40 persones es concentren en suport a Enric Piera | Viu Molins de Rei\nLes consignes en contra de la repressió van ser protagonistes // Jose Polo\nTot i ser 6 d’agost, la concentració en suport a Enric Piera, el molinenc al que s’ha obert un expedient administratiu sancionador amb una multa de 30.050,61€ per ser “promotor i organitzador” d’alguns dels actes que es van desenvolupar durant la passada vaga general del 29 de març aconsegueix reunir a una quarantena de persones.\nLa concentració va començar a les set de la tarda, mitja hora més tard del que estava previst, a la Plaça de la Vila, plena de gent a les terrasses dels bars que escoltaven encuriosits els crits de protesta. La majoria dels assistents eren persones vinculades a les diferents entitats en les que Piera participa, tant a nivell polític com cultural. Hi havia membres del grup de motoristes Motards per la Independència i regidors i militants de la CUP Molins de Rei. Entre els assistents hi havia persones de totes les edats.\nLes entitats on partipa Piera van ser-hi presents // Jose Polo\nEl molinenc Ignasi Termes serà l’autor del vídeo // Jose Polo\nEs grava un vídeo de protesta\nDurant la concentració es va fer la gravació d’un vídeo en suport a Enric Piera amb la participació de la gent de totes les entitats sota la direcció del molinenc Ignasi Termes. En aquesta gravació es podran veure diferents missatges en contra del que consideren una “espiral repressiva” i es carrega contra les retallades de la Generalitat de Catalunya. El propi Piera també sortirà en aquest vídeo que es farà públic durant les properes hores i que no tindrà més de dos minuts de duració.\nEtiquetes:concentració CUP CUP Molins de Rei Enric Piera Ignasi Termes manifestació Motards per la Independència plaça de la Vila repressió retallades vaga general vídeo


Preacher, Penny Dreadful, Game of Thrones :: Amb compte ::\nby Roger Compte · 24/5/2016\nLectors del llibre o el còmic indignats per l’adaptació televisiva o cinematogràfica, un parell d’exemples. Els fans del còmic de Preacher que critiquen el canvi profund que es veu a la sèrie. Els de Juego de Tronos que no suporten les modificacions a personatges o escenes narrades als llibres. Jo no sóc gaire (o gens) talibà amb això de les adaptacions. Nou format, obra diferent, endavant les atxes per provar variacions que s’adaptin a cada format. En aquests dos casos també hi suma que no he llegit el còmic i de l’obra del George RR Martin em vaig quedar al final del primer llibre.\nDos sèries que ara coincideixen en antena els diumenges als EStats Units per construir uns dilluns de sèries fenomenals.\nAquest sacerdot de mirada penetrant i tupé altiu de la foto és el protagonista de Preacher, la que pot ser l’estrena més potent d’aquest final de primavera. Comèdia, acció, bogeria, gore, un còctel que em va entusiasmar al primer episodi. Un sacerdot acompanyat d’un vampir (el que feia de més passat de rosca a Misfits) i de la Tulip, que havia vist a anteriors temporades d’Agents of S.H.I.E.L.D. (que ha tancat fa poc una altra temporada fantàstica). Tot va una mica “a la bestiada”, sense pauses per explicar d’on ve i cap on va tot. Sembla ser que aquest trio s’uneix en la lluita contra el mal, amb una fotografia breaking badesca i ambient completament redneck (bravo pel diàleg amb el policia al cotxe). És d’AMC, els de Breaking Bad, i es nota que alguna cosa d’aquesta flota a l’ambient. Entre altres coses, el showrunner de Preacher treballava a la sèrie. Completa el trident dels seus creadors el Seth Rogen i l’Evan Goldberg, garantia d’humor!