacle a partir de 2020. Estem immersos en una transició energètica global que té per objectiu una producció energètica 100% renovable en les pròximes dècades. I el panorama energètic ha començat a canviar: assistim a situacions tan paradoxals com les del Regne Unit, que és el país d’Europa que ha invertit més en energia solar els últims anys, o Alemanya, que ha posat en marxa el programa governamental ‘Energiewende’ --‘transició energètica’-- amb l’objectiu d’arribar a un 80% d’energia renovable l'any 2050. En l’altre costat de la paradoxa, hi trobem els Estats Units, presidits per Donald Trump, que s’acaben de desmarcar de l’Acord de París, o Espanya, el territori amb més potencial fotovoltaic d’Europa, que el 2015 només va instal·lar 0,05 GW i està estancada a la cua dels països inversors, molt per darrere d’altres països europeus amb menys potencial solar, com Holanda, Suïssa, Dinamarca o Àustria. Espanya va ser pionera en el foment de l’energia solar durant el govern socialista de Rodríguez Zapatero amb un reial decret llei del 2007, però el 2010 el mateix govern va fer un gir radical amb un polèmic reial decret impulsat pel ministre d’Indústria, Miguel Sebastián, que retallava un 45% les primes garantides als parcs solars. Les posteriors lleis aprovades pel govern popular de Mariano Rajoy van accentuar les traves legals a la producció d’energia solar. Aquestes mesures van afectar a 60.000 famílies --4.300 a Catalunya-- i a una trentena de fons d’inversió internacionals, que van denunciar el Regne d’Espanya davant del CIADI, l’organisme d’arbitratge internacional del Banc Mundial. El CIADI va fallar el seu primer veredicte contra Espanya aquest mes de maig per l’incompliment de la Carta de l’Energia. La inseguretat jurídica que va suposar aquest gir normatiu dels successius executius del PSOE i del PP ha allunyat aquests fons d’inversió del potencial solar a l’estat espanyol. El documental “Revolució solar” posa llum sobre les causes de la complexa situació energètica espanyola i viatja al Regne Unit i a Alemanya per veure com dos països amb menys sol que l’estat espanyol lideren aquest ‘boom’ solar a Europa. Els experts consultats situen com a grans assignatures pendents de la transició energètica l’estalvi i l’eficiència, aspectes en els quals l’autoproducció d’electricitat n’és un pilar clau. En aquest sentit, la intervenció arquitectònica que ha tingut lloc en un edifici d’habitatges socials de Taradell (Osona) demostra la importància de l’energia solar en l’abaratiment del cost de l’electricitat i en la disminució de la pobresa energètica. Una placa solar costa avui un 80% menys que fa deu anys, període en el qual la factura de la llum ha pujat un 70%. Això fa de l’energia solar una font renovable altament rendible. En paral·lel, trobem experiències que demostren que hi ha models energètics alternatius als oligopolis elèctrics, com les cooperatives que proliferen arreu d’Europa en els últims anys. La cooperativa gironina Som Energia n’és un exemple, amb un projecte de generació elèctrica col·lectiva amb diversos camps solars a Andalusia, que el documental també visita. Ens preguntem si serà possible la democratització de l’energia de la mateixa manera que les noves tecnologies han democratitzat la comunicació. La resposta a aquest i altres aspectes relacionats amb el sistema elèctric espanyol --la subhasta on es decideix el preu de l’electricitat; les anomenades ‘portes giratòries’ entre empreses elèctriques i alts càrrecs de l’administració pública; què paguem realment a la factura de la llum; com afronta Catalunya la transició energètica des d’una capacitat reguladora gairebé nul·la i amb un sistema energètic molt depenent de l’energia nuclear o si el cotxe elèctric serà una realitat immediata o la mobilitat sostenible haurà d’esperar encara un temps a consolidar-se, etc.--, troben resposta en el documental “Revolució solar”.