Propostes teatrals a Blanes i Tordera - RÀDIO MARINA 100.3 | RÀDIO MARINA, sempre al teu costat\nPropostes teatrals a Blanes i Tordera\nL’actriu blanenca Maria Sola estrenarà oficialment diumenge vinent 7 d’abril a les 7 del vespre, al Teatre de Blanes, el monòleg en clau d’humor ‘La Gitana Shakesperiana’, acompanyada a la guitarra pel músic Hugo Martínez. Ho farà després que haurà fet una pre-estrena amb públic al Centre Cívic Barri Vell de Girona.\nMaria Sola és la intèrpret del monòleg, així com l’autora de la dramatúrgia, i la dirigeix l’actor i director gironí Martí Peraferrer. ‘La Gitana Shakesperiana’ és una comèdia didàctica on una gitana d’orígens humils parla i transmet als espectadors la seva passió per l’universal escriptor anglès. Per fer aquest plantejament, l’autora planteja una pregunta: ‘Com és que una gitana que treballa a la parada d’un mercat de barri a estudiar a Shakespeare?’.\nLa resposta a aquesta pregunta forma part de la curiositat de l’espectacle que, tot i ser una comèdia, també instrueix al públic en els arguments de les obres del dramaturg anglès. A la protagonista -un xic inconscient, un xic romàntica-, la conviden llavors a participar en conferències i on la vulguin escoltar, sempre acompanyada del seu guitarrista fidel, que l’acompanya en aquesta aventura quixotesca de presentar al públic un Shakespeare a l’abast de tothom: els qui no el coneixen per descobrir-lo, i els entesos per mirar-lo des d’una altra perspectiva més peculiar. En definitiva, com descriu Maria Sola: “Shakespeare vist, sentit, i explicat per una dona lluitadora, alegre i sorprenent”.\nDéjà-Vu, espectacle de visual, suggeridor i arriscat, sense text, amb acrobàcies i música en directe!\nDÉJÀ-VU ens parla de la distància entre una persona i els seus somnis, del que és i el que voldria ser. Somnis molt ambiciosos que desperten els seus aires de grandesa, però alhora impossibles, abocant-lo al desànim. De la tristesa de Bartlevy l’escrivent a l’extravagància d’Alicia al País de las Meravelles.\nUna realitat confusa en un espai i moment indeterminat, amb un espai escènic que juga amb la desproporció extrema de les mides.\nSomni o realitat.\nDiumenge al Clavé (18:00)


Els megaprojectes que engoleixen Mèxic - directa.cat\nLopez Obrador a la inauguració d’un tram del Tren Maia, a Maxcanu / Arxiu\nQualsevol turista ocasional de visita a Mèxic, d’aquí poc podrà agafar un tren a la vora del seu resort del Carib i reaparèixer als grans jaciments històrics construïts pels maies, com Chichen Itzá o Palenque. Es tracta d’una idea per potenciar el sector del turisme i atraure inversions estrangeres que l’actual president mexicà, Andrés Manuel López Obrador, conegut com a AMLO, portava ja al seu programa electoral. Amb un nom suggerent: el Tren Maia. Aquesta postal idíl·lica, però, té una altra cara.\nI és que aquest megaprojecte pretén construir 1.500 quilòmetres de vies fèrries per al transport tant de persones com de mercaderies, amb fortes afectacions socials i mediambientals. Promotores i detractores del projecte coincideixen que no es tracta només d’un tren, sinó que té com a objectiu la reordenació territorial de tota la zona en termes socials i econòmics a partir de la creació de nous pols de desenvolupament. Per fer-ho, es necessitarà desforestar milers d’hectàrees de l’estat de Chiapas, però també de Tabasco, Quintana Roo, Campeche i Yucatán, la zona més turística del país. Mentrestant, la realitat mexicana quedarà amagada a banda i banda de les vies, i s’impedirà que el tot inclòs es barregi amb les comunitats indígenes o amb les classes populars.\nAMLO, la transformació truncada\nLópez Obrador va prendre possessió com a president a finals del 2018, després de basar la seva campanya en la crítica al neoliberalisme i a l’establishment que governa el país des de la revolució de 1910. Ell mateix no va dubtar en anomenar el seu govern com la “quarta transformació”, fent referència a les anteriors tres grans transformacions polítiques, socials i culturals (independència, lleis de reforma de Benito Juárez i revolució) que han marcat la història recent del país.\nDesprés de quasi un segle de governs neoliberals del Partit Revolucionari Institucional (PRI) i de l’encara més reaccionari Partit Acció Nacional (PAN), part de la societat mexicana va veure amb esperança l’arribada al poder d’un president que per primera vegada es considerava obertament d’esquerres, i amb un discurs progressista que promulgava l’enfortiment dels drets de les treballadores, el restabliment de la pau i la seguretat per a totes les ciutadanes o la recuperació de les reserves naturals en mans d’empreses transnacionals. Dos anys després, i fent una mirada retrospectiva, AMLO es troba ben lluny dels seus suposats propòsits.\nEl Corredor Interoceànic de l’Istme de Tehuantepec, que unirà en tren l’Atlàntic i el Pacífic, és herència de l’anterior govern\nEls megaprojectes, en què es basa bona part del seu programa econòmic, en són un dels exemples més clars. Consisteixen en la construcció d’enormes infraestructures energètiques, mineres o turístiques a costa de la destrucció de grans extensions de terreny. Sovint comporten, a més, el desposseïment de terres, l’expulsió de les seves habitants i l’aniquilació del medi ambient. Projectes com el Corredor Interoceànic de l’Istme de Tehuantepec, que pretén unir a través del ferrocarril els oceans Atlàntic i Pacífic, són anteriors a l’arribada d’AMLO a la presidència, i el govern actual simplement els ha donat continuïtat. Però d’altres, com la construcció de l’enorme refineria Dos Bocas, a Tabasco, o el mal anomenat Tren Maia, han estat ideats pel mateix López Obrador i s’han convertit en senyes d’identitat del seu programa de govern.\nTot i això, AMLO es nega a reconèixer que aquests grans projectes formin part de les seves polítiques. Segons les seves pròpies paraules: “Els megaprojectes tenen a veure amb una concepció que es va instal·lar durant el període neoliberal i que no obeeix a la nova realitat; nosaltres no tenim res veure amb els megaprojectes”. La realitat, però, demostra que la maquinària destructora i extractivista funciona a ple rendiment, i així ho denuncien desenes d’organitzacions de la societat civil, entitats ecologistes i diversos pobles originaris.\nL’enorme refineria Dos Bocas, a Tabasco, o el mal anomenat Tren Maia ja formen part del programa de govern d’AMLO\nL’any 2019, la Facultat Llatinoamericana de Ciències Socials (Flacso) mexicana i la Universitat De Montfort anglesa presentaven l’informe Combatiendo a Goliat, on recollien més de 800 conflictes socioambientals relacionats amb 304 projectes miners i energètics. Confirmaven que el desposseïment del territori de les comunitats indígenes i camperoles, així com el saqueig dels seus recursos naturals, no són casos aïllats, sinó que formen part de plans premeditats de control d’àmplies zones estratègiques pels interessos geopolítics d’estats i multinacionals.\nEfectes socials i mediambientals\nEn el cas del Tren Maia, l’objectiu és crear al llarg del seu recorregut noves ciutats paral·leles a les ja existents amb una planificació econòmicament més rendible i on es concentrin les activitats productives. “Zones econòmiques especials” que serveixen com a centre de captació de capital transnacional i que comptaran amb beneficis fiscals. En opinió del Centre de Drets Humans Fray Bartolomé de las Casas, “la intervenció amb activitats d’ordenament territorial i urbanització no conforme a la visió local de les formes de vida podria afectar profundament la cultura, la identitat dels pobles indígenes i el teixit social de les seves comunitats”.\nTant la península de Yucatán com l’estat de Chiapas són zones majoritàriament selvàtiques. En el seu interior trobem des de manglars i els icònics cenotes fins a sabanes o barreres de corall, que són la llar de milers d’espècies de flora i fauna, en molts casos endèmiques, que poden veure perillar la seva supervivència en una àrea ja de per si molt afectada per la indústria turística. Un dels efectes més clars és la fragmentació de les poblacions faunístiques. Es tracta d’una de les zones amb més biodiversitat del món i on viuen espècies molt amenaçades com el jaguar, l’ocelot o el quetzal.\nGreenpeace denuncia el perill de desforestació de milers d’hectàrees i la contaminació dels aqüífers subterranis\nLa desforestació de milers d’hectàrees, la contaminació dels aqüífers subterranis –que pot provocar manca d’aigua– o l’acumulació de residus en racons de la selva que fins ara es consideraven verges són només alguns dels nombrosos efectes nocius que denuncien entitats com Greenpeace. El mateix Fons Nacional de Foment al Turisme (Fonatur), un dels promotors del projecte, va encarregar un informe d’impacte mediambiental en el qual queden clars els efectes adversos que s’hi produiran i la poca inversió per pal·liar-los. Tot i això, l’organisme deixa clar que els beneficis socials i econòmics justifiquen, al seu criteri, l’impacte ambiental. En paraules del seu director, Rogelio Jiménez Pons: “No guanyem res com a país en tenir jaguars grassos i nens famèlics”.\nMoltes, però, discrepen d’aquest punt de vista, i és a l’estat de Chiapas on s’espera una resistència més ferma. L’1 de gener de 2020, aprofitant les celebracions per l’aniversari de l’alçament de 1994, l’Exèrcit Zapatista d’Alliberament Nacional (EZLN) declarava la guerra als megaprojectes i feia una crida “a la defensa de la Mare Terra fins a morir, si és necessari”. Des de l’espessor de la selva Lacandona, el subcomandant Moisés afirmava que “la bèstia capitalista es cruspeix d’un mos pobles sencers, muntanyes i valls, rius i llacunes, homes i dones”. S’unia així a la lluita de les comunitats camperoles i dels pobles originaris, que des d’un bon principi s’oposen a aquest projecte destructiu.\nL’EZLN ha declarat la guerra als megaprojectes i fa una crida “a la defensa de la Mare Terra fins a morir, si és necessari”\nTant l’EZLN com el Congrés Nacional Indígena (CNI) asseguren que el projecte Tren Maia no ha comptat en cap moment amb la participació de la població assentada al territori i denuncien l’opacitat amb la qual s’ha dut a terme. És cert que el govern AMLO va realitzar una consulta, però molts la consideren una farsa, i fins i tot organismes internacionals com les Nacions Unides posen de manifest que la societat no tenia tota la informació necessària per a decidir. Els pobles originaris argumenten que el Tren Maia suposarà un pas més cap a l’expulsió definitiva de les seves terres ancestrals i que convertirà la seva història i tradicions en una simple atracció turística. Per això han deixat clar que s’hi oposaran fins a les últimes conseqüències, en un país on el nombre de lluitadores socials assassinades és dels més elevats del planeta.\nLópez Obrador Mèxic Tren Maia\n« “El primer prejudici de l’Estat espanyol és l’antigitanisme”\nLíbia transita per un fràgil alto el foc »


Diumenge dia 28 fem la Ruta de l’Angula | Turisme Sant Jaume d'Enveja\nActualitat, rutes / 1 de maig de 2015 28 de gener de 2021\nI anem a la Illa de Buda tot fent una magnífica passejada que recorre l’antic Camí de Sirga fins a la desembocadura. La ruta té l’inici al pont de Lo Passador, on es farà la concentració a les 7,30 per a començar a passar cap a les vuit. Encara no farà massa calor així que els 16,7 kilòmetres de camí no seran massa feixucs. Es calcula que s’arribarà a la platja de Migjorn cap a les 10,30.\nHi haurà esmorzar per a tothom al xiringuito de Migjorn.\nAl llarg de la passejada trobareu àrees de descans i petites passarel·les abocades al riu per pescar i podreu contemplar com l’aigua tranquil·la del riu flueix cap el mar. L’itinerari té panells on s’informa de les aus que anirem veiem i de la vegetació de la zona, també mostren el procés de formació d’aquesta terra. Les parades més destacades són el bosquet de la Comandanta, una de les poques formacions de bosc de ribera que es conserva en plenitud –des d’aquí es veu el Mas Illa de Riu, una bonica construcció pairal dedicada també a allotjament rural–, i el riu Migjorn, més endavant hi trobem la platja de Migjorn i el seu mirador, la llacuna de l’Alfacada i l’Illa de Buda.\nAquesta excursió pel Passeig Fluvial també permet conèixer el periple de les petites angules quan arriben al Delta. L’anomenada Ruta de l’Angula recorre el tram final de l’Ebre, escenari de l’extraordinària gesta d’aquesta espècie que desova al mar dels Sargassos i que les seves cries recorren prop de 4.000 kilòmetres fins arribar Europa. El seu immens repte és fer-se adultes a les aigües dolces i salobres de les desembocadures dels gran rius com ara l’Ebre.\nUn cop arribats a la desembocadura es podrà entrar a Buda en tren turístic.\nUs podeu inscriure directament a l’Ajuntament de Sant Jaume.\nI els joves no us perdeu l’acampada del dissabte dia 27 a la platja de Mijorn, una nit per disfrutar del cel, els estels, el mar i la bona companyia.