\nDe l’altre sèrie que citava, Game of Thrones, no fa falta dir-ne gran cosa, que ja en parlava molta gent i només ha faltat que sortís Girona a la nova temporada per treure aquell orgull de tieta catalana i fer-ne menció a tot arreu. Bé, potser si que en puc dir alguna cosa. Que avançats els llibres (em congratula no tenir els lectors avançats mirant per sobre l’espatlla amb aires de superioritat), porten una temporada de moment més que notable. Amb menys transició i una mica més d’anar directe a barraca de l’habitual. Que en altres temporades fins la recta final no s’animava tant la cosa.\nNo tot són adaptacions: Penny Dreadful neix d’una idea del John Logan, que ajunta en una història molts mites de la literatura de ficció (res de nou, ja hi havia combinacions per l’estil com The League of extraodinary gentlemen). Les dos primeres em van entusiasmar, la tercera continua pel bon camí. Jo ja estava aplaudint al sofà al veure que al final del primer de la tercera incorporaven (ULL, SPOILER), un dels personatges que més ullets em fan: el senyor Dràcula. Ara, també hi ha entrat un Dr Jekyll que no m’acaba de fer el pes. En canvi la història de l’Ethan Chandler als Estats Units, amb l’escena fantàstica del ferrocarril del primer episodi, si que apunta maneres. Sense distreure’s del centre de la sèrie, magnètica com sempre, la Vanessa Ives, fabulosa Eva Green.\nPer variar una mica de ficció, el divendres torna Chef’s table amb nous xefs, cap d’espanyol altre cop (que ja em sembla bé veure com ho fa gent que controlo menys).\nAquest és el tràiler. M’agradaria que no toquessin només xefs de cuina vanguardista i ensenyessin més casos com el del Mallman de la primera temporada. Menys nitrogen líquid, més cuina tradicional.\nby Roger Compte · Published 4/10/2006\nNext story Chef’s table 2, el retorn\nPrevious story Bons restaurants al Delta de l’Ebre


Ya rayah // يا رايح: Eid mubarak\nKulu sana ua enta teib!saluda el porter dibuixant un inusitat somriure en el seu rostre. Ua enta teib, ya mualem! Respon el fruiter. Sona el timbre de casa: Eid mubarak! saluda el captaire mentre sacseja la pandereta esperant que se li doni la zakat, la caritat islàmica. Una alegria col·lectiva es desprèn pels carrers d'Alexandria aquests dies. 29 dies de dejuni col·lectiu es deixen enrere amb la celebració de l'Eid el fitr, la festivitat de tres dies que marca el fi del mes sagrat de Ramadà.\nLa festivitat converteix el centre d'Alexandria en un territori comantxe. Joves vinguts d'arreu de la ciutat i comarques setgen els voltants de l'estació de Ramleh. Estrenen roba, com marca la tradició. Gasten absurdament i mecànica les pagues que els pares els han donat perquè els deixin tranquils i amb aquest típic aire d'inconscient impunitat que dóna la adolescència es creuen els reis de la ciutat. Estrangeres incloses, les quals solen ser el més sucós objectiu amb qui gastar la seva àgil verborrea i encara més àgil càmera de 2 megapíxels acoblada a un telèfon de segona generació. Els entorns de la mesquita d'Ibrahim, que dies enrere congregava milers de devots escoltant les sagrades paraules del Corà, avui son improvisades pistes hípiques. Cavalls i mules es lloguen per poques lliures per galopar per allà on dies abans només eren catifes, sandàlies amuntegades i homes lloant la grandesa d'Al·lah.\n3 dies que marquen el fi del mes sagrat del dejuni. Un esperat final que no deixa indiferent a ningú. Com Ahmed, el maskherati del barri, que haurà de tornar a buscar feina. Durant cadascun dels 29 dies del Ramadà ha estat despertant el veïnat a quarts de tres de la matinada per a que no oblidessin prendre el sukhur, el darrer àpat abans de l'eixida del sol i l'inici del dejuni. Un dejuni que haurà d'esperar poc més de 330 dies per tornar a aparèixer i encendre de nou les llums dels fanus.