\n9x29 - Cíborgs entre nosaltres català - audiodescripció\n9x30 - La veritable història de Madonna català - anglès - audiodescripció\nMadonna és una de les grans icones del pop, una de les cantants més ben pagades de tots els temps i la cantant individual que més discos ha venut al món. Es coneix prou bé la seva faceta d’artista, els seus èxits musicals, els vídeos sexuals i provocatius, la seva capacitat de reinventar la seva imatge i la seva música, però, com és la persona, qui és, en realitat? “La veritable història de Madonna” ens porta al descobriment de la personalitat d’aquesta artista, actriu i empresària, d’aparença fràgil, però de temperament fort i fermes conviccions, icona de la música però també font d’inspiració per a moltes dones: la seva família —la defunció de la mare quan ella tenia 5 anys la marcarà profundament— la seva exuberància, el seu desig precoç de seduir i d’escandalitzar. El documental repassa la seva relació amb la religió, l’espiritualitat, la maternitat, la sexualitat, la relació amb els homes, les seves guerres d’egos amb els seus nombrosos amants, la seva primera trobada amb Sean Penn i les paradoxes i contradiccions que l’han acompanyat al llarg de la seva vida. Finalment, aquest documental explora la seva relació amb l’edat i el seu cos, la recerca de la joventut eterna i coneixerem una possible successora: la seva filla Lourdes. El documental compta amb nombroses imatges d’arxiu inèdites i entrevistes exclusives amb persones del seu entorn, com amics de la infància, el seu germà, la seva biògrafa o el seu primer agent.\nr5004 l’ha editat per darrera vegada el dia: dc. jul. 05, 2017 20:24, en total s’ha editat 21 vegades.\nEntrada Autor: r5004 » dj. oct. 06, 2016 19:48\n9x31 - Montserrat Roig: l'hora violeta català\n“Montserrat Roig: l’hora violeta” repassa la vida i obra de l’escriptora i periodista catalana (1946-1991), compromesa amb el seu temps, la Transició democràtica i la lluita antifranquista i feminista. I ho va fer des del seu esguard de dona. Per això el títol del documental recupera una de les seves obres: “L’hora violeta”, l’hora de mirar-se la realitat amb ulls de dona. El documental, rodat a Barcelona, Formentera i Rússia (Sant Petersburg i Moscou), s’articula a partir d’entrevistes a persones del seu cercle més íntim, com els seus dos fills, Roger i Jordi Sempere, la fotògrafa i gran amiga Pilar Aymerich, la seva confident, Montse Blanes, i a companys i companyes de professió i militància, com Robert Saladrigas, Carme Riera, Isabel Clara Simó, Ignasi Riera, Marta Pessarrodona, Mijail Mishin, a més d’una de les seves biògrafes, Betsabé Garcia. La narració es complementa amb entrevistes a Montserrat Roig en el programa “Personatges” de TVE, un extens arxiu fotogràfic de la fotoperiodista Pilar Aymerich i imatges d’arxiu del Museu d’Història de Catalunya—Fons Amical Mauthausen, de l’Amical de Ravensbrück, i fotografies personals cedides pel seu fill, Roger Sempere, i d’altres amistats. D’altra banda, es ficcionen fragments d’algunes de les seves obres, de manera que ficció i realitat es fonen per plasmar un únic “univers Roig” habitat per símbols de la narradora com “el pati del llimoner” o la cançó “Le temps de cerises”, títol d’una novel·la seva que ha donat lloc a la banda sonora del film. Montserrat Roig va trencar el silenci entorn de la complicitat del franquisme amb el nazisme. “Els catalans als camps nazis” (1977), premi Crítica Serra d'Or, és segurament el seu llibre més impactant. El documental narra el procés d’investigació periodística que va donar a conèixer la deportació i mort de milers de republicans catalans en els camps de concentració i extermini nazis durant la Segona Guerra Mundial. El documental també reconstrueix el viatge que va realitzar el 1980 a Sant Petersburg per investigar el setge nazi de Leningrad entre 1941-1944, i compta amb material d’arxiu inèdit cedit pel Museu del Setge d’aquesta ciutat. “Montserrat Roig: l’hora violeta” s’endinsa en l’univers literari i el pensament d’una dona que va deixar una empremta fonamental en la cultura catalana de la segona meitat del segle XX.\n9x32 - Las cloacas de Interior català\n9x32 - Las cloacas de Interior Versió en HD 720p gentilesa de l'Adrià05\n9xE01 - Veritats de mentida català\nEls Serveis Informatius de TV3 i el programa "Sense ficció" han unit esforços per abordar el fenomen del qual tothom parla: la postveritat. Un tema de plena actualitat sobre les notícies falses i la manipulació de l'opinió pública que es pot fer des de les xarxes socials. La nit començarà amb un "Sense ficció" especial, "Veritats de mentida", un documental de producció pròpia de TV3 dirigit per Montserrat Besses, i seguirà, en directe, amb el debat interactiu "Veritats compartides".