Web en proves - Salut Mental Catalunya\nInici / Web en proves\nA Salut Mental Catalunya (SMC) hem renovat la nostra pàgina web i aquests dies encara estem acabant de publicar, actualitzar i revisar tot el contingut que us oferim. Si trobeu alguna pàgina, apartat o link que no funciona disculpeu i gràcies per la paciència.\nAl nou web trobareu tota la informació sobre la tasca que fem a la Federació i Fundació SMC, així com les nostres associacions federades i Clubs Socials. A més de informació en general sobre la salut mental, recursos, eines, programes i projectes.\nAmb el nou web renovem també el Mapa de Recursos en salut mental a Catalunya, que millora el seu disseny, programació i funcionalitats perqué pugueu robar els serveis, programes o recursos més propers a la vostra localitat amb l’eina de Google Maps.\nPer la seva complexitat, el Mapa de Recursos tardarà una mica més en quedar enllestit. Esperem que l’espera valgui la pena i el Mapa us ajudi a trobar el suport i serveis en salut mental que necessiteu.\nMentrestant sabeu que reniu 75 associacions de salut mental federades al vostre costat pel que necessiteu.


Diploma d'Especialització en Cuidatges Crítics. Infermeria de Cures Intensives | Fundació URV\nDiploma d'Especialització en Cuidatges Crítics. Infermeria de Cures Intensives\nMòdul 1: Context humà i terapèutic en cuidatges crítics\n1.1 Principis i valors en la gestió de les UCIS\n1.1.1 Espai i entorn. Evolució del Disseny. Entorn de curació.\n1.1.2 Tecnificació versus humanització. Responsabilitat ètica i legal.\n1.2 Acollida i valoració del pacient i família\n1.2.1 L’estrès al ingrés.\n1.2.2 La família el mon del pacient.\n1.2.3 Construcció del relat i registre infermer. Registres al ingrés, evolució i alta\n1.2.4 Taller teòric pràctic: Valoració clínica. Monitorització del pacient crític: aspectes basics. Conceptes i tipus de monitorització; cardíaca i respiratòria; l’estat hemodinàmic; estat neurològic; sedoanalgèsia i dolor; Recollida de mostres i Monitorització de paràmetres analítics\nMòdul 2: Desenvolupament de coneixement clínics en pacients amb trastorn respiratoris\n2.1 Record anatomofisiològic i patologia del sistema respiratori\n2.1.1 Patologia respiratòria mes freqüent a la UCI.\n2.1.2 Causes de la fallida respiratòria i identificació de problemes en el pacient.\n2.1.3 Avenços i estratègies en el tractament del distrès respiratori agut.\n2.2 Valoració de prioritats infermeres i maneig del cuidatge del pacient\n2.2.1 Procediments relacionats amb la respiració: Oxigenoterapia, Accés a la via aèria, aspiració de secrecions, drenatges toràcics Valoració per a prevenir el infart pulmonar.\n2.2.2 El pacient amb respiració assistida: VM invasiva i VM no invasiva. Complicacions associades. Maneig i seguretat de la via aèria. Promoure la oxigenació. Monitoratge del progrés respiratori i confort. Posicions del pacient. Les transicions de la respiració assistida. Raonament clínic i cuidatges que facilitant el weaning. Valoració metabòlica. Paràmetres cardiovasculars.\n2.2.3 Avaluació neurològica. Anticipació de crisis, riscos i vulnerabilitat del pacient. Alleujament i maneig de la ansietat.\n2.2.4 Teràpia de circulació i oxigenació extracorporea.\n2.2.5 Taller pràctic: Intubació orotraqueal, Traqueostomia, Drenatges, Aspiració secrecions. Ventilació assistida\nMòdul 3: Desenvolupament de coneixement clínic en pacient amb trastorns cardiocirculator\n3.1 Record anatomofisiològic i patologia del sistema cardiocirculatori\n3.1.1 Patologia cardiocirculatòria mes freqüent a la UCI: Insuficiència cardíaca i edema agut de pulmó; cardiopatia isquèmica, taponament cardíac, arítmies, shock cardiogènic i crisi hipertensives...\n3.2 Valoració de prioritats infermeres i maneig del cuidatge del pacient\n3.2.1 Procediments relacionats amb les alteracions cardiovasculars: Electrocardiografia; teràpies elèctriques; Fibrinòlisi. Monitoratge hemodinàmic invasiu: coronariografia, catèter de Swan-Ganz¿.\n3.2.2 Valoració per a prevenir la perforació i ruptura del balon. Control i alleujament del dolor. Maneig de la inestabilitat cardíaca. Promoure la recuperació física i emocional\n3.2.3 Taller pràctic: Electrocardiografia. Cateteritzaciò perifèrica i vascular\nMòdul 4: Desenvolupament de coneixement clínic en pacient amb compromís renal\n4.1 Record anatomofisiològic i patologia del sistema renal\n4.1.1 Patologia renal aguda mes freqüent a la UCI: IRA i fallo renal. Trasplantament renal.\n4.2 Valoració de prioritats infermeres i maneig del cuidatge del pacient\n4.2.1 Procediments relacionats amb les alteracions renal: Tècniques de depuració extrarenal. Hemofiltració. Hemodiàlisi i diàlisi peritoneal. Anticoagulació. Monitorització de la funció renal. Avaluació i correcció del equilibri hidroelectrolític i acido-base. Prevenció i control del risc d’infecció. Promoure la seguretat i maneig de la ansietat\n4.2.2 Taller pràctic: Monitorització equilibri hidroelectrolític i àcid-base. Balanços.\nMòdul 5: Desenvolupament de coneixement clínic en pacient amb afectació neurològica\n5.1 Unitat Temàtica Record anatomofisiològic i patologia del sistema nerviós\n5.1.1 Patologia neurològica més freqüent a la UCI: Malaltia cerebrovascular. Codi Ictus. Hipertensió intracranial. Convulsions i estatus convulsiu. Síndrome de Guillain-Barrè. El pacient en coma\n5.2 Valoració de prioritats infermeres i maneig del cuidatge del pacient\n5.2.1 Procediments relacionats: Valoració neurològica, escales mes comuns. Maneig i monitorització de la sedació (BIS), Monitorització de la PIC. Punció lumbar. Maneig de la termoregulació. El cuidatge del cos en el pacient neurològic. Canvi de posició neurològic. Precaucions amb l’hemorràgia subaracnoïdal. El cuidatge al donant d’òrgans i la seva família.\n5.2.2. Taller pràctic: monitorització neurològica\nMòdul 6: Desenvolupament de coneixement clínic en poblacions de pacients específiques\n6.1 El pacient amb Sèpsia i schock sèptic\n6.2 El pacient amb hemorràgia. manejament de la hipovolèmia\n6.3 El pacient politraumatitzat\n6.4 El pacient crític cremat\n6.5 El pacient crític postquirúrgic. Cardíac, neurològic\n6.6 La pacient crítica obstètrica\nMòdul 7: Maneig de la nutrició, la farmacoteràpia\n7.1 Monitorització metabòlica i maneig de prioritats nutricionals\n7.1.1 Factors causals de malnutrició. Nutrició artificial: enteral i parenteral\n7.2 Fàrmacs de us mes freqüents en UCI.\n7.2.1 Seguretat i precaucions en la administració de fàrmacs.\n7.2.2 Taller pràctic: Preparació i administració nutrició artificial. Càlcul de dosi\nMòdul 8: El cuidatge del cos. Prevenció i tractament de lesions i cura de la pell\n8.1. Higiene i moviment\n8.1.1 Prevenció de lesions a la pell\n8.1.2 Tipus de lesions i tractament i cura de ferides. Drenatges\n8.1.3 Taller pràctic: Higiene, moviment i confort del cos\n8.1.4 Taller de teràpies complementares (opcional)\nMòdul 10: Cuidatges i decisions al final de la vida\n10.1 La transició a cures pal·liatives. Preparar una "bona mort"\n10.1.1 Planificació e implementació de les cures pal·liatives.\n10.1.3 Debats ètics en la pressa de decisions al final de la vida\n10.1.4 Atenció a la família\n10.1.5 Taller: Coaching\nMòdul 9: El cuidatge del nadó i nen crític\n9.1 Infermeria en la unitat de cures intensives neonatals.\n9.1.1 Patologies mes freqüents del nounat prematur i a terme. Cuidatges centrats en el desenvolupament del nounat i la família.\n9.1.2 Metodologia NIDCAP\n9.1.3 Monitorització i farmacoteràpia del nounat\n9.2 Infermeria en la unitat de cures intensives pediàtriques\n9.2.1 Cuidatge centrat en el nen i la família\n9.2.2 Causes més freqüents d’ingrés a les UCIs pediàtriques\n9.2.3 Valoració de prioritats infermeres i maneig del cuidatge del nen i família.\n9.2.4 Farmacoteràpia en el nen.\n9.2.5 Taller pràctic: farmacoteràpia càlcul de dosi\nMòdul 11: Suport vital i transport del malalt crític\n11.1 Reanimació cardiopulmonar bàsica i avançada en l’adult\n11.2 Reanimació cardiopulmonar bàsica i avançada en el nen\n11.3 Trasllat intrahospitalàri. Protocols i continuïtat de cuidatges\n11.3.1 Trasllat extrahospitalàri.\n11.3.2 Trasllats aeri i terrestre\nMòdul 12: Pràctiques clíniques\nMòdul 13: Tutories\nHores presencials, d’assistència a seminaris, tutories\nCatàleg de l'oferta de postgrau


Slow Food Catalunya i Slow Fish\nAquest passat mes de març es va fer l’acte anual de lliurament de plaques als restaurants Km0 organitzat per Slow Food Catalunya, l’esdeveniment va tenir lloc a la Fonda de Marina de Montgat. Aquest projecte de restaurants Km0 Slow Food va néixer fa anys de la mà de cuiners i socis de l’entitat amb la voluntat de fomentar una cultura basada en els aliments bons, néts i justos. Actualment Catalunya compta amb 65 restaurants Km0 de Slow Food i suposa la major xarxa de restaurants Slow de l’Estat Espanyol.\nEl moviment Slow Food va néixer el 1987 i és una associació ecogastronòmica sense ànim de lucre, avui dia present a 150 països. Pretén difondre quelcom més que un tipus de cuina, es tracta d’un estil de vida que engloba també la cerca de la qualitat en els aliments, la preocupació pel medi ambient i, finalment, però no menys important la salut.\nTambé relacionat amb Slow Food properament es celebrarà la vuitena edició de Slow Fish que tindrà lloc del 18 al 21 de maig a Gènova. Aquest esdeveniment internacional dedicat al món del peix i als ecosistemes marins sostenibles proposa vincular l’alimentació amb la protecció de la biodiversitat de les espècies marines. Aquesta edició sota el lema “La xarxa som nosaltres” vol emfatitzar que tots formem part d’un sistema viu i interconnectat on tots hi actuem cada vegada que comprem productes marins.