joves estrangers activitats adaptació barcelona t'acull estiu\nL'activitat és gratuïta, té lloc a set districtes, i el punt de trobada són les biblioteques\nProp de 150 joves que van arribar a Barcelona per reagrupament familiar a l'estiu participen en diferents activitats per conèixer la ciutat i la llengua, i fer més fàcil la seva adaptació\n"A l'estiu, Barcelona t'acull" també té cura del vessant emocional dels nois i noies\nL'alcaldessa de Barcelona, Ada Colau, va presidir la trobada de més d'un centenar de joves que va tenir lloc dissabte passat al Saló de Cent.\n24/10/2015 10:31 Actualizado a 24/10/2015 10:59\nAngie Daniela Anacona, de 17 anys i nascuda a Colòmbia, i Ashish Kumar Dhiman, de 18 anys i originari de l’Índia, són dos dels prop de 150 nois i noies d’entre 12i18 anys que el darrer estiu van arribar a Barcelona procedents de diferents països per retrobar-se amb els seus pares després d’anys de viure a quilòmetres de distància. “Després de molts tràmits, va ser possible reagrupar a aquestes famílies, i que joves criats per avis, tiets o fins in tot veïns es retrobessin amb els seus pares que viuen i treballen a Barcelona”, va explicar la tinenta d’alcalde de Drets Socials, Laia Ortiz, durant l’acte de cloenda de l’activitat “A l’estiu, Barcelona t’acull”, –que forma part del programa “Noves famílies: acompanyament al reagrupament familiar”–, que va tenir lloc dissabte passat al Saló de Cent de l’Ajuntament.\nOrtiz va remarcar la importància de cuidar el vessant emocional dels joves perquè el re trobament sigui un èxit. “Són moments complexos; els nois i noies arriben amb la il·lusió de trobar-se de nou amb els seus pares, però deixen molts records al seu país, i adaptar-se al dia a dia d’aquí no sempre és fàcil”.\nAdaptació ràpida i positiva\nPer fer que aquesta adaptació sigui el més ràpida i positiva possible, la ciutat va iniciar ara fa set anys l’activitat “A l’estiu, Barcelona t’acull”. “Els nois i noies que arriben des del seu país d’origen per viure a Barcelona quan ja acaba el curs escolar no sempre tenen la possibilitat d’incorporar-se a les aules d’acollida, i també ho tenen complicat si ja passen a l’ensenyança post obligatòria”, explica Marina Sánchez, tècnica responsable del programa. Aquestes circumstàncies generaven situacions preocupants perquè, d’una banda, abocaven a molts adolescents i joves a aïllar-se a casa i es relacionaven amb molt poca gent, i de l’altra, els era més difícil aprendre les llengües per integrar-se en el sistema educatiu al setembre. Per aquest motiu, el programa municipal busca apropar els joves nouvinguts i mostrar-los la que a partir d’ara és la seva ciutat, donar-los a conèixer els equipaments de què disposen –biblioteques, instal·lacions esportives, parcs, espais jove...– i oferir-los les primeres nocions de català.\nLa iniciativa, de l’àrea de Drets Socials de l’Ajuntament, es porta a terme a set districtes de la ciutat –Ciutat Vella, Eixample, Sants-Montjuïc, Horta-Guinardó, Nou Barris, Sant Andreu i Sant Martí–, que recullen joves de tota la ciutat, i hi col·laboren el Consorci de Biblioteques, el Consorci d’Educació de Barcelona, i el Consell dela Joventutde Barcelona.