\nSom més tolerants amb la mentida? Com es cola la mentida en el nostre dia a dia? Sabem detectar quan ens volen fer empassar mentides com a veritats? Aquestes són les preguntes bàsiques que intenta respondre "Veritats de mentida", amb direcció de Montserrat Besses i realització de Marc Rodríguez Puig. El documental explica en què consisteix el que ara s'anomena "postveritat", designada paraula de l'any 2016 pel diccionari d'Oxford. "Postveritat", "fake news", "fets alternatius"... són noves maneres de dir "mentida", eufemismes per a un concepte ben antic. Aleshores, si la mentida sempre ha existit en política, què és el que és nou? La mentida és ara molt més eficaç gràcies a les xarxes? Qui pot denunciar les mentides? El periodisme rigorós? Doncs no és estrany que els que utilitzen mentides per manipular l'opinió pública ataquin la premsa. A "Veritats de mentida", el president del "The New York Times" i un destacat periodista polític de "The Washington Post" ens expliquen com viuen aquesta etapa d’hostilitat insòlita. Els mitjans de comunicació es defensen? I com defensen el ciutadà, a qui tenen el deure d'informar correctament? "Veritats de mentida" explica quines eines periodístiques s'utilitzen ara per rastrejar i desemmascarar l'allau de falsedats i de mitges veritats o veritats enganyoses que poden arribar al públic. Cap clic no és gratuït. Els interessos econòmics i ideològics són els que mouen les notícies falses a les xarxes. Facebook, Twitter i Google tenen alguna responsabilitat en el que vehiculen? Poden o volen assumir responsabilitats per frenar determinats continguts? I una altra pregunta clau: nosaltres, quan fem cerques, quan consultem Facebook, som lliures de mirar el que volem? A "Veritats de mentida", especialistes de primer nivell aportaran respostes sorprenents que clarifiquen la nostra posició en el gran univers de les xarxes.\nDesprés del documental especial de "Sense ficció", i en directe des del CCCB, on s’està celebrant DocsBarcelona, començarà "Veritats compartides", la segona part de la nit, presentada per Pere Bosch i Montserrat Besses. S'establirà una relació directa amb els teleespectadors per distingir, per exemple, fotografies reals de fotografies falses. Es donaran diverses informacions i consells pràctics per saber diferenciar els missatges enganyosos que ens arriben quotidianament i es debatrà sobre conceptes i situacions que s'hauran plantejat al documental. Amb Neus Bonet, degana del Col·legi de Periodistes; Manuel Armayones, investigador dels estudis de Psicologia i Ciències de l'Educació i director de l'e-Health Center de la UOC; Norbert Bilbeny, filòsof, i Eva Domínguez, periodista i professora de Comunicació Estratègica Digital de la UPF.\nr5004 l’ha editat per darrera vegada el dia: dj. jul. 20, 2017 5:34, en total s’ha editat 4 vegades.\nEntrada Autor: Suzume » dv. oct. 07, 2016 6:06\nEntrada Autor: r5004 » dj. oct. 13, 2016 19:20\nr5004 l’ha editat per darrera vegada el dia: dj. juny 29, 2017 19:49, en total s’ha editat 2 vegades.\nEntrada Autor: Suzume » dt. oct. 18, 2016 7:56\nEntrada Autor: r5004 » dc. nov. 09, 2016 20:26\nEntrada Autor: Suzume » dj. nov. 10, 2016 8:28\nEntrada Autor: r5004 » dc. nov. 16, 2016 20:57\nEntrada Autor: Suzume » dj. nov. 17, 2016 10:12\nMoltes gràcies pel 5è.\nEntrada Autor: r5004 » dc. nov. 30, 2016 20:35\nEntrada Autor: r5004 » dc. des. 14, 2016 21:09\n9x07 - Maratonians - Invictus: la cicatriu a la mirada català\nTres malalts d’ictus, tres edats, tres estadis diferents d’una malaltia. I una sola lluita: tirar endavant, saber que aquesta cursa contra les limitacions no la perdran, i que, finalment, en sortiran invictes. “Invictus: la cicatriu a la mirada” és un documental amb el qual la Fundació Ictus vol donar a conèixer els aspectes més humans d’aquesta malaltia. Que passa darrere d’un ictus? Com afecta la vida quotidiana d’aquestes persones? El documental s’endinsa en el procés que comporta la malaltia i les seves seqüeles a través de tres personatges excepcionals, d’edats i aspiracions molt diferents. Un terratrèmol emocional es va emportar les seves vides. La realitat que els envoltava, que creien confortable i segura, va desaparèixer. En pocs minuts ho havien perdut tot: el seu físic, la mobilitat, la comunicació i l’autoestima. Són tres persones amb coratge i optimisme que han decidit no enfonsar-se i reinventar-se en una lluita constant contra la discapacitat: la Isabel, una noia jove de 31 anys que ha decidit trencar les barreres del llenguatge a través de la dansa; l’Esteve, un professor universitari obligat a conviure amb una cadira de rodes i amb el lema que les limitacions es troben a la mentalitat de cadascú, i l’Antonio, un home gran, pintor, que vol recuperar el seu art i acabar el quadre que estava dibuixant quan va patir el cop. Utilitzant la mirada d’aquests personatges, una mirada cicatritzada que costarà que torni a ser com la d’abans, la pel·lícula mostra el procés vital i les decisions necessàries per aconseguir sortir-ne invictes. No és la història d’una superació, és la narració d’una lluita constant contra l’adversitat. Un documental d’experiències, de neguits, pors i lluites, i una mirada universal a l’esperança, a la resiliència humana, a la capacitat que tenim tots d’aixecar-nos en els pitjors moments de la vida. Amb aquest ventall, que va des del primer impacte fins al procés de renaixement dels protagonistes, “Invictus: la cicatriu a la mirada” recull els diferents models d’ictus com a paradigmes per a totes aquelles persones que per desgràcia pateixen o patiran aquesta malaltia.