La quarta edició del festival audiovisual de creació jove VisualSound arrencarà a Barcelona dijous 22 de febrer fins al 14 de març per posar a l'abast del gran públic les produccions audiovisuals creades per joves talents. VisualSound és una plataforma de suport i difusió dels nous artistes del camp audiovisual i un espai d'interacció entre el món 'amateur' i els professionals que han desenvolupat projectes en aquest àmbit.\nEl festival es desenvolupa en diferents llocs de la ciutat per dirigir-se a un públic i uns creadors amb diferents sensibilitats, a més d'apostar per la diversitat de formats i disciplines audiovisuals.\nLa secció de competició està oberta a realitzadors menors de 35 anys de la geografia espanyola. Aquesta quarta edició es divideix en les categories de ficció, documental de contingut social, òpera prima, animació, videoclip, videocreació, vídeo publicitari, disseny web i webloc i bandes sonores originals, incorporada en aquesta edició. VisualSound està organitzat per set equipaments municipals, un més que l'any passat, ja que s'ha integrat el Centre Cívic del Carmel, al costat de la regidororia de Joventut de l'Ajuntament de Barcelona i cinc districtes de la ciutat.


Encamp, territori de multes | BonDia Diari digital d'Andorra.\nPrimer van ser les línies blaves, després les màquines i, finalment, les multes. Ara, fins i tot, hi ha agents dedicats només a multar. He de reconèixer que ho han fet molt bé, de manera gradual i fent poc soroll; ben bé com guineus que no esvaloten el galliner fins que tenen la seva presa agafada pel coll. Quan van pintar les línies blaves hom va creure que simplement eren per delimitar les places d’aparcament, i quan van instal·lar les màquines tothom va creure que serien decoratives.\nPerò no, Encamp s’ha convertit en un territori de multes i qui més qui menys ha estat víctima d’aquesta implacable directriu comunal aplicada sistemàticament pel cos d’agents de circulació i les seves forces especials: els controladors de parquímetres. I és que d’un any ençà, aparcar sense tiquet a Encamp és ja un esport de risc, quan fins ara el control era mínim o inexistent. Desconec la motivació de l’equip comunal per prendre aquesta decisió, però el cert és que la gent està una mica mosca amb el tema.\nEntenc que al centre de la parròquia pugui caldre una certa rotació de vehicles per facilitar que els encampadans puguin fer les gestions i compres oportunes en els comerços, i per tant que pugui caldre una zona blava a tal efecte. Però això no hauria d’afectar tota la trama urbana, ni de bon tros, n’hi hauria ben bé prou en posar zona blava als entorns del Prat Gran i al tram de l’avinguda Joan Martí que va des del carrer de la Vena fins a l’Hotel Rosaleda, que ja és avinguda Mitterrand. En aquesta part d’Encamp és on hi ha la pràctica totalitat de comerços i una gran oferta de places d’aparcament comunal, quelcom que facilita la rotació de vehicles i l’estacionament dels residents abonats.\nEl que no em sembla just ni oportú és que es multi indiscriminadament fora d’aquest entorn, sobretot en àrees residencials. Dos exemples em semblen ben escaients: Vila i els Cortals. En cap dels dos llocs hi ha comerços suficients que justifiquin l’existència d’una zona blava ni les multes sistemàtiques, ni tampoc hi ha aparcaments comunals per tal que els veïns o treballadors de l’entorn puguin estacionar amb abonament com al centre. I com aquests casos també podríem citar el Pedral, el Mirador i d’altres. Per tant, no es pot justificar la mesura adduint criteri d’igualtat entre veïns, perquè els residents o treballadors a Vila i els dels Cortals no tenen els mateixos pàrquings que al centre. I si la mesura pretén ser igualitària, haurien de posar zona blava fins al capdamunt de la carretera dels Cortals, on curiosament els veïns d’algunes bordes poden aparcar a peu de carretera sense pagar. Realment igualitari, oi?\nÉs cert que el Comú ofereix la possibilitat d’adquirir una vinyeta d’aparcament pel mòdic preu de 300 € l’any, amb la meravellosa garantia de pagar sense la seguretat de poder estacionar i òbviament només utilitzable a la zona de residència. L’abonament mensual a un pàrquing és més car, però com a mínim pagues per aparcar sí o sí, no per tenir la possibilitat de fer-ho si l’alineació dels astres és l’adequada.\nA tot aquest despropòsit sancionador cal sumar algunes incongruències, algunes denunciades recentment a les xarxes socials per alguns usuaris. Al voltant de la plaça del Consell, a qualsevol hora, hi ha cotxes mal estacionats de gent que treu diners sota l’atenta mirada dels agents que no fan res per evitar-ho. Tampoc fan res per evitar estacionaments en càrrega i descàrrega, on posen un avís de multa si no retires el cotxe abans d’una hora. Però la pitjor incongruència es viu a l’aparcament de la Palanqueta, just enfront del servei de circulació, on tothom aparca sense tiquet i un servidor mai ha vist un cotxe multat. Que em perdonin però no és lògic multar en zones residencials on gairebé ningú aparca en tot el dia i després actuar de manera tan incongruent a la resta de la parròquia. Per tot plegat, convidaria a l’equip de Govern comunal a replantejar-se les coses, perquè rectificar és de savis.


Operacions | Maig 2022\n9 de les millors targetes de crèdit empresarials per obtenir recompenses de viatge\nTrobeu la millor targeta de crèdit empresarial per obtenir recompenses de viatge. Si viatgeu per negocis, hauríeu d’obtenir tots els avantatges i proteccions que us ofereixen aquestes fantàstiques opcions.\nLa màquina de karaoke Singtrix es va convertir en una sensació viral i després va desaparèixer pràcticament. Els seus cofundadors finalment expliquen què va passar\nJohn Devecka i Eric Berkowitz van dir als minoristes i als consumidors que el dispositiu simplement s’havia esgotat. En realitat, un incendi i problemes de producció van aturar la fabricació durant gairebé dos anys.\nZoho Docs Review: un sistema de gestió de documents gratuït per a petites empreses\nZoho Docs review, una opció gratuïta de programari de gestió de documents per a petites empreses.\nTrobeu el millor servei de nòmines per processar la vostra nòmina i presenteu els informes periòdics obligatoris.\nMillor programari / sistemes de gestió de documents per a petites empreses - 2021\nTrobeu el millor programari de gestió de documents per al vostre negoci per ajudar-vos a gestionar documents i fitxers digitals a tota la vostra organització.\nSi busqueu ciutats grans, mitjanes i petites on el creixement de l’ocupació sigui sòlid i les economies siguin fortes, aneu a les de la llista de les principals ciutats d’aquest any. Fort Lauderdale, algú?\nquins llocs de treball es demanaran el 2017\nquants anys té jeffrey zakarian\nquant val tori kelly


Associació de gegants i cabuts de Borriana: I Trobada de Gegants i Cabuts de Nules\nI Trobada de Gegants i Cabuts de Nules\nHui 2 d'abril hem assistit a la I Trobada de Gegants i Cabuts de Nules, que ha començat a les 11 amb la plantada de figures i un taller de cabuts a la Plaça Major, organitzat tot per l'associació cultural La Corretjola dins dels actes del segon Nules Sona.\nUna trobada que ha resultat un èxit tant de públic com de participació, amb les colles de l'Alcora, Almassora, Artana, Benetússer, Benicàssim, Borriana, Botafocs de Castelló, Dansants del Corpus de Castelló, Moncofa, Nulles, Vinaròs, i els amfitrions de Nules.\nA les 12 començava la cercarila pels carrers de la vila, amb gegants, cabuts, gegantons, dracs, víbries, l'haca de Castelló i el titot de la localitat catalana de Nulles, que ha acabat a la plaça del Mercat amb els parlaments, lliurament de records i el ball final conjunt de totes les figures.\nDes d'ací volem donar l'enhorabona als organitzadors i esperem que la iniciativa qualle i siga la primera de moltes més.\nPublicat per Associació de gegants i cabuts de Borriana a 22:55\nEtiquetes de comentaris: 2017, Nules


Courtyard by Marriott Boston Brookline Brookline (MA) Estats Units - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA Fer un comentari al lloc web\nCourtyard by Marriott Boston Brookline40 Webster Street, Brookline, Brookline (MA), Estats Units, 02446 - Veure al mapaNotable8,0Basada en135comentarisCourtyard by Marriott Boston BrooklineVeure més fotosVestíbulVeure més fotosVeure totes les 30 fotosVeure al mapaParticularitats que li encantaranWi-Fi gratuït en totes les habitacionsbanyaire condicionatascensor\nSobre l'allotjamentDescripcióSituat en el cor de Brookline, Courtyard by Marriott Boston Brookline és un lloc ideal des d'on descobrir Brookline (MA). Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Un refugi de descans i relax, l'hotel us oferirà una renovació total a només pases de les nombroses atraccions de la ciutat com ara Brookline Farmers Market, Olive Connection, Irving's Toy and Card Shop. Els serveis i instal.lacions de primera categoria que defineixen l'experiència de Marriott us esperen a Courtyard by Marriott Boston Brookline. Aquest hotel ofereix nombroses instal.lacions en el lloc per satisfer el més exigent dels clients. Totes les instal.lacions per als clients, ofereixen comoditats destinades a assegurar tot el comfort possible. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Sigui quina sigui la seva raó per visitar Brookline (MA), el Courtyard by Marriott Boston Brookline és el lloc perfecte per una estimulant i emocionant escapada.Mostrar mésCaracterístiquesAccés a InternetWi-Fi gratuït en totes les habitacions Serveis i comoditatszona de fumadors Accéss'admeten animals de companyia Disponible a totes les habitacionsaire condicionatdespertadorservei de planxaassecador de cabellempolles d'aigua de cortesiatelèfonCaixa forta a l'habitacióescriptoritelevisió de pantalla planacalefaccióestació d'IpodTV satèl•lit/cableMostra MenysPolítiquesEls llits supletoris depenen de l'habitació escollida. Consulti la capacitat de l'habitació individual per obtenir-ne més informació.Al reservar més de 5 habitacions, poden aplicar-se diferents condicions i suplements addicionals.Mostrar mésAvís importantCal presentar un document d'identitat amb foto i una targeta de crèdit durant el registre d'entrada. Totes les peticions especials estan subjectes a la disponibilitat del dia del registre d'entrada. Aquestes peticions no es poden garantir i poden comportar suplements. Els clients han de presentar un document d’identitat amb fotografia i una targeta de crèdit durant el registre d’entrada. Les peticions especials són segons disponibilitat i poden comportar suplements.Mostrar més


El Grup Verba de poesia arriba als 30 anys de vida a L'Hospitalet\nOrganitzarà el 22 de gener el lliurament dels premis del Certamen poètic Andreu Trias\nEl Grup Verba de poesia està d’aniversari. Arriba als 30 anys de vida i ho celebra amb una sèrie d’actes festius. Al mes de novembre, als Jardins del Museu d’història, faran l’acte “Els poetes i el Nadal” i el 22 de desembre, arribarà un clàssic, “Nadal al carrer”, als Jardins de Can Sumarro. Per la seva banda, el 22 de gener, entregaran els premis del Certamen Andreu Trias, al Centre Catòlic.\nLa principal fita de l’entitat és l’organització del Certamen de poesia Andreu Trias que ja ha arribat a la 24a edició. En un principi, la data escollida per l’entrega de premis era la del 14 de novembre però les obres que es fan al Catòlic han fet que la data s’ajorni fins el proper 22 de gener quan el Teatre de la Rambla Just Oliveras estigui ja accessible per a tothom.\nEls 75 participants han pogut presentar dues obres com a màxim a les categories habituals: la infantil, fins als 11 anys que n'ha rebut, 36; la juvenil A, de 12 a 14 anys, amb 17; la juvenil B, de 15 a 17 anys, n'ha rebut 5 i la sènior, a partir dels 18 anys, 17. L’objectiu del Certamen Andreu Trias ha estat i és posar la poesia en primer pla i fer-ne difusió a les escoles perquè nens i joves la coneguin i gaudeixin.\nEls premis són un obsequi més un guardó i una il•lustració per totes les categories llevat de la sènior que compta amb un premi de 500 euros i el guardó Andreu Trias. El segon reparteix 200 euros i l’esmentat guardó. Una de les novetats principals d’aquesta 24a edició és que la presidenta del certamen serà, per primera vegada, una dona, la Júlia Costa, poetessa i professora de L’Hospitalet que ja ha col•laborat amb el Grup Verba.\nEls organitzadors volen preparar la celebració del premi Andreu Trias de poesia de l’any vinent perquè s’arribarà a la 25a edició i estan pensant fer quelcom especial per celebrar-ne el seu primer quart de segle de vida. (Veure vídeo del programa Veïns dedicat als 30 anys de vida del Grup Verba).