\nUn dels punts de trobada dels joves participants del programa són les biblioteques de la ciutat on, de la mà de monitors experimentats, reben classes de català, i realitzen tallers, com el de fotografia per mostrar la diversitat cultural del barri i que van impulsar els joves participants del districte d’Horta-Guinardó.\nAlhora, tots ells tenen la possibilitat de conèixer Barcelona i, amb una mirada diferent de la d’un turista ocasional, recorren el Park Güell i el dela Ciutadella, a més de les platges i d’altres indrets representatius de la ciutat. A més d’aprendre la llengua i conèixer l’entorn, “amb activitats com aquestes els joves perden la por davant de determinades situacions, com pot ser parlar amb un veí, adquireixen confiança i coneixen altres nois i noies que es troben en la mateixa situació”, afegeix Sánchez.\nL’alcaldessa de Barcelona, Ada Colau, va ser l’encarregada de clausurar l’acte de lliurament dels diplomes tot dient: “Benvinguts a casa. Nosaltres també volem aprendre de vosaltres, de les vostres cultures i llengües; us volem conèixer”, i va afegir: “Barcelona és una ciutat que sap fer de la diferència una riquesa”.\n"Tothom m'ha ajudat a integrar-me i a estudiar"\n“Quan vaig arribar a Barcelona no coneixia a ningú; tenia moltes ganes de fer coses diferents, però alhora m’envaïa un sentiment de nostàlgia i por”, explica Angie Daniela, una de les noies que va participar en el programa “A l’estiu, Barcelona t’acull” i que va explicar la seva experiència durant l’acte de lliurament de diplomes. “El programa –continua la jove colombiana en català–, m’ha permès conèixer la ciutat, la cultura i fer amics. Pensava que per ser d’un altre país em rebutjarien, quan en realitat tothom m’ha ajudat a integrar-me i a poder continuar estudiant”\n"Viure a Barcelona ha estat un canvi però m'hi trobo molt bé!"\nAshish Kumar Dhiman va arribar a Barcelona fa quatre mesos procedent de l’Índia i ara estudia català i castellà. “Vaig participar en el projecte ‘Barcelona t’acull’ a la biblioteca Mercè Rodoreda, on he conegut nois i noies de diferents països i amb tradicions molt diverses, a més de molts indrets de Barcelona”, explica en un català fluid, i afegeix: “Venir a viure a Barcelona ha estat un gran canvi; trobo a faltar els avis, i m’agradaria que poguessin venir, però aquí em trobo molt a gust, els professors m’ajuden molt i m’agradaria estudiar enginyeria”


El personal docent torna a les aules\nAquests dies, sense alumnes a les aules i amb la il·lusió d’assolir nous reptes, la tasca del professorat marcarà el transcurs de l’any.\nMestres i professors s’han retrobat aquest dilluns als diferents centres educatius del país. També ha estat dia de noves incorporacions als claustres que ja preparen el nou curs. El curs escolar 2019-2020 dona el tret de sortida el proper dijous 12 de setembre i aquests dies, sense alumnes a les aules i amb la il·lusió d’assolir nous reptes, la tasca del professorat marcarà el transcurs de l’any.\nEl curs de primària i secundària comença sense novetats en el sistema educatiu. En el cas de l’ESO es continua amb l’adaptació al gran canvi establert l’any passat.\nEl proper 12 de setembre aules i passadissos d’arreu s’ompliran d’infants i joves als que els esperen mesos d’aprenentatge i il·lusions.