\nHe retirat aquest Sense Ficció a l'espera de refer-lo, perquè ja teníem publicat el segon documental, Invictus: la cicatriu a la mirada.\nr5004 l’ha editat per darrera vegada el dia: dv. des. 16, 2016 11:41, en total s’ha editat 2 vegades.\nEntrada Autor: lopere » dv. des. 16, 2016 10:09\nHola senyor/senyora, misteriós/misteriosa, r5004 de xx anys d'edat\nAixò de l'Invictus, aquests paperines de TV3 ja ho van donar el novembre de 2013 i un servidor ho va capturar.\nhttp://forum.totsrucs.cat/viewtopic.php ... 90#p144095\nPassi-ho bé ripejador/ra de HD!!!\nEntrada Autor: r5004 » dv. des. 16, 2016 11:32\nlopere ha escrit: Hola senyor/senyora, misteriós/misteriosa, r5004 de xx anys d'edat\nHola, misteriós (o no) elefant del Vallès Occidental...\nDoncs me l'han colat, altra vegada; amb les presses no vaig mirar si era repetició o no. A veure si el puc refer avui.\nPassi-ho bé ripejador de SD!!! (d'un ripejador HD/SD)\nEntrada Autor: r5004 » dv. des. 16, 2016 20:47\nLa segona versió d'aquest Sense Ficció. He eliminat el segon documental perquè ja el teníem a TotsRucs:


Els camàlics tornen al Born (Laura Serra)\nEls camàlics tornen al Born\nL'Alexandre Pujol es llevava a quarts de cinc del matí per baixar a treballar al mercat del Born. Era el fill de l’amo d’un magatzem i d’un parell de parades del mercat on venien “gènere del país”, recorda -així es referien a la verdura i fruita provinent de Catalunya, ja que el comerç amb productes d’Espanya estava regulat i només permès a certes parades-. A finals dels anys 40, ell estudiava carrera i no li tocava fer d’escarràs, explicava ahir dins del mateix mercat, però hi havia desenes de camàlics que es feien el jornal apilant torres infinites de caixes de fusta: “Tenien molta força, tot i que no anaven gaire ben alimentats”, explica en un audiovisual Saturnino Marín, que era mosso d’una de les parades.\nLes veus dels qui van treballar, comprar o viure a prop del mercat del Born són les protagonistes de l’exposició Born. Memòries d’un mercat que demà s’inaugura al Centre de Cultura i Memòria -i durant el primer mes serà gratuïta-. Segurament cap llibre d’història recull, com en canvi sí que recorda una veïna, el bullici de la xurreria a altes hores de la matinada i com hi havia comerciants que anaven a un meublé batejat com Cal Verdura. O el tràfec de l’hora punta, a les set del matí, quan minoristes d’altres mercats de Barcelona coincidien amb els majoristes i també amb personatges icònics com venedors de loteria, explicadors de contes i gitanes amb faldilles amples i les mans llargues. La història en minúscules Entre desenes de caixes de fruita apilades donant forma a l’espai expositiu, les fotografies, plànols, revistes, cartells i sobretot els audiovisuals amb testimonis i objectes d’època ofereixen una nova mirada d’un mercat que va estar viu des de l’edat mitjana fins fa 45 anys; després, les lluites veïnals i cíviques de la Transició van salvar-lo de l’enderroc. Tres professors de la Universitat Politècnica de Catalunya són els comissaris d’aquesta mostra (Manel Guàrdia, José Luís Oyón i Ramon Graus), que es va començar a gestar el 2005 i, tot i que és una de les primeres que es van projectar per al nou Born, s’ha endarrerit perquè “s’ha donat prioritat a un altre tipus de discurs”, segons Guàrdia. Per al comissionat de Programes de Memòria, Ricard Vinyes, Born. Memòries d’un mercat és un “projecte que va més enllà de l’exposició, que és fruit d’una recerca densa i empírica: la finalitat és l’apel·lació a la memòria popular de la ciutat”, afirmava. Una meravella i un fracàs El principal mèrit de l’exposició, reconeixen els comissaris, és la compilació de materials que estaven dispersos, des d’arxius de fotografies poc coneguts -a banda de les clàssiques de Xavier Miserachs o Pérez de Rozas, n’hi ha d’un majorista dels anys 20 i 30 o sèries molt poc vistes de Marroyo- fins als testimonis orals o els plànols de la coberta de ferro que es va dissenyar a la Maquinista, localitzats a l’Arxiu de la Corona d’Aragó. Segons Manel Guàrdia, la mostra aporta “una visió general d’una història en què encara hi havia buits”. Per exemple, han documentat com el mercat va rehabilitar-se el 1876 per vendre a minoristes però va fracassar perquè era sobredimensionat -la Boqueria ja centralitzava un 40% del comerç, i el Born, un 10%- ,i no va ser fins al 1921 que es va dedicar a l’engròs. Els carrers de la Pescateria, dels Corretgers, dels Mirallers, dels Assaonadors, dels Agullers... La toponímia del Born ja indica que, en el seu origen, el mercat estava estès per la plaça i els carrers adjacents, almenys fins al 1876. Les desamortitzacions de principis del XIX van fer que apareguessin dos nous mercats importants, el de Sant Josep (la Boqueria) i el de Santa Caterina. El Born es va anar envellint fins a finals de segle, quan va incloure’s en el gran projecte de construcció del parc de la Ciutadella, dissenyat a imatge i semblança de parcs com El Retiro. De fet, l’autor de la majestuosa coberta -la primera de Barcelona-, Josep Fontserè, es va emmirallar directament en el mercat de Les Halles de París: disseny i salubritat d’inspiració europea. Era un paraigua de ferro i vidre per a 8.000 m.\nEn el període 1921-1971, Barcelona va créixer un milió d’habitants i el mercat es va anar fent cada vegada més congestionat i incòmode. Durant la Guerra Civil, la CNT i després el PSUC van dominar l’abastament, i després es va imposar el racionament i la subsistència. El tram final de la mostra repassa com el Born ha estat al centre del debat ciutadà al llarg dels anys, i no per la recent polèmica amb l’estàtua de Franco, sinó per qüestions de gènere i fins i tot d’interès artístic. Per al tinent d’alcalde Gerardo Pisarello, “el mercat representa la identitat de Barcelona i Catalunya, perquè reivindica el valor del treball, l’emprenedoria, la creativitat i la innovació”, va dir, i va defensar les “societats amb mercat” per sobre de la “societat de mercat” actual. Uns paradeta on busquen testimonis L’exposició Born. Memòries d’un mercat convida a recuperar les vivències dels ciutadans que han sigut propers a la història del mercat. Dins del recinte s’ha instal·lat una paradeta per recollir testimonis orals o visuals del Born. També s’ha acompanyat la mostra amb activitats, com ara unes jornades d’arquitectura, la representació de Tenorio forever, dirigit per Mario Gas, o una exposició de fotos d’activitats que es van fer al mercat del 1971 al 2001. I a l’octubre es tancarà la mostra amb una festa popular.


uoc - Informatica.CAT\nPost tagged with ‘uoc’\nMillora la teva capacitació digital amb la UOC\nComença la Universitat Oberta d'Estiu, inscriu-te fins el 28 de juny\nBy Andrea Jaén, on 7 de juny de 2010\nCapacitació digital amb la UOC\nSaps com utilitzar un equipament informàtic? Tens els coneixements necessaris per poder gestiona la informació dins d’un context digital? Saps com enfrontar-te a les xarxes professionals 2.0. ó com presentar un text o gràfic? Si el que estàs llegint et sona a xinès, estem davant d’una situació que demana mesures d’urgència. En Informatica.cat t’oferim la possibilitat de solucionar aquest petit detall que pot fer que les teves possibilitats de feina baixen considerablement.\nNo importa el sector on treballes, les noves tecnologies són sempre imprescindibles. I el que és més important, cada vegada ho seran més. El mercat laboral és actualment un món en constant transformació, on hem d’utilitzar noves eines adaptades als temps que estem vivint i que, a més, resulten bàsiques per a assolir responsabilitats. En aquests moments de crisi i de sèquia laboral, has de posar el màxim de tu mateix per tirar endavant amb totes les garanties d’èxit. Sense coneixements al camp de les tecnologies digitals, mantenir, buscar o canviar de treball esdevé una empresa difícil. Gairebé impossible, podem dir. Des d’ací t’oferim una solució per millorar la teva capacitació digital.\nIntroudueix-te al món de la web 2.0\nL’univers digital canvia les normes i la manera de concebre el món… si nosaltres no evolucionem de manera paral·lela, ens quedem darrere. Recorda que no sols és important tenir un domini perfecte de les eines digitals de treball, també hem d’aprendre a desenvolupar-nos dins del mitjà. Assolir una capacitat crítica amb tota la quantitat d’informació que rebem diàriament és un repte important. Per altra banda, responsabilitzar-nos i fer un ús honest de les tecnologies és essencial per demostrar la nostra capacitat cívica. Al voltant d’aquests tres angles d’acció giren els cursos virtuals de formació de curta durada de la Universitat Oberta de Catalunya. Estem parlant del Programa de Capacitació Digital.


Progrés. - Des de la Plana\nVila-real era, fa només quaranta anys, una ciutat ferma en defensa del Valencià. Allà s’hi va fer uns quants anys l’Aplec de la Plana. Per exemple. I hi van actuar grups musicals de renom. Des de Dagoll Dagom fins el Joglars. Desde Labordeta fins a Raimon. D’això ha passat molt de temps. Ara tenim un equip de futbol de campanetes. Això és veritat. I hem comprovat com els nostres joves, que acaben l’ensenyament secundari amb menys coneixements dels que tenien els qui acabaven fa només vint anys, tenen el pervindre que tenen. Qui més qui menys, coneix alguna família, o té un familiar proper que ha hagut d’emigrar. I no estem parlant de gent que se’n va a buscar-se el pa sense gaire preparació. Estem parlant de químics, enginyers, metges infermers, matemàtics, físics… gent amb molta preparació. I s’han establert lluny de casa perquè les expectatives a curt, mitjà i llarg termini són molt millors que a casa.\nMentre, les expectatives dels qui es queden al poble no passen d’arribar a guanyar mil euros al mes. Això com a gran aspiració. Tot, ben amanit amb la pandèmia i totes les restriccions que ha comportat, sense comptar el retrocés en drets de tota mena.\nPer tot això, ja fa anys que hi ha un sentiment de frustració entre àmplies capes de la població. Tant, que la ultradreta més descarnada, el propi vox, ha arribat a l’ajuntament. Un ajuntament on l’equip de govern està format per allò que es diu PSPV i Podem. Un progressisme i una esquerra de manual, a jutjar per les sigles. Fins i tot, les dues darreres lletres del partit dels socialistes signifiquen País Valencià.\nI va i s’adhereixen a una moció de VOX. Tal qual. Tot allò del cordó sanitari, del progrés, de treballar per a millorar la vida dels ciutadans, de fomentar la cultura, l’educació, l’ensenyament, tot allò que vostès vulguen, es pot resumir en una línia.\nJa em diran de quin progrés parlem. En qualsevol cas, els puc garantir que la bandera, ni aquella ni cap, garanteix cap nivell d’ensenyament de cap matèria. Ni de Matemàtiques, ni de Física, Química, Biologia, ni d’Anglès. Ara, Això sí. Embolicar-se amb una bandera, o amb més d’una, serveix per a no haver d’assumir cap responsabilitat. Com diuen molts càrrecs públics de per ací cada vegada que hi ha una inundació (que passa amb una certa freqüència), “qui s’havia d’imaginar una cosa així? Això no ha passat mai”. Però no s’inverteix en infraestructures.\nEns queda una passa per a formar els alumnes a l’entrada als centres i fer-los cantar himnes patriòtics. Avancem, diuen.\nJuan J. Bellés Nebot ha dit:\n25 de febrer de 2022 a les 11:38 am\nNo puc dir res més, tan sols que del problema de l’emigració dels talents, d’això no té culpa l’ajuntament. I si legalment cal posar banderes, doncs la de la unió Europea la de l’estat, l’autonòmica, i la del poble..\n25 de febrer de 2022 a les 12:54 pm\nDe l’emigració del talent, en tenim tots, la culpa. I el problema de les banderes és que s’usen per amagar allò que no quedaria bé que tothom veiés amb claredat. Igual com passa amb els negocis bruts al voltant de les guerres.


Un estudi revela que la joventut espanyola cada vegada fa menys esport | Consumer\nUn estudi revela que la joventut espanyola cada vegada fa menys esport\nDes de 1995 ha caigut un 20% el nombre de joves que practiquen exercici\nData de publicació: Dimecres, 25deFebrerde2009\nEspanya és un dels països menys esportistes d’Occident. Només un de cada tres ciutadans practica algun esport. Un nou estudi així ho certifica i adverteix de l’efecte “contagio” entre la població juvenil; des de 1995 ha caigut un 20% el nombre de joves aficionats a la pràctica esportiva.\nL’informe, titulat “Esport, salut i qualitat de vida”, ofereix dades a partir d’una enquesta a 2.000 persones. D’elles, només el 36% va dir realitzar “una mica de ” exercici de tant en tant. Només el 25% va afirmar fer esport tres o més vegades per setmana. Aquest últim és un dels percentatges més baixos d’Europa. Hi ha països com Finlàndia o Suècia que ho multipliquen per dos o per tres.\nUn 15% dels enquestats admet no tenir cap interès en l’exercici físic. A sis de cada deu, no obstant això, els agradaria exercitar-se, però no ho fa, o almenys no tant com volgués. En qüestió de gènere, les espanyoles són encara més sedentàries que els homes (quatre de cada deu practicants esportius són dones).\nPer edats, els joves són el col·lectiu amb millors nivells de pràctica esportiva; entre els 16 i els 34 anys fa exercici regular el 52% de la població, encara que aquesta xifra suposa una reculada. Entre 1995 i 2008, el percentatge de la joventut sedentària ha augmentat un 20%. Falta de temps és el que al·lega gairebé el 60% dels joves.\nEntre la tercera edat, només dues de cada deu majors de 65 anys practiquen exercici regular una mica més exigent que el mer passeig. A caminar s’apunta, no obstant això, el 64% dels pensionistes. La salut, la integritat física o l’economia són els principals motius que addueixen els majors per abstenir-se de fer esport.\nL’informe precisa que el nivell econòmic i la situació laboral incideixen a l’hora de fer exercici o no, i un altre tant ocorre amb el perfil educatiu. Practiquen més esport els qui tenen comptes més sanejats, ocupacions de millor qualitat i major nivell d’estudis. El perfil del practicant esportiu espanyol és el d’un jove, amb treball, i també aquells els pares dels quals o avis feien o fan exercici perquè és un costum hereditari. El 80% d’els qui es van habituar des de petits a la pràctica esportiva, la mantenen d’adults.\nEn canvi, són menys donats a l’esport parats, mileuristes i pensionistes. Així mateix, ser mestressa de casa, persona separada, divorciada o vídua també són factors “de risc” de sedentarisme.\nPer canviar aquest panorama, els autors de l’estudi proposen una nova Llei d’Esport, reforçar la pràctica esportiva en tots els cicles educatius, i insten a les empreses a obrir instal·lacions esportives pròpies o concertades per als seus empleats, la qual cosa evitaria moltes baixes laborals i “augmentaria el rendiment i la productivitat laboral”. Alguns estudis xifren en 600 euros l’estalvi que pot dispensar a l’empresa un treballador esportista. També suggereixen crear la figura del metge esportiu en l’assistència primària, com a mitjà per fomentar aquest hàbit entre la població.\ncaigut esport exercici jóvenes-ca práctica deportiva-ca


NO HI HA OUS: de gener 2015\nAquet cap de setmnana hem estat de festa, la jubilació del tio Joan!\nDe menú; torrada de verdures i xuletons! així que havia de fer unes postres "light's".\nEll és un amant de la crema pastelera, però no veia adient després de tanta porteïna ingerir-ne més, jejeje coses de dietista.\nAixí que vaig optar per les altres postres preferides d'ell ; el coc de poma.\nJo que m'estic convertitn en una amant de les variants del coc de poma, hem faltava per la col.lecció la Crumble.\nLa crumble és una mescla de farina, mantega i sucre que sol anar damunt de fruites cuites, existeixen moltes variants, tant dolçes com salades. Es un postre típic d'Anglaterra.\nSegur que teniu els ingredients per fer la vostra primera Crumble, espectacular de bo i fàcil!.\nIngredients per la base de poma\n- 6 pomes verdes; jo vaig utilitzar golden i reineta\n- 1 c. sopera de mantega\nPodem aromatitzar la poma en altres espècies, com; anís, vainilla,...\nIngredients per la crumble\n- 100g de mantega a daus molt freda\n- Possar en un bol la farina, el sucre i la mantega ben freda, i amb les puntes dels dits ho anem desfent tot. Un cop ho tenim ben mesclat ho deixem a la nevera, no importa si queden grumolls.\n- Pelem i tallem les pomes a daus d'uns dos cm.\n- Possem en una paella la cullerada de mantega i la fonem, un cop fosa incorporem la poma i una cullerada de canyella en pols al gust, o altres espècies, i ho coem a foc mig durant uns 15 min, fins que la poma es torna tova.\n- Deixem refredar la poma.\n- En una font per poder anar al forn incorporem la poma i per sobre posem la crumble que tenim a la nevera.\n- Enfornem uns 20 min fins que qeudi ben daurada la superfície.\n- Es sol servir tèbia i acompanyada de gelat de vainilla o iogurt grec.\nEn un bol mesclar, la farina els daus de mantega i el sucre\nCoure la poma amb la mantega uns 15 min, fins que estigui tova\nPosar la poma en una safata de forn i deixar que es refredi\nApple pie i crumble de poma\nPublicat per Gisela Sanz a 17:15 2 comentaris:\nAquest any em tocava treballar el dia de reis, i no tenia temps de fer el tortell. Vaig optar per una sol.lució ràpida i que podeu fer durant tot l'any.\nVaig fer un bescuit en forma de tortell i el vaig farcir de xocolata que era el preferit dels petits de casa.\nCom no teniem corona per coronar al rei, va ser un tortell amb dos faves, una pe'l que paga i l'altra per a qui li tocava escurar, jejeje...\nNo vam tenir tortell de reis però ens ho vam passar igual de bé, fins l'any vinent!\n- 1 got de 250ml de farina\n-1 got de 250 ml de sucre\n- 1 got d'oli de girasol\n- 200ml de nata per montar 35% MG\n- 200g de xocolata fondant nestlé postres\nEl gulash és un estofat típic de la cuina Húngara i països veïns, de fet jo el primer cop que el vaig provar va ser a Praga. Es sol fer amb carn de vedella i acompanyar d'algun hidrat com l'arròs o la patata.\nFeia molts anys que no en menjava, i l'altre dia Ana que és una cuinetes em va dir que el feia habitualment. Em va proporcionar la mescla d'espècies que venen preparades al super i aquí està el resultat.\nResulta molt senzill de fer, ja que són pocs els ingredients, el més laboriós és el temps de cocció, però vaig utilitzar l'olla exprés i en 30 min el vaig tenir fet.\n- 1 kg de vedella per guisar ( si pot ser a daus millor que filets)\n- Vi negre o conyac\n- 200 mL de caldo de carn\n- Espècies per gulash\n- En l'olla exprés posar oli i fregir la carn, que prèviament hem sal-pebrat.\n- Un cop marcada la retirem.\n- Amb el mateix oli incorporem la ceba tallada molt fina, jo perquè els nens no els hi moleste la passo una mica per la picadora.\n- Un cop tenim la ceba enrossida afegim el pebrot vermell, que també he picat molt petit perquè es desfaci bé.\n- Quan les verdures ja estan enrossides li afegim la carn i un bon xorret de vi o de conyac i deixem que s'evapori l'alcohol.\n- Abans de tancar l'olla li afegim una mica de caldo de carn o de verdura o d'aigua perquè no es ressequi, la carn no ha de quedar coberta de líquids.\n- Deixem coure uns 30 min a l'olla exprés.\n- Després de cuita la carn li afegim les espècies i anem remenant durant uns 10-15 min, per fer reduir el caldo i que s'impregni bé amb les espècies.\n- És bo deixar reposar l'estofat, unes hores o inclús d'un dia per l'altre.\n- Natros el vam acompanyar amb arròs blanc, als nens els hi va encantar!\nM'encanten aquest tipus de plats, ja que són ideals per deixar preparats d'un dia per l'altre i portar amb el tupper!\nPicar la ceba i el pebrot i sofregir la carn\nEl que us pot costar més és aconseguir el preparat d'espècies, jo les vaig trobar al Consum, de la casa Ubena, però he vist que la casa Maggi també en té. Si en trobeu no dubteu d'agafar dos paquets, segur que repetiu!\nSi no trobeu el preparat, podeu utilitzar les següents espècies, i aquestes les posaríem abans de tancar l'olla;\n- Pebrot vermell dolç\n- Pebrot vermell picant\n- 1 rameta de romer fresc\nPublicat per Gisela Sanz a 12:18 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: - Menú, - Segons, Carn\nFalç tortell de reis - bescuit de taronja farcit d...


La magnitud de la manifestació d'avui preocupa Montilla, el PSC i el PSOE\nMontilla diu que amb gesticulació no es resolen els problemes i De la Vega destaca que avui es reobre rodalies\nT. RIBA N. ROCA. Barcelona Vimbodí\nLa magnitud que pugui tenir aquesta tarda la manifestació organitzada per la Plataforma pel Dret de Decidir preocupa tant el president de la Generalitat, José Montilla, com el PSC i el PSOE, perquè consideren que ha estat plantejada contra el govern espanyol, en què hi ha dos ministres del PSC, i no tant com a proposta i pressió pel traspàs d'infraestructures, la priorització del transport en ferrocarril, la publicació de les balances fiscals i que la Generalitat recapti tots els impostos, que és el que es demana. El mateix Montilla va ajudar ahir a transmetre aquesta imatge quan va dir que «governar no és gesticular ni cridar fort». I la vicepresidenta espanyola, María Teresa Fernández de la Vega, va dir que la manifestació serà «el mateix dia que es restableix rodalies».\nQue els socialistes se senten agredits amb la manifestació, ho demostra que De la Vega va insistir que els problemes amb les infraestructures vénen d'un «retard acumulat quan governaven alguns dels que ara donen suport a aquesta manifestació», i va opinar que està segura que els catalans sabran apreciar els esforços del seu govern. També demostra la incomoditat i fins i tot l'emprenyament, com ha dit el mateix Montilla, que el president de la Generalitat aprofités ahir un simposi sobre Josep Tarradellas per fer una crida contra el pessimisme i la gesticulació en política, i considerar, sobre el dret a decidir, que la Generalitat ja és l'expressió, almenys institucional, «de la voluntat de Catalunya». Per Montilla, que mentre es fa la manifestació aquesta tarda serà a Gratallops (Priorat) fent-hi una visita institucional, «el moment actual no demana èpica», sinó «realisme, rigor, eficàcia, diagnòstic encertat i afrontar els problemes». El PSC, per mitjà del coordinador dels seus diputats al Congrés, Daniel Fernández, va insistir ahir que Artur Mas es manifestarà quan és «el culpable» de la falta d'inversió dels governs del PP, però va obviar els catorze anys de governs de Felipe González. Fernández assegura que el PSC no ha enviat circulars als militants per dissuadir-los de manifestar-se –hi ha agrupacions locals que han repartit argumentaris–, però va remarcar que la posició del partit, que governa en els municipis més afectats pel caos de la xarxa de rodalies, és molt clara. Malgrat tot, el conseller Joaquim Nadal ha admès que si governés el PP ell aniria a la manifestació, i el que sí que hi serà és l'històric Jaume Sobrequés. El mateix Sobrequés va dir ahir que és incoherent que Montilla parli a Madrid de desafecció i, en canvi, després el PSC no vagi a la manifestació que expressa aquest sentiment. Els socialistes fins i tot estan molestos amb els mitjans de comunicació públics, pel relleu que consideren que donen a la manifestació. Si tot plegat acabarà afectant els resultats socialistes en les eleccions espanyoles es veurà al març. De moment, el PSC ha anunciat una campanya per difondre a Catalunya les bondats del govern de Rodríguez Zapatero. Fernández va presentar un document de 26 pàgines titulat Compromisos fets realitat per destacar el salt fet en autogovern. Malgrat la visió del PSC, que només critica CiU però no els seus socis de govern, que també han bogat perquè la manifestació sigui un èxit, el president del comitè de govern d'UDC, Josep Antoni Duran i Lleida, va dir ahir que la manifestació «no és contra ningú, ni contra Espanya, ni contra el partit que governa a l'Estat, ni contra el govern de Catalunya».\n>Col·laboració entre l'ANC i l'Arxiu Tarradellas\n>Catalunya es fa sentir avui\n>Mònica Sabata: «El govern espanyol és el gran causant de part del caos de les infraestructures» / Catalunya es fa sentir avui\n>«Si surt bé, serà un estímul per a molta gent»