El Consejo de Ministros ha aprovat el Pla Estratègic de la Inspecció de Treball i Seguretat Social 2018-2020\nEl nou Pla Estratègic, aprovat en la reunió del Consejo de Ministros del 6 d’abril, s’estructura en 4 eixos: organització, qualitat en el servei, eficàcia en l’actuació i assistència i mediació; i fixa 12 objectius i 100 línies d’actuació per als propers anys.\nEntre els objectius més destacats trobem:\n• El control de la contractació temporal injustificada, de la contractació a temps parcial i dels contractes formatius.\n• El compliment de les normes d’igualtat i no discriminació. Amb actuacions en l’àmbit de la discriminació per gènere, emfatitzant sobre els plans d’igualtat en les empreses, i la supervisió de la bretxa salarial i de la negociació col·lectiva per evitar clàusules discriminatòries.\n• Un major control del temps de treball i de les hores treballades.\n• Reforç de les actuacions en relació amb subcontractes i empreses multiservei.\n• Actuacions específiques en relació amb falsos autònoms, becaris i pràctiques no laborals i formació per a l’ocupació.\n• Creació de noves unitats d’Inspecció de Treball especialitzades en prevenció de riscos laborals.\n• Supervisió de l’economia de plataformes.\nL’aprovació d’aquest nou pla suposa passar del Pla de lluita contra l’ocupació irregular i el frau a la Seguretat Social que es va aprovar en 2012 a un Pla estratègic que, sense oblidar-se del frau, se centra sobretot en la qualitat de l’ocupació.\nConsulta la Resolució d’11 de abril de 2018 per la que se aprova el Pla Estratègic de l’Inspecció de Treball i Seguretat Social per al període 2018-2020.\nAixí mateix, el Consell de Ministres ha dictat també el Reial Decret 192/2018, de 6 d’abril, pel qual s’aproven els estatuts de l’Organisme Autònom Organisme Estatal Inspecció de Treball i Seguretat Social, publicat al BOE de 7 d’abril de 2018 .\nConsulta el Real Decreto 192/2018 en pdf


Alumnes de l'Institut Mare de Déu de la Candelera guanyen el segon premi del concurs de vídeos contra la violència de gènere - 22/12/2015 » La Cala RTV\nAlumnes de l'Institut Mare de Déu de la Candelera guanyen el segon premi del concurs de vídeos contra la violència de gènere\n22 . Des, 2015 a les 13:15\nAlumnes de tercer d'ESO de l'Institut Cristòfol Despuig i de primer de batxillerat de l'Institut Joaquín Bau de Tortosa han obtingut el primer premi del concurs de curtmetratges contra la violència de gènere, en les categories de secundària i de batxillerat, respectivament. Han estat guardonats amb el segon premi alumnes de quart d'ESO de l'Institut Mare de Déu de la Candelera de l'Ametlla de Mar i de primer de batxillerat de l'Institut de Roquetes.\nAquesta quarta edició ha aconseguit una gran participació, amb un total de 51 vídeos presentats, dels quals els 18 finalistes es van projectar durant la jornada, amb l'assistència de prop de 200 estudiants d'ESO, batxillerat i cicles formatius de la comarca.\nEn el marc de la Jornada amb motiu del Dia Mundial contra la Violència de Gènere, l'Oficina de Joventut del Baix Ebre, amb la col∙laboració del Consell Comarcal del Baix Ebre, l'Ajuntament de Tortosa i el Departament de Benestar i Família de la Generalitat, organitza anualment aquest concurs de curtmetratges encaminat a educar els joves contra la violència de gènere.\nA través de la realització d'un vídeo, els estudiants d'ESO i batxillerat o cicles formatius de la comarca han d'aportar la seuva visió sobre la violència de gènere.\n0 respostes a "Alumnes de l'Institut Mare de Déu de la Candele..."\ninstitut candelera, la noticia del dia


LA CLASSE DE 2n: 2021\nPublicat per Grup 2014 a 0:17 Cap comentari:\nTreballem la geometria a l'hora de TAC\nClica a cada un dels links següents per realitzar les activitats:\nAtivitat 1: Cosssos geométrics\nActivitat 2: Polígons\nActivitat 3: Quadrilàters\nActivitat 4: Objectes\nActivitat 5: Tangrams\nPublicat per Grup 2014 a 13:48 Cap comentari:\nFamílies! hem començat el curs molt bé, amb moltes ganes de treballar.\nUs deixo una mostra de les classe d'Innovamat.\nTambé, hem anat a plantar a l'hort.\nPublicat per Grup 2014 a 13:40 Cap comentari:\nSortida al parc d'aventures\nEl passat 1 de juny vam anar al parc d'aventures "Aira Natura" situat a Sant Antoni de Vilamajor.\nENS VAN OFERIR EXPERIÈNCIES ACTIVES I UN GRAN VENTALL D'ACTIVITATS A L'AIRE LLIURE. VA SER UN ESCENARI PERFECTE PER GAUDIR D'UNA EXPERIÈNCIA A L'AIRE LLIURE CARREGADA D'ADRENALINA I EMOCIONS.\nAquí teniu unes fotos del dia.\nPublicat per Grup 2014 a 14:24 Cap comentari:\nFamílies de la classe dels dinosaures!!\nEl passat dimecres 11 de maig van venir a fer-nos un taller sobre el cicle de l'aigua.\nVa ser molt interessant, també vam fer una maqueta per entendre el cicle de l'aigua. Durant els dies posteriors hem anat fent observacions per veure que passava.\nPublicat per Grup 2014 a 12:20 Cap comentari:\nLa setmana de Sant Jordi, la classe dels dinosaures hem treballat diferents activitats per saber més d'aquesta diada.\nVam baixar al pati a llegir la llegenda que van fer els nenes i nenes de tercer.\nVam fer les nostres roses per regalar a casa.\nUn sudoku i copiar un poema de Sant Jordi.\nVam treballar la llegenda amb lectures i amb la pissarra interactiva.\n( Aquí teniu el link per treballar a casa.)\nA que podem jugar a l'hora del pati?\nDoncs, l'altre dia vam fer una horeta d'activitats al pati. Dos formadors van venir per explicar-nos jocs i així dinamitzar l'estoneta de pati.\nPublicat per Grup 2014 a 16:20 Cap comentari:\nMuseu de l'Institud català de paleontologia Miquel Crusafont\nEl passat dimecres 10 de març vam visitar el museu de paleontologia a Sabadell.\nVam realitzar l'activitat: Com vivien els dinosaures als Pirineus?\nAmb aquesta, vam poder descobrirem com les rèpliques fòssils de dinosaures ens parlen sobre aspectes relacionats amb la vida, la morfologia, els hàbits o la grandària d'aquests animals..\nPublicat per Grup 2014 a 16:19 Cap comentari:\nFa uns dies la Nuria Pasty, psicòloga i formadora, va venir a explicar-nos que vol dir mindfluness. Va ser molt interessant parlar de l'atenció plena, la necessitat que tenim de parar atenció al que fem tot i que costa una miqueta.\nÉs important que practiquem cada dia la concentració i la relaxació. A continuació teniu fotos i vídeos del moment.\nPodeu practicar a casa amb la tècnica de la granota.\nPublicat per Grup 2014 a 17:21 Cap comentari:\nTreballem l'art a primer\nEls divendres a la a la tarda amb l'Anabel i la Gemma fem activitats d'art.\nHem treballat Matisse i l'autorretrar\nPer carnestoltes vam pintar-nos unes cares ben divertides\nPublicat per Grup 2014 a 15:59 Cap comentari:\nPublicat per Grup 2014 a 18:30 Cap comentari:\nPublicat per Grup 2014 a 21:21 Cap comentari:\nHola famílies de primer!!\nA la classe dels dinosaures estem a tope amb l'escriptura i la lectura! A part de les feines que acostumem a fer, des de l'inici de trimestre trobem estonetes per fer activitats més engrescadores on practiquem la lectura i l'escriptura, entre altres coses.\nUs deixo algunes fotos i us animo a fer activitats quotidianes amb els vostres fills i filles a casa on haguin d'escriure o llegir.\nPublicat per Grup 2014 a 15:02 Cap comentari:\nTreballem la geometria a l'hora de TAC Clica a ca...\nSetembre '21Famílies! hem començat el curs molt b...


L'Estartit fa una bona primera part i goleja el Cerdanyola - Empordà\nL'Estartit fa una bona primera part i goleja el Cerdanyola\nL'Estartit va aconseguir sumar, finalment, la primera victòria en el tercer partit de la temporada, davant el Cerdanyola i després de fer una molt bona primera part (5-2). Tot i que les visitants van sortir molt fortes i van portar el pes del partit els primers deu minuts ben aviat les noies d'Albert Pujol van posar-se per feina i van aconseguir un resultat just i ampli al final de la primera part, 4-0 amb gols de Berta (2), Carla Puiggrós i Carla Puntonet.\nA la segona part, les locals van baixar d'intensitat i això va permetre el Cerdanyola, a pilota aturada, acostar-se en el marcador, al quart d'hora de la represa. Amb tot, les locals no van voler sorpreses i van tancar, definitivament, el partit marcant el cinquè gol, obra de Blanca. Abans de finalitzar, les visitants van aconseguir també a pilota aturada posar el definitiu 5-2 en el marcador.


La companyia francesa les Hommes Approximatifs porta a Montjuïc Saigon, un viatge d’exili. Un retall d’història entre aquesta ciutat i París, entre 1956 i 1996. Un gran relat èpic i coral sobre els vincles i els territoris, servit en un restaurant vietnamita.\nespectacle en francès i vietnamita sobretitulat en català\ndurada 3h.15′ amb una pausa\nVa ser un dels espectacles més aplaudits al Festival d'Avignon i ara arriba per només dues funcions al Teatre Lliure. Saigon és un d'aquells muntatges que transcendeixen la seva pròpia idiosincràsia per acabar convertint-se en un esdeveniment. No és fàcil trobar una obra coral com aquesta, de més de tres hores de durada, amb actors francesos i vietnamites que posen sobre l'escenari una part de la història dels seus dos països, units irremeiablement per un passat colonial. I ho fan en un escenari enorme, hiperrealista i alhora atemporal, perquè el restaurant vietnamita on passa tot existeix en un dues èpoques i en dues ciutats a la vegada. L'espai, juntament amb les persones que el regenten (Marie-Antoniette i la seva neboda Lam), és una metàfora que engloba les històries de misèria i exili d'Edouard i la seva futura dona Lihn, de Hào i el seu amor impossible amb Mai, de Madame Gautier i el seu desaparegut marit, etc. Una colla de petits drames que se succeeixen de forma natural, establint ressonàncies entre el passat i el present, i utilitzant l'espai com un mirall que ens retorna el reflex del que va ser o del que encara ha de passar...\nJa hem dit que l'espai escènic és un dels grans protagonistes d'aquest espectacle, però no ens podem oblidar de la direcció de Caroline Guiela Nguyen -que sap utilitzar els múltiples elements de la proposta amb gran convicció- i molt menys dels actors i actrius. De fet, el treball actoral neix d'un treball col·lectiu i demostra que està creat a partir de veritats, de records i de sentiments profunds. És cert que la història deriva a moments cap al fulletó o el melodrama, però això no impedeix que la dignitat del caràcter vietnamita imprimeixi a tot plegat la coherència que precisa el conjunt. Potser sí que costa seguir alguns salts en el temps, que la presència de personatges intemporals causa una certa confusió i que algunes escenes s'allarguen en excés, però tal com hem dit abans estem davant d'una proposta diferent i única. Una proposta que, tard o d'hora, tindrà l'equivalent en la nostra realitat, perquè darrera de cada Doner Kebab, de cada locutori o de cada basar oriental hi tenim mil i una històries similars. Qui s'atreveixi a treure-les a la llum estarà contribuint a un noble i necessari exercici de visibilitat.


el fad fa 50 anys… | Notes al marge\nMusicologia comparada »\nel fad fa 50 anys…\n5 Juliol 2011 //\n…yet it smells like teen spirit\nDijous passat vam ser a la festa de lliurament dels premis Laus 2011. Enguany ens tocava de prop. La cerimònia, presentada pels germans Brosmind, il·lustradors i comediants, va ser divertida, i vam descobrir treballs de molta qualitat.\nEns va encantar la fotografia de Pep Guardiola per al BancSabadell, a càrrec de l’estudi *S,C,P,F…, i la campanya de Metges Sense Fronteres Pastillas contra el dolor ajeno, obra de Germinal Comunicación, de la qual ja us havíem parlat en aquest blog. Vam descobrir el talent emergent de Pedro Miguel Lopez, que va guanyar el Gran Laus de la categoria Estudiants amb la seva Heptagon Bible Collection.\nEns va sorprendre la idea de Zapping/M&C Scaatchi de posar publicitat de Mercedes Benz en els missatges d’error que apareixen quan tecleges adreçes web inexistents.\nVam trobar entranyables els dibuixos de Boolab per a la marca de bolígrafs Pilot\ni ens van entusiasmar les tipografies de Mucho per a l’exposició Hàbitats i Contra-Hàbitats\ni de Rocío Martinavarro per al compositor Matías Nadal.\nPerò el que més ens va agradar va ser la intervenció dels dissenyadors Enric Huguet, Josep Pla-Narbona i Josep Baqués, que fa 50 anys fan fundar l’Associació de Directors d’Art i Dissenyadors Gràfics; la mare dels ous, com qui diu. Aquests tres creadors van rebre un merescut homenatge tant per la inqüestionable valua de la seva obra com per tenir la pensada de muntar una entitat que representés una professió que tot just arrencava en l’Espanya subdesenvolupada del franquisme. Però la presència d’aquests pioners a l’escenari no va fer pas olor de naftalina. Al contrari. Els tres ens van fer la impressió de ser persones despertes i alegres, d’esperit molt més juvenil del que s’espera d’algú que fa mig segle o més que du pantalons llargs.\nAquesta característica —l’alegria, les ganes de jugar, de deixar-se sorprendre i de sorprendre al seu torn— l’hem observat en gairebé tots els dissenyadors que hem conegut al llarg de la vida, i en són uns quants. Per això pensem que deu ser una qualitat innata que comparteixen els que senten la vocació de dibuixar, d’idear coses noves, de resoldre petits problemes pràctics i de comunicació. El disseny, ben mirat, implica curiositat, implica una mirada lúdica —i també lúcida, és clar—. L’art ens interessa, i molt, però sovint ens supera i ens deixa perplexos. El disseny, en canvi, ens agrada i l’entenem. És fer les coses una mica més boniques, una mica més útils, una mica més entenedores, una mica més simples.\nSi el disseny us motiva tant com a nosaltres, no us perdeu el Fadfest, tot un programa d’exposicions i xerrades sobre aquesta disciplina que animaran Barcelona del 28 de juny al 15 de juliol.\nEtiquetes ADG-FAD, disseny, Fadfest, LAUS\nCategories art, publicitat


El moviment Zero Waste proposa fer boicot la setmana vinent als aliments embolicats amb plàstics d'un sol ús - Diari La Veu\nEscriba el número 710943\n2 juny 2019 12:40h\nPer a afrontar aquesta setmana, els impulsors recomanen comprar en els establiments de venda a granel o que cadascú porte els seus propis envasos. / ERRES\nBARCELONA. Una campanya del moviment Zero Waste a l'estat espanyol demana que no es compren aliments embolcallats de plàstics d'un sol ús entre el 3 i el 9 de juny amb l'objectiu de conscienciar la població sobre els milions de tones de residus que desemboquen cada any als oceans i que perjudiquen la fauna i el medi ambient.\nPer això, la campanya, que compta amb el suport de Greenpeace, proposa un boicot al plàstic durant la setmana vinent i que els seus seguidors la facen extensiva al seu entorn. L'objectiu, també, és que els comerços i les marques aposten per alternatives al plàstic.\nPer a afrontar aquesta setmana, els impulsors recomanen comprar en els establiments de venda a granel o que cadascú porte els seus propis envasos.\nAlça la veu contra els plàstics d'un sol ús i del 3 al 9 de juny uneix-te a la iniciativa de Zero Waste España: una setmana de #boicotalplástico. Només unint-nos podem acabar amb la contaminació per plàstics! Més info: https://t.co/e4DPl9dr31 pic.twitter.com/eoZpRIEnJi\n— Greenpeace_CV (@Greenpeace_CV) 27 de maig de 2019\nEscriba el número 570878


La Vanguardia – Pàgina 9 – Salvador Cardús\nARTICLES, ARTICLES2, La Vanguardia\nQue se’n van, que se’n van…\nFins ara hi ha hagut una tesi preponderant –a banda i banda– a l’hora d’imaginar on portava el procés sobiranista català: al xoc de trens. Un xoc que ha permès dibuixar escenaris diversos, tots apocalíptics, que ens abocaven, particularment als catalans, a una misèria sempiterna. Ja se sap que en política els pronòstics de futur serveixen més per condicionar el present que per anticipar el món que ens espera.\nTanmateix, hi ha un altre supòsit possible. Una tesi que, ho reconec, també condiciona el present esbossant un escenari contrari a l’anterior. I digueu-me ingenu, però estic fermament convençut que és el que realment s’esdevindrà. És l’escenari que qualifico del “Que se’n van, que se’n van…”. L’expressió la tinc gravada a la memòria d’una retransmissió del periodista esportiu José María García en què narrava com un jugador s’escapava cap a la porteria contrària en un ràpid contraatac: “Que se va, que se va…”, deia García, posat a la pell de l’equip que estava a punt d’encaixar el gol.\nEsclar que la imatge del “se’n va” ens remet, sobretot, al món de la cançó. Pels catalans, la inoblidable Se’n va anar de Lleó Borrell i Josep Maria Andreu –traspassat fa ben poc–, en les versions de Salomé o Raimon: “Se’n va anar, cap enllà. No sé pas si tornarà”. O la de Rodolfo Arcadi, Se va la vida: “Ay que se va, que se va, que se va la vida”. Però, més actual, la de Jorge Drexler, Se va, se va, se fue. Qualsevol d’aquestes cançons podrien il·lustrar la meva tesi. La d’allò que, irremeiablement, se’n va sense més drama que el lament de qui es queda sol, de qui no ha sabut conservar l’estimada o l’estimat. Catalunya, amb el seu desafiament sobiranista, i vist des d’una perspectiva espanyola, “se’n va, se’n va…”. I se’n va “a gran velocitat”, com va dir Iñaki Gabilondo al seu editorial a la cadena SER, el desembre passat.\nSi hagués hagut de retransmetre l’esdeveniment, ho hauria fet en els termes del periodista José María García quan expressava de manera clara la impotència de l’equip dominant: “Que se va, que se va…”. I com acabaria Drexler, hauria acabat: “Se va, se va, se fue”. Perquè, més allà de les amenaces intimidatòries, ningú fins ara no ha sabut concretar com s’ho farà l’Estat per impedir-ho. Ni ocupació militar a l’estil de Crimea, ni talls energètics, ni expulsions d’Europa, a l’espai sideral o a l’illa de Robinson Crusoe no tenen cap versemblança.\nCom aquell jugador davant la carrera del qual no hi havia res a fer: “Que se va, que se va…”.\n16 d'abril de 2014by Salvador Cardús\nL’honor de Raimon\nLa concessió a Raimon Pelegero del Premi d’Honor de les Lletres Catalanes que atorga cada any Òmnium Cultural és una gran notícia que hauria de ser valorada en tota la seva amplitud. I és que, des del meu punt de vista, aquesta vegada el reconeixement ha d’anar molt més enllà del que és l’estricta rellevància de l’obra de creació literària –i musical– de Raimon i de l’exemplaritat de la seva tasca intel·lectual, per dir-ho en els termes de les bases del premi. Raimon, i escassament mitja dotzena més d’institucions catalanes, són fonamentals no tan sols per comprendre per què vam sortir culturalment i nacionalment vius del darrer tram de la llarga nit del franquisme, sinó per arribar a entendre per què ha estat possible l’esplendor d’expectatives polítiques que actualment s’observa a Catalunya.\nEn la meva valoració hi ha, inevitablement, el reconeixement de l’empremta de Raimon en la meva pròpia experiència i creixement personal. Adolescent, quan l’escola els ignorava, vaig descobrir Salador Espriu i els clàssics medievals catalans a través de Raimon. També és a través de Raimon que vaig entendre que pertanyia a una cultura nacional que abastava el conjunt dels Països Catalans. Encara més: jo que no he militat mai en cap organització política, vaig descobrir l’interès per la política a través dels recitals de Raimon. Per primera vegada vaig conèixer la política repressiva que es manifestava amb contundència amb aquells grisos amenaçadors que vigilaven el primer gran concert al qual assistia, el 1967, al pavelló de la Sagrada Família de Terrassa, organitzat per un comitè d’ajuda als presos polítics, si no ho recordo malament. I també amb Raimon –i amb Dylan, diguem-ho tot– vaig descobrir la política de resistència amb el Diguem no, i encara la política esperançada amb el D’un temps, d’un país, una cançó que mai no ens hauria de deixar d’acompanyar, ni amb la independència assolida.\nTanmateix, allò que m’interessa assenyalar és la que em sembla una clara línia de continuïtat entre la capacitat de Raimon per fer-nos sortir de casa en temps de molta por, i l’actual mobilització a favor de la causa sobiranista. Que se m’entengui bé: no vull pas forçar la vinculació de Raimon amb cap aspiració política concreta. No dic això. Al qe m’estic referint és al paper de Raimon en la formació d’una cultura civicopolítica que ens va dotar d’arguments ètics i estètics, que ens va fer descobrir el valor i la força del coratge moral que comporta el risc artístic i polític que sempre ha acompanyat el compromís de Raimon i que ens ha entrenat de manera pràctica quan l’hem acompanyat en la seva carrera artística.\nL’últim que voldria fer és menystenir la dimensió pròpiament creativa en el terreny musical, literari i interpretatiu de Raimon. No cal que digui que té valor per si mateixa, com han reconegut les innumerables distincions que l’han fet ressaltar. Tot el contrari. El que vull dir és que si una cultura civicopolítica es manté sòlida al llarg del temps és perquè els seus referents són consistents, més enllà dels objectius polítics precisos que pugui prendre a cada moment. Perquè si alguna cosa es pot dir de les cançons de Raimon, és que ningú mai no les podrà acusar d’haver estat al servei d’una demagògia política circumstancial i fàcil. Potser és això el que ha fet que Raimon hagi estat el menys popular –i, alhora, el més influent– de tots els qui ens han posat lletra i música als darrers cinquanta anys de la nostra vida social, cultural i política.\nEl lector comprendrà que si bé no em correspon fer l’elogi de les qualitats literàries i musicals de Raimon, en canvi, no puc evitar acostar-m’hi des d’una perspectiva sociològica, com a fenomen social, com a formador d’una memòria que ha contribuït decididament a reinterpretar un passat prou galdós fins a posar-lo al servei d’un present capaç de mirar cap al futur amb esperança. I no tan sols ha marcat la nostra manera de concebre la lluita, sinó també l’amor, el temps o el paisatge. El nostre món, en tinguem consciència o no, és ple d’imatges, de metàfores, preses del món literari i musical de Raimon. No només de Raimon, és clar, perquè aquest país és prou complex com per poder incorporar a les seves representacions mentals matisos i discrepàncies ben diverses. Però sí que ho ha fet en una proporció molt i molt destacada, prou gran com per haver estat considerat que el creador d’aquests imaginaris era mereixedor del premi d’Òmnium.\nEl diccionari de l’IEC defineix honor, en la seva primera accepció, com la “qualitat moral que porta a algú a no fer res que el pugui desmerèixer en l’estima dels altres i en la pròpia”. I en la segona, fer honor, significa “donar prova, amb els actes, el capteniment, etc., de l’estima en què es té alguna cosa”. És així que, efectivament, podem dir que Raimon és un home d’honor, d’altes qualitats morals, però també que, a través d’Òmnium, aquest país li fa honor en mostrar-li una estima que, més enllà del premi, es demostra en la vigència del model de compromís civicopolític que Raimon ha contribuït tan destacadament a establir i fixar en tots nosaltres.\nIl·lustració de JORDI BARBA.\n2 d'abril de 2014by Salvador Cardús\nConsidero que és molt significatiu que una expressió com passar pantalla s’hagi estès amb tanta rapidesa aplicada a tants àmbits de la vida social. En català sempre havíem dit allò de girar full –pasar página en castellà–, en el sentit d’oblidar com més aviat millor una experiència, generalment negativa, i passar a un altre tema. Però el passar pantalla, que ens arriba del món dels videojocs, té un altre sentit. Ja no es tracta d’oblidar res, sinó que significa la superació d’un determinat estadi per poder saltar a un de superior i més complex (en anglès, go to next pattern, screen o level).\nPassar pantalla, doncs, no és una simple adaptació d’un antic gir idiomàtic al canvi d’hegemonia cultural causada per una nova tecnologia –el pas del llibre a la pantalla–, sinó que suggereix una nova manera d’entendre el món i d’actuar-hi. És a dir, sostinc que l’expressió passar pantalla anuncia una veritable novetat epistemològica. Passem pantalla quan, una vegada esgotat un camp d’experiència social, individualment o en grup, ens encarem a un escenari nou, amb unes regles noves inicialment desconegudes i que haurem de descobrir. Un nou escenari en el qual sabem que no viurem indefinidament i que afrontem amb l’ànim, una vegada superat, de passar al següent. Es tracta, en definitiva, d’una concepció del progrés de la vida personal i social entesa no pas en el vell sentit acumulatiu d’experiència, sinó que accepta l’actual desafiament d’una complexitat cada vegada superior. Cada nivell de joc pressuposa la superació de l’anterior, sí, però en el següent el model canvia i cal adaptar-se als nous reptes i inventar estratègies noves. És un model epistemològic que contradiu la famosa idea de societat líquida sense referents de Bauman, i que posa al descobert un nou tipus de referencialitat molt més adaptada a la incertesa.\nEls canvis epistemològics lligats a les innovacions tecnològiques han estat àmpliament estudiats en les ciències socials. Particularment, arran de l’arribada dels mitjans de comunicació audiovisuals, l’obra clàssica és Divertim-nos fins a morir de Neil Postman, que troba en la televisió l’acompliment d’aquell món feliç que va pronosticar Aldous Huxley. I també és molt conegut el pamflet apocalíptic de Giovanni Sartori Homo videns. Tot i que, pel meu gust, és l’historiador Giovanni de Luna qui ha fet les reflexions més interessants a La passione e la ragione sobre la nostra manera d’entendre i viure el temps i l’espai en trencar les regles tradicionals de la sincronia i la distància i fer possible la simultaneïtat i la ubiqüitat virtuals.\nCom que comparteixo el postulat de Robert Nisbet que la sociologia històricament s’ha inspirat en l’art –la novel·la, la pintura– per definir els seus grans temes i models d’anàlisi, també crec que ara hem d’estudiar la societat actual a través dels seus nous models de comprensió –i de construcció– de la realitat social. Això vol dir que necessitem recórrer al cinema, a les noves arts videogràfiques, però sobretot als models d’imaginació social que creen les noves tecnologies que ens proposen com conèixer i relacionar-nos amb el món. I és en aquest sentit que si cada vegada més vivim “passant pantalles”, en el sentit que hem definit, aquesta categoria hauria de formar part dels patrons d’anàlisi sociològica i, per extensió, del conjunt de les ciències socials.\nPosaré un exemple de la potència analítica d’aquest model aplicant-lo a l’estudi del procés sobiranista a Catalunya. En primer lloc, podríem entendre el pas de l’autonomisme a l’independentisme com un gran salt de pantalla, produït per la constatació popular que el nivell anterior quedava definitivament superat pel col·lapse de la proposta de reforma d’Estatut. En altres ocasions he defensat que el clic –per cert, un altre terme que caldria introduir en els nostres models d’anàlisi– que hauria portat a fer el salt de pantalla, al next pattern independentista, va ser l’intent d’humiliació per aquella derrota. Però sigui això o una altra cosa, el cert és que una part molt important dels catalans ja estan instal·lats en una nova pantalla, certament més complexa i incerta, però en la qual estan disposats a arriscar tot el que tenen mentre no es torni enrere.\nEn segon lloc, analitzat el procés en aquests termes, diríem que les institucions de l’Estat espanyol intenten aturar la jugada independentista aferrats a les regles de la pàgina anterior. És per aquesta raó que cada vegada que ministres, tribunals i tota mena d’experts recorren als vells estratagemes de l’amenaça i de la por –que en la pantalla de l’autonomisme eren tan eficaces–, es comprova que són totalment innòcues pels qui ja juguen al nivell següent. Encara més: cada vegada que el ministre Margallo envia la Catalunya independent a l’espai sideral o la condemna a l’infern etern, els jugadors de la nova pantalla se senten encara més alliberats, convençuts que és just perquè estan situats en un altre pla que ja no se’ls podrà atrapar.\nEn tercer lloc, i finalment, és pel fet que l’independentisme és en una altra pantalla que una metàfora com la del xoc de trens és del tot inversemblant. I, per aquesta mateixa raó, tothom entén que la tercera via no pot ser un inexistent estadi intermedi entre pantalles, sinó que és l’últim refugi argumental dels que encara no són capaços de saltar de nivell.\nI·lustració de JAVIER AGUILAR.\n19 de març de 2014by Salvador Cardús\nLes apel·lacions al diàleg entre Espanya i Catalunya són més insistents com més obvi és que no es donen les condicions per fer-lo possible. En aquest afer, hi ha invocacions al diàleg que s’assemblen més a una pregària per demanar que plogui en plena sequera que no pas a un pronòstic de pluja resultat de l’evolució de les isòbares dels mapes meteorològics. Encara més: en la mesura que l’expectativa de diàleg se situa en la simple voluntat subjectiva dels dirigents que l’haurien d’emprendre, en els presidents Rajoy i Mas, la seva plausibilitat s’allunya més i més de l’horitzó. I és així perquè aquí no hi ha en joc ni bones intencions ni tarannàs flexibles, i situar les dificultats en aquest pla delata que no se sap fer una diagnosi correcta del punt en què ens trobem.\nPer començar, el diàleg només és possible si hom és capaç de posar-se a la pell de l’altre. Això implica saber escoltar abans de parlar i, sobretot, exigeix un mínim de confiança per creure en la veracitat de la paraula de l’interlocutor. I ara com ara, primer, no es vol ni escoltar ni entendre les raons dels qui proposen el desafiament de l’exercici del dret a decidir. I segon, hom segueix atribuint al president Mas intencions espúries: que si està coaccionat per ERC, que si tem per la pèrdua de vots, que si l’empresariat l’ha abandonat i cada dia està més sol, que si utilitza l’escola i els mitjans públics per imposar un “pensament únic”… Tot, menys que Mas s’ha posat al costat de la petició majoritària dels catalans per decidir la seva futura relació amb Espanya.\nAlgú dirà que el mateix es pot dir per l’altra part, i que no es pot esperar diàleg quan ja s’ha marcat data i pregunta per fer la consulta que els catalans han exigit als seus polítics. Però qui digui això oblida d’on arrenca tot el procés. L’inici de petició de diàleg polític de Catalunya amb Espanya el fa Pasqual Maragall amb la seva proposta de reforma de l’Estatut.\nAquell intent fracassat que Alfonso Guerra va explicar com l’havien atès: qualificant el projecte d’“infumable” i confessant que hi havien passat el ribot durant la comissió constitucional a les Corts (afegint, literalment: “¡pa qué vamos a andar con eufemismos, coño!”). I la petició de diàleg, després de quatre anys de deliberació humiliant, va obtenir un altre no el juny del 2010 per part del Constitucional. I encara es va tornar a donar un cop de porta a la recerca de diàleg la tardor de 2012, quan es proposava un nou pacte fiscal. Allò sí que van ser peticions de diàleg polític: amb fets, amb propostes, dins de la legalitat i lleials.Però, i Catalunya, que no s’ha de posar a la pell de l’altra part? No ha comès també els seus errors, en aquest projecte fallit de més de trenta anys de convivència dins d’un mateix marc constitucional? Segur que sí. Particularment, dos grans errors. Un, fer avançar l’autogovern des de l’ambigüitat. Dos, relegar la seva dignitat nacional i prioritzar els interessos espanyols dels poders fàctics catalans. El primer error explica en bona part la sorpresa que ara s’han endut quan comproven que s’ha acabat aquell joc que tan els empipava però que acabaven trobant tan pràctic. El segon error explica que els sectors econòmics més beneficiats per aquella moderació catalana que relegava la defensa de la dignitat a les sobretaules domèstiques de les festes de guardar, ara se sentin abandonats pel president Artur Mas.Tornar al punt de partida per reiniciar el diàleg, doncs, de cap manera no significaria renunciar a la consulta, sinó tornar al 2004, quan Catalunya proposava una renovació del pacte de convivència. Però ens podem permetre tornar deu anys enrere per esborrar tots els no humiliants i esperar deu anys més confiant en un comportament lleial que fins ara no hem obtingut? És imaginable que en el període de més retrocés de l’autogovern, el de més incompliments dels pactes, el de més deslleialtats per part de l’Estat, els catalans puguem fer confiança a vagues insinuacions de diàleg o a inversemblants promeses de canvis constitucionals?Els catalans superarem aquest decenni negre (2004-2014) de la nostra relació amb Espanya, però ho farem des d’unes noves bases de relació entre veïns. Tot plegat podria haver anat d’una altra manera. Però no ens enganyem més: si algú compta que els catalans, per dialogar, renunciaran a la seva exigència de decidir democràticament el futur de relació amb Espanya, és que encara no ha entès la magnitud del desafiament polític. Això no és una rebequeria. Primer, cal entendre d’una vegada que a Catalunya ningú no podria liderar la renúncia a allò que exigeix un 80% de la població sense prendre mal. En segon lloc, cal donar per fet que el diàleg polític entre Catalunya i Espanya només es podrà reprendre després de l’exercici democràtic de decidir, sigui de la manera que sigui. Tercerament, mentrestant, més que no pas dialogar, el que cal és aspirar a una treva de noagressió que permeti que cadascú prepari l’endemà de la consulta. En quart lloc, com que no hi ha marxa enrere, el més racional seria pensar en escenaris que minimitzessin els costos i maximitzessin els beneficis de la secessió. Finalment, com no em cansaré de predicar, el més desitjable seria que el diàleg es reprengués, no només per posar fi civilitzadament a l’antiga societat, sinó per construir un nou marc de relació des de la igualtat de dignitats nacionals i polítiques. Aquest és el diàleg que cal reivindicar.\n5 de març de 2014by Salvador Cardús\nConsells que ningú m’ha demanat\nSóc perfectament conscient que no és prudent donar consells a qui no te’n demana. Encara més: hi ha un refrany castellà que diu: “Los consejos hay que darlos la mitad en dinero”. Aplicat al cas, el refrany diria que, a més, si els meus consells no responen a l’interès de qui els ha de seguir, més val deixar-ho córrer. I, tanmateix, tinc el convenciment que sí, que ben escoltats, els meus consells són la meitat en interès de qui no me’ls demana. I l’altra meitat, ho reconec, són en interès meu. Per això, malgrat tot, els donaré.\nParlo de l’actitud amb què Espanya està responent al desafiament sobiranista de Catalunya i que –és una evidència– no tan sols no serveix per distensionar el procés, sinó que l’encabrita. I els meus consells són aquests. En primer lloc, aconsello a Espanya que abandoni el seu estil amenaçador i s’adoni que les seves intimidacions són absolutament contraproduents. L’amenaça només és eficaç quan la relació de submissió que la fa creïble no està qüestionada. Però hi ha dues raons que expliquen per què a Catalunya les intimidacions no fan cap efecte sobre els qui s’haurien d’espantar. Una, perquè s’ha abandonat l’actitud victimista i quan arriben les comminacions no fan altra cosa que confirmar l’encert i la urgència d’abandonar la relació de dependència. La segona, perquè l’amenaça no tan sols no ofereix cap alternativa a allò que ha provocat el desafecte sinó que n’exaspera la resposta.\nEn segon lloc recomano a Espanya que jugui net i s’oblidi dels pronòstics apocalíptics sobre la possible secessió de Catalunya. La majoria de desgràcies que s’anuncien no són el resultat inevitable del mateix procés, sinó que vindrien provocades intencionadament, com a expressió del ressentiment polític produït per l’abandonament de la relació. Només cal veure la diferencia entre un divorci de comú acord i un divorci amb batalla campal, on hi ha qui està disposat a prendre mal sempre que en faci a l’altre. Posem l’exemple del debat sobre si una Catalunya independent seguiria a Europa o no. Quan s’avisa que en quedaríem fora, sabem que no seria per raons inevitables, sinó perquè Espanya ens vetaria l’entrada, fins i tot sabent que la primera i gran perjudicada d’aquesta exclusió seria ella mateixa, i després, esclar, Europa.\nAconsellaria a Espanya, en tercer lloc, que comencés a fer bons estudis sobre la viabilitat d’una Espanya sense Catalunya. Sobre la d’una Catalunya sense Espanya ja se n’han fet molts, el darrer presentat la setmana passada pel Col·legi d’Economistes. Fins ara, Espanya s’ha estimat més gastar tots els cartutxos per demostrar la inviabilitat política, jurídica, econòmica i moral de la Catalunya independent. Però, en el punt de no-retorn en què ens trobem, i ni que només sigui per si finalment el procés sobiranista no fracassa, el més intel·ligent seria començar a estudiar en quina situació quedaria Espanya després de la secessió. Jo sóc dels que estan convençuts que Espanya, sense Catalunya, té tant o més futur. L’estalvi de la tensió política que li provoca la diversitat cultural i el pluralisme nacional podria retornar-li la serenitat necessària per redefinir i tancar el seu projecte nacional, eternament inacabat. Econòmicament no tindria per què no sortir-se’n, particularment si fos cert allò de “Catalunya pide, Extremadura paga” que afirmava el president d’aquella comunitat. I sobretot, si com sosté l’exministre José Borrell, Catalunya no té cap dèficit fiscal i, per tant, no s’ha de notar la pèrdua.\nEn quart lloc, aconsellaria a Espanya que acceptés el diàleg amb Catalunya. Certament, per dialogar cal estar disposat a escoltar. I la primera condició per escoltar és deixar que l’interlocutor parli. Catalunya ha de parlar –perquè la veu sigui com més clara i intel·ligible millor– a través d’una consulta o referèndum. El diàleg no és imposició, sinó que parteix de la capacitat de posar-se a la pell de l’altre. És a dir, primer cal escoltar, i després voler entendre. Catalunya també, esclar. Però el que ara sentim i entenem des de Catalunya és que des d’Espanya no es vol escoltar perquè no es vol entendre. Per això el ministre Margallo ens ha aconsellat, en un moment de franquesa que s’agraeix, que passem directament a fer una declaració unilateral d’independència. Però permeti, senyor ministre, que insistim a parlarne, perquè preferiríem un bon acord de secessió.\nFinalment, Espanya faria bé de començar a imaginar l’endemà de la independència de Catalunya. L’ideal seria que en la celebració del primer any de la República de Catalunya ja poguéssim comptar entre els convidats amb els màxims dirigents espanyols. I, a l’hora d’imaginar aquest endemà, recomanaria que pensessin en quina relació es podria establir entre les dues nacions veïnes per aprofundir en els lligams tradicionals que han tingut. La bona relació passaria també per un treball mutu de reconeixement dels errors històrics comesos. Per un treball de reconciliació a partir d’un exercici honest de memòria històrica.\nSón consells donats des de la més gran modèstia, conscient que adreçar-me a Espanya, és a dir, als qui en porten les regnes en qualsevol dels seus camps, és un gest veritablement desmesurat per part meva. Però, què voleu que us digui: tinc la convicció que si se seguissin, la independència de Catalunya acabaria estant més a prop d’un tràmit administratiu que del diluvi universal. O si voleu, més a prop de la separació de vellut txeca i eslovaca que d’altres casos que no goso ni esmentar. Perquè són els qui parlen de xoc de trens els qui, precisament, tenen a les mans evitar-lo.\n19 de febrer de 2014by Salvador Cardús\nDe les humanitats a les piulades\nHa coincidit en el temps la presentació a l’Institut d’Estudis Catalans del manifest Unes humanitats amb futur –que vaig signar– i la publicació de l’esplèndid text del professor Xavier Antich Per què necessitem les humanitats? Conviure amb els clàssics per viure el present, editat pel Centre d’Estudis Jordi Pujol. El primer és un text a la defensiva, amb riscos –tot i que matisats– com el de confrontar humanitats i ciències, un xic moralitzador i més aviat situat en l’espai de la lamentació gremial. El segon, simplement argumenta de manera propositiva el valor de les humanitats i, a més, ho fa amb les seves eines. És a dir, les enalteix amb un text d’una alta qualitat humanística –ben escrit, ben fonamentat, exigent i de lectura plaent– i mostra de manera fefaent que els clàssics, com diu l’autor, “estan plens de vida”.\nTanmateix, hi ha altres camins de defensa de les humanitats que més aviat aconsegueixen el contrari del que es proposen. Un és del lament pels temps passats. No he sabut mai, però, quins han estat aquests temps d’esplendor de les humanitats. Perquè, sí, a finals dels seixanta jo vaig fer dos anys de llatí obligatori. Però els qui estudiàvem batxillerat érem una ínfima minoria, la llei d’Educació General Bàsica que faria obligatòria l’escola fins als 14 anys encara no existia i l’analfabetisme a Espanya arribava a un 15% de la població major de 10 anys. D’altra banda, tot i els efectes de la crisi actual, mai com ara no hi ha hagut tants alumnes de teatre o de música, tanta oferta d’espectacles i concerts o tanta producció literària i tanta lectura, ni tants museus i tants visitants.\nUn altre camí fallit de defensa de les humanitats és el de cantar les bondats… de la seva inutilitat. Les humanitats s’oposarien a les maldats del capitalisme, el materialisme i l’individualisme del món modern. Tot el contrari del que fa el text de Xavier Antich, que en mostra la radical utilitat, i que m’ha recordat el títol d’aquell llibre del teòleg José María González-Ruiz, Dios es gratuito pero no superfluo, qualificatius que es podrien dir també de les humanitats. Això per no esmentar l’oportú article de Gregorio Luri, diumenge passat en aquest mateix diari, en què explica amb paraules sàvies la necessitat de les humanitats: “La civilització és fràgil i vulnerable, i ningú no neix civilitzat. Civilitzar significa educar l’atenció i la gana. L’humanisme té per missió oferir als homes motius nobles en els quals posar l’atenció i als quals adreçar la gana”. Una necessitat, d’altra banda, que no queda mai satisfeta perquè recomença amb cada nou nascut.\nTambé em sembla un greu error tornar a la vella rivalitat entre ciències i humanitats, com si el problema fos veure qui s’emporta el tros més gros del pastís en el currículum escolar. De fet, els gremis dels científics i els enginyers, per no dir dels matemàtics, també lamenten els baixos nivells de vocacions en el seu terreny i el poc cas que els fan els mitjans de comunicació. En el fons, és senyal d’una mirada molt antiga que s’avaluï els continguts educatius en termes d’hores de docència o de l’obligatorietat d’una assignatura, que perd de vista l’aspecte més rellevant. D’una banda, la qualitat i l’ambició humanística i científica del professorat, i de l’altra, allò que en podríem dir l’aspiració civilitzatòria que transmet l’entorn familiar i social de cada individu.\nFinalment, crec que les visions pessimistes en relació al lloc de les humanitats està marcada per la mirada desconfiada cap a les noves tecnologies de la informació i la comunicació. Ja fa molts anys que Edgar Morin, a L’esprit du temps. Essai sur la culture de masse (1962), va posar al descobert el malestar de les elits culturals quan la seva hegemonia se’ls havia escapat de les mans. Això era en temps de l’arribada massiva de la ràdio, la televisió o d’aquella música que, despectivament, es qualificava d’“enllaunada”. I ara són les xarxes socials les que tornen a desafiar la comprensió de la realitat cultural del nostre temps. Si fa uns anys el debat s’establia en la discussió entre el valor cultural de J. S. Bach i The Beatles, ara sembla que es contraposa l’escriptura i la piulada.\nUna bona manera d’escapar-se del parany d’aquest fals dilema ens la posa davant dels ulls Xavier Antich en el seu text quan, amb Maria Zambrano, ens recorda que “escriure ve a ser el contrari de parlar”. Escriu Zambrano: “Parlem perquè alguna cosa ens apressa, i això ens arriba de fora. Per la paraula dita ens fem lliures de les urgències del present, de la circumstància que ens assetja”. Les paraules “ens fugen de la boca” i per això sovint hem de corregir-nos. I afegeix: “La paraula dita és, per urgent, sempre temptativa, com si sortís una mica a les palpentes”. Doncs bé, des del meu punt de vista, eines com Twitter el que fan és tecnificar les maneres de parlar, eixamplant-ne l’abast, però en cap cas atempten contra l’escriptura, ni la banalitzen. Una piulada és més a prop del llenguatge oral que de l’escrit, i com passa amb l’oralitat, la piulada empeny l’escriptura.\nDiu Antich: “En l’escriptura, al contrari de desprendre’ns de les paraules, les retenim. I retenint-les és com les fem pròpies, nostres, segellades pel domini de qui les escriu”. Des del meu punt de vista, les humanitats són l’instrument que ens permet fer el pas de la pilada a la lectura i l’escriptura. Com concloïa Luri, “l’humanisme només és útil a qui està disposat a combatre la vulgaritat que porta adherida a l’ànima”.\n5 de febrer de 2014by Salvador Cardús\nEl pitjor de les pretensions del ministre Wert amb la seva llei d’educació és la inutilitat del propòsit de fons: espanyolitzar els alumnes a base de fer-los aprendre una història nacional unificada. Pensar, a hores d’ara, que el paper determinant en la conformació d’una consciència nacional passa per l’escola i la memorització d’un relat històric per ser-ne examinat, és viure a la Lluna. Progressivament, els vells instruments de la construcció nacional –exèrcit, Església i escola–, han anat perdent aquest paper polític. No dic que l’escola sigui políticament irrellevant, però en tot cas els processos d’adhesió a la nació a través seu ja no funcionen ni mecànicament ni són explícits.\nFins i tot els mitjans de comunicació públics, i especialment la televisió, han perdut pes a l’hora de fixar els límits de la nació. Durant la segona part del segle XX han estat uns instruments molt eficaços. I molt particularment a Espanya, mentre no hi va haver alternatives als nodo, als butlletins de notícies i als telediarios. Però ara les audiències s’han fragmentat fins a tal punt que ja no tan sols darrere les pantalles hi ha una infinitat d’ofertes diferenciades, sinó que al davant també hi ha usuaris amb pràctiques molt diverses.\nPassa el mateix amb els mitjans de comunicació més clàssics com la premsa. Tot indica que el seu paper cohesionador recula. Tant, que el polític –i el ciutadà– que es conforma amb el diari de paper per saber com va el món acaba atrapat en una realitat encara més virtual que la del que es mou per la xarxa sense carta de navegar. Les hegemonies que representen els diaris en paper són tan equívoques que expliquen alguns dels errors que actualment cometen els polítics que s’orienten exclusivament en els reculls matinals de premsa.\nÉs de no entendre el declivi d’aquests instruments antics de nacionalització, que se’n deriven les reaccions quixotesques dels qui combaten, inútilment, molins de vent. Fa riure que en ple segle XXI, en societats complexes com la nostra, es pugui parlar d’un pensament únic mediàtic, d’adoctrinaments escolars, o que es recorri a l’expressió “espiral del silenci”, fent-ne un ús metafòric absolutament inapropiat en relació al que pretenia descriure la politòloga Elisabeth Noelle Newmann. És surrealista que els qui més apel·len a la necessitat de cohesions nacionals fortes davant del perill de fragmentació siguin els que alhora denunciïn el suposat pensament únic o l’adoctrinament… dels altres. N’hi ha que només descobreixen el fred que fa fora de l’hegemonia en què han viscut còmodament instal·lats quan es posa en qüestió el seu marc de referència nacional.\nLa conseqüència ingènua d’aquest estat de coses seria preguntar quin nou aparell d’Estat garantirà en el futur la cohesió nacional. ¿Com es disciplinarà el pensament del ciutadà per fer-li acatar l’ordre constitucional quan l’exèrcit s’ha d’abastir d’estrangers, quan l’Església és a punt de deixar enrere el patriotisme tronat de la seva conferència episcopal o quan l’escola dels currículums oficials i l’excel·lència memorística demostren el seu fracàs? ¿A qui caldrà recórrer si els telenotícies de la televisió pública, els que se suposa que respecten el pluralisme parlamentari, només arriben a una mínima part dels ciutadans? ¿Com es pot conèixer la pròpia nació si la premsa escrita, condicionada per hegemonies econòmiques, socials i culturals esbiaixades, ja no és capaç de representar-la en tota la complexitat?\nDes del meu punt de vista és obvi que els vells mecanismes han estat arraconats per uns altres de més eficients. Les xarxes socials, que encara generen tanta aversió als representants de les antigues institucions, es mostren més capaces d’acomodar-se a la diversitat i la complexitat del públic. Alhora, són aquestes xarxes les que integren el ciutadà en uns marcs de dependència significativament més forts que els antics. Ara bé, aquesta nova dinàmica qüestiona no tan sols l’antiga estructura de poder, sinó la capacitat de control. És a dir, no és que hi hagi una substitució en les elits que tenien el control sobre els mecanismes tradicionals, sinó que la complexitat dels instruments repercuteix en la dificultat de controlar-los.\nÉs cert que es tracta de mecanismes que encara no són universals. De fet, tampoc ho ha estat mai l’exèrcit –només homes–, ni l’Església –només practicants–, ni l’escola –només alfabetitzats–. Tampoc no ha estat mai universal la lectura de premsa. Però es pot suposar que l’accés a les xarxes a través de tauletes i telèfons espavilats –ens podem estalviar allò d’intel ·ligents–, al ritme que progressa entre els joves, en poc temps assolirà una generalització d’ús que cap altre instrument no ha tingut mai en la difusió d’idees, la transmissió d’emocions o la circulació d’informació.\nEn definitiva, que els nostàlgics dels vells instruments que encara esperen que l’escola nacionalitzi, que la televisió mantingui l’espai de comunicació nacional o que un diari esdevingui garant d’una adscripció nacional determinada, sàpiguen que tenen la batalla perduda. Encara no sabem prou bé com funcionen els nous instruments, ni potser, per la seva complexitat i rapidesa a transformar-se, no ho arribarem a saber mai. Però jo sóc dels que pensen que, en aquesta capacitat d’escapar-se del control de les elits i en la confusió que generen és on trobem els nous espais de llibertat que ja s’estan manifestant.\n22 de gener de 2014by Salvador Cardús\nTinc la certesa que el drama que es fa a propòsit del procés de transició nacional catalana cap a la independència no es basa en si són econòmicament viables o no una Catalunya i una Espanya separades, ni en obstacles jurídics constitucionals o en resistències polítiques internacionals. Tampoc en hipotètics perills de fractura social. L’únic veritable problema de fons és establir quin és el perímetre de la nació espanyola i a qui pertany la sobirania nacional. Aquesta va ser la gran qüestió mal resolta en la Constitució del 1978. L’ambigüitat del títol vuitè –redactat sota una forta coacció militar– va permetre passar pàgina de manera provisional a un plet que quedava ajornat però no resolt: el del reconeixement dels drets nacionals de Catalunya. I és que per la majoria de catalans, Catalunya ja era llavors i continua sent una nació, amb tots els atributs polítics.\nDes d’una anàlisi estrictament racional, doncs, la independència de Catalunya no suposaria cap gran maldecap per a ningú. Catalunya podria prendre decisions polítiques sobiranes, sense cap enemic exterior en qui excusar els seus possibles fracassos. I Espanya podria seguir fent el seu camí, ara deslliurada d’unes tensions territorials que l’entorpeixen i sovint utilitza de pretext per no haver-se d’enfrontar a les seves pròpies ineficiències. En un món global, dins de la Unió Europea, les catàstrofes que se solen anunciar només serien imaginables si alguna de les parts actués de mala fe i de manera venjativa. En canvi, en un escenari de no-conflictivitat política, la separació més aviat suggereix millors oportunitats de prosperitat tant per a Catalunya com per a Espanya.\nTampoc no són creïbles les advertències de ruptura social si no és que algú aprofita la diversitat de posicionaments polítics per dividir la societat, com va amenaçar l’antic president José María Aznar. Des del punt de vista del sentit de pertinença nacional, més divisió que la que podria suposar tenir un 15 per cent de població estrangera, com té Catalunya, no la supera cap procés d’independència. Però, en qualsevol cas, es tracta de divisions que són cosides per la democràcia i per les polítiques de respecte a la diversitat i d’integració política. Precisament, aquest és l’error que ha comès l’Espanya de la Constitució de 1978, que no ha sabut acollir democràticament l’especificitat nacional catalana i l’ha viscuda com a una molèstia que cal extirpar, exacerbant-la amb polítiques de menyspreu a la diversitat. Per exemple, contra la llengua catalana en tot el seu domini lingüístic. Com reconeixia implícitament el ministre Ignacio Wert, Espanya no se n’ha sortit, d’espanyolitzar els catalans. I que no pateixi el ministre Jorge Fernández Díaz per la concòrdia dels àpats familiars nadalencs catalans, perquè de temes de discussió sempre n’hem tingut i, certament, la independència no és ni l’únic ni el principal.\nAfirmo, doncs, que les amenaces sobre els perills d’una hipotètica secessió no provenen d’obstacles materials imponderables. Ni els envien els déus i cauen del cel. Ni són resultat del suposat sentit unitarista de la història de la Humanitat al qual sol apel·lar, contra tota evidència, el president Mariano Rajoy. Ja fa anys que l’economista francès Daniel Cohen mostrava com “el procés d’integració econòmica encongeix l’espai de les comunitats polítiques” ( Richesse du monde, pauvretés des na\ntions, 1997), fet que explica per què ara la independència de Catalunya ha esdevingut plausible. Les amenaces, doncs, tenen un origen estrictament polític, com a defensa del manteniment d’un projecte nacional i, per inacabat, nacionalista. Potser el cas més clar el posa de manifest la insistent advertència que una Catalunya independent quedaria fora de la Unió Europea. De fet, el que s’està dient és que, en cas d’independència, Espanya vetaria la condició d’Estat successor a Catalunya per expulsar-la de la Unió Europea. Molt bé. Però el més risible és que, per tal que Catalunya quedés fora de la Unió Europea, primer Espanya hauria de reconèixer la seva independència, perquè si no com la podrien expulsar? La paradoxa, doncs, és que cada vegada que el ministre José Manuel Garcia-Margallo ens amenaça de quedar fora de la Unió Europea, afirma implícitament que Espanya reconeixerà una Catalunya independent.\nSostinc, en definitiva, que les amenaces apocalíptiques i que les set plagues d’Egipte que s’anuncia que cauran sobre els catalans en cap cas són resultat intrínsec del mateix procés de secessió, sinó d’una hipotètica acció venjativa conseqüència de la frustració política pel fracàs definitiu del projecte d’unificació nacional espanyol. Per tant, el conflicte no el provoca qui se’n vol anar, sinó qui no deixa marxar. Més encara si qui marxa es compromet no tan sols a mantenir relacions estretes, sinó fins i tot a millorar-les, això sí, en un tracte d’igual a igual en dignitat nacional. Els dirigents espanyols, doncs, fan trampa quan carreguen la responsabilitat d’un hipotètic conflicte sobre la part catalana, quan resulta que només es produiria com a resultat de la seva mala voluntat. I és que, vist des de Catalunya, ara mateix, allò que podria no tan sols fragmentar la societat sinó comprometre la prosperitat i amenaçar el compromís democràtic dels catalans és el manteniment d’un statu quo espanyol que vol impedir peti qui peti que, com a nació, expressin la seva voluntat política.\nIl·lustració d’ÓSCAR ASTROMUJOFF\nLa raresa del Nadal\nPot semblar ociós, si no absurd, aprofitar el dia de Nadal per preguntar-se per què aquesta festa manté tanta força social i una identitat pròpia en una societat que és capaç de fondre-ho tot en un magma caòtic. I he dit fondre, per bé que, per seguir les metàfores socials de moda, potser la pregunta –adreçada al senyor Bauman– hauria de ser: com és que encara no hem liquat el Nadal? Certament, la pregunta té sentit si estem d’acord que Nadal és gairebé la darrera festa autèntica del calendari festiu actual. Però si se m’accepta la premissa que Nadal, més enllà de com el farceixi cadascú, manté un sentit propi que el fa únic, llavors la resposta esdevé interessant per conèixer millor la societat en què vivim.\n25 de desembre de 2013by Salvador Cardús\nAllò que no diem de PISA\nConfesso la meva desolació davant de la sacralització generalitzada de l’informe PISA cada vegada que n’apareixen resultats. Una sacralització, és clar, paral·lela a la interpretació simplista que se’n fa. Tant és que la majoria d’experts a qui es demana opinió relativitzin PISA. Inevitablement, la seducció d’un rànquing i, sobretot, d’un suspens fa embogir els titulars periodístics. És cert que a mida que passen els dies s’asserena la reflexió. Però mai no acabes de trobar cap observació sobre la metodologia emprada, com si els índexs emergissin directament de la realitat escolar i no de la seva manipulació. És la gran capacitat dels números de simular rigor, la mateixa força que tenen per mentir. Tampoc gairebé mai no s’indica res sobre els costos d’aquestes proves, la solvència de l’empresa que els fa o els interessos econòmics de les multinacionals que s’inventen els rànquings i les auditories de qualitat.\n11 de desembre de 2013by Salvador Cardús\nTorna a ser una obvietat que l'única oportunitat de regeneració democràtica de l'Estat espanyol li vindrà amb la independència de Catalunya. about 48 minutes ago ReplyRetweetFavorite\nRT @omnium: 🚨 ÚLTIMA HORA: Joan Carles I ha estat detingut Entra vídeo 👇 #CoronaCiao https://t.co/y6cPEOS7RA about 49 minutes ago ReplyRetweetFavorite\nRT @boye_g: Puigdemont prepara una ofensiva contra el juez del CNI por escuchar a su abogado https://t.co/bKEdGo0V8a about 49 minutes ago ReplyRetweetFavorite\nRT @dracdolot: El jutge que autoritzava l'espionatge amb un programari israelià il·legal a un advocat mentre alhora resolia assumptes judic… about 50 minutes ago ReplyRetweetFavorite\n"Que el rei pugui venir com si res és una representació pornogràfica del poder reial" https://t.co/6exxNL4s8p via @diariARA about 50 minutes ago ReplyRetweetFavorite


La Generalitat es doblega davant d’Espanya. Hem de trencar aquesta dependència!\nRàbia i impotència, … DIVORCI !!!\nContra les sentències injustes i desproporcionades de la fiscalia i dels mossos\nNo es just destrossar les vides de ningú, no és just fer mal en Charaf i l’Ibrahim, és una atac rabiós contra ells i contra Catalunya i tots els que la defensen lliure.\nLa fiscalia espanyola i la Generalitat demanen presó per a en Charaf i l’Ibrahim per les protestes post-sentència La defensa acusa la Generalitat, que també demana presó per als dos joves, de doblegar-se a la repressió espanyola\nLlibertat Charaf i Ibrahim@ICheraf\nLa Fiscalia demana 9 anys de presó per en Charaf i l’Ibrahim. Ens indigna aquesta desproporcionada i injustificada petició de pena.\n– La retirada de @gencat d’acusació\n– La seva posterior absolució#Llibertatpresospolitics\n12:52 – 8 d’abr. de 2020\n646 persones estan parlant sobre això


Ashlea House Portrush Regne Unit - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\n52 Mark Street, Portrush Centre, Portrush, Regne Unit - Veure al mapa\n"Very friendly and pleasant staff. Great location, a wonderfu..."\nAl visitar Portrush, vosté es sentirà com a casa a Ashlea House, què li ofereix un allotjament de qualitat i un gran servei. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nA Ashlea House, l'excelent servei i instal.lacions superiors faran de la vostra estada una experiència inoblidable. L'hotel ofereix magatzem d'equipatge, habitació familiar per garantir el més gran comfort possible als seus clients.\nA més, totes les habitacions ofereixen una gran varietat de comoditats com ara calefacció, despertador, aparell de televisió, articles de tocador, assecador de cabell per satisfer els clients més exigents. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Ashlea House és un lloc ideal d'estada pels viatgers que busquin encant, comfort i facilitat a Portrush.\nTots els tipus de viatgers (655) Parelles (428) Viatgers en solitari (32) Famílies amb infants petits (72) Famílies amb infants grans (38) Grups (85)