Retorn a Irlanda. » Mosaic de Paraules al Vent (Bloc des d'Irlanda).\n← Apunts sobre l’Estatut.\nA Irlanda altre volta. →\nMe’n torno cap a Irlanda, fi de vacances. Ara mateix són les dues i divuit minuts, hauria d’estar dormint. Tot i això encara he de fer la maleta i a més a més no recordo exactament a quina hora tinc el vol, demà al matí cap a Dublin. Crec que era per allà a les deu o les onze. Que despistat que sóc!\nAquests deu dies de retorn a Catalunya han estat genials, com heu vist no he escrit gaire. Més o menys he intentat aprofitar els dies tant com he pogut, he deixat coses pendents a fe, però vaja s’ha fet el que s’ha pogut. Em vaig perdre la festa major d’Igualada, però en canvi he estat a la del Cap i Casal. Divendres passat a la Plaça del Rei, se m’entelaren els ulls, veia ballar sardanes. Personalment no en sé ballar, però va ser tot un goig veure tot aquell reguitzell de gent agafats de les mans, dansant al so de la cobla harmoniosament. Un gran plaer. També he estat a algun que altre concert, exposicions, activitats de festa major, al Camp Nou altre volta,… però finalment no he anat al teatre. En tenia prou ganes però finalment no ha pogut ser.\nD’una cosa que me’n alegro i molt, la llengua. Com bé sabeu els i les que em seguiu, m’apassiona la nostra parla, la nostra terra, la nostra cultura i la nostra gent. Doncs bé, des de fa temps quan estic per terres catalanes acostumo a parar orella, a escoltar les llengües que hi sento i que hi veig. Potser m’equivoco, però de debò, m’ha fet la sensació de veure la llengua més viva. Sobretot per Barcelona, molt de jovent parlant en la català. Barcelona m’ha deixat força de pedra, espero que segueixi i no fos un miratge de festa major. O per exemple a la meva ciutat, Igualada. Dissabte a la nit, en una discoteca al centre d’Igualada (potser és perquè era al centre), almenys el 80% de la gent parlava en català. Cambreres, cambrers, el DJ, tot era en català. Gent que no m’havia dit mai un mot en català, ara (amb un català força pèssim, però en català!) se’m dirigien en català. Un darrer exemple d’Igualada, dissabte a la nit en un carrer a la vora de la Plaça dels Porcs (Plaça d’Espanya, pels no igualadins), un grup de xiquets àrabs fent xivarri. Pel que sembla un o dos d’ells estan orinant, segueixo caminant i escolto: "Aquí no és pixa eh noi". Dit i repetit varis cops en un català perfecte, rumiant-hi més no sé pas si la frase va sortir d’ells o és que alguna veïna els havia cridat l’atenció.\nBé que m’allargo massa i toca anar a dormir. Ja tinc els embotits per a col-locar-los a la maleta i la roba d’abric que també hi haurà d’anar.\nEl proper missatge altre cop des d’Irlanda. Repeteixo el que vaig dir í que en part (la d’internet) es va complir: "Espero que el pròxim cop que torni ja haguem aconseguit la independència, o almenys que ens quedi ben poc".\nSalut i fins aviat. Dues i quaranta minuts, m’he allargat massa.\n7 Responses to Retorn a Irlanda.\n28 Setembre 2005 at 9:47\nBon viatge, i no deixis d’escriure! Els que aquí ens quedem (alguns) continuarem treballant perquè quan tornis (aviat) ja siguem independents. 😉\n28 Setembre 2005 at 10:08\nBon viatge, senyor optimista! 😉\n28 Setembre 2005 at 16:18\nTant trigaràs a tornar… que ja tindrem la independència i tot??? Em sembla que encara faltarà… Però, que coi… visca el teu optimisme! Qui sap? De tot pot passar…\n28 Setembre 2005 at 19:33\nHome la independencia virtual ja la vam aconseguir, per demanar que no quedi.\n29 Setembre 2005 at 21:26\nHome, per fi t´has adonat. És necessari viatjar per a conèixer i poder parlar de les realitats de cada país. Per fi t´has adonat que a Catalunya es parla català, ja siguem “moros de merda”, “polakos dels collons”, “negros gandules”, “llatins lladres”, etc. I sense cap imposició!, “mire usted”. La interculturalitat no va tan malament per aquí. Els problemes els ocasionen uns altres. Que cadascun pagui la part de culpa que li correspongui en aquest intent de provocar enfrontaments entre cultures.\n29 Setembre 2005 at 21:29\nAh! se m’oblidava desitjar-te bon vitge i bona tornada al teu país d’Irlanda. Adéu, amic irlandès i continua lluitant per defensar la cultura i llengua del teu país, el teu país d’acollida, igual que ho fan els moros, andalusos i llatins al seu país que és Catalunya.\n29 Setembre 2005 at 21:52\nEs fara el que es pot Jordi, espero que els que us quedeu no us quedeu de braços creuats.


Portada > L’espai dels traductors > Català > Bernard Lesfargues\nper Bernard Lesfargues\nVaig néixer el 27 de juliol de 1924 a Brageirac (Perigòrd, Occitània; en francès, Bergerac). El meu pare, Alexis, era comerciant i va néixer a Brageirac, mentre que la meva mare, Aimée Aubertie, va venir al món a Gleisa Nueva d’Eissac (en francès, Église-Neuve-d’Issac), un poble situat a uns quinze quilòmetres al nord de Brageirac.\nEls meus avis de part de mare eren agricultors —a mi m’agrada més dir-ne «pagesos»— com també ho havien estat els meus rebesavis de part de mare, que van morir ja molt grans, i per tant els vaig poder conèixer bastant bé. Per la banda del pare, només vaig conèixer la meva àvia, que també va morir molt gran. Si dono totes aquestes precisions és perquè es pugui entendre que ja de ben petit, tant a ciutat com al camp, vaig estar immers en un món on es parlava molt en occità. Ara bé, es recomanava que, als nens, només se’ls parlés en francès; perquè es deia que, practicar allò que anomenaven «patuès», els seria per sempre un desavantatge. Com que encara hi havia moltes persones que ignoraven el francès, de quina manera, nosaltres els nens, hauríem pogut deixar d’aprendre, si més no, els rudiments de la llengua d’oc? Puc afirmar que no tinc una llengua materna sinó dues, tan indissolublement lligades l’una a l’altra que em sembla que només en constitueixen una de sola.\nVaig cursar els estudis, en primer lloc, en una escola anomenada «lliure», és a dir catòlica, i més endavant, de 5è d’EGB a 1r de BUP, en un petit seminari on es privilegiava el llatí, el grec i el francès. Un bon centenar de nens i d’adolescents hi vivien sense cap lligam amb la seva família i amb la societat. Tanmateix, era una època rica en esdeveniments interessants a tot el món: Front Popular, Guerra d’Espanya, pujada del feixisme i, tot seguit, la capitulació de França davant Alemanya.\nL’any 1940 vaig deixar enrere l’atmosfera rància del seminari i vaig anar al col·legi Henri IV de Brageirac. Selectivitat i, en acabat, el curs de preparació per entrar a l’Escola Normal Superior (ENS) a Bordèu (en francès, Bordeaux) i a París (Liceu Henri IV). Però com que la meva mandra i la meva nul·litat en filosofia m’impedien entrar a l’ENS, em vaig matricular a l’Institut d’Études Ibériques, de la Sorbona. Vaig cursar, pausadament, la llicenciatura d’espanyol i, agafant de mica en mica interès per la feina, gràcies a alguns (pocs) professors i també perquè sentia la necessitat de guanyar-me la vida, vaig acabar essent considerat com un estudiant seriós i vaig obtenir el CAPES (1952) i l’agrégation (1954).\nQuan era alumne del Liceu Henri IV, a París, el meu professor d’espanyol, Jean Camp, m’aconsellà de posar-me en contacte amb l’associació Amics de la Llengua d’Oc; aquesta es reunia en un cafè de la plaça de Sant Sulpici. Hi vaig conèixer Jean Mouzat i Henri Espieux, i em vaig adherir a l’IEO (Institut d’Estudis Occitans) des del moment en què es constituí, el 1945. Els occitanistes que «pujaven» a París per la raó que fos no deixaven de fer-se veure, si més no un cop, a la plaça de Sant Sulpici; així és com vaig coincidir amb Robert Lafont, Max Rouquette, Bernard Manciet i molts altres escriptors i militants occitanistes. Al meu davant s’obria una via, i m’hi vaig endinsar i no la vaig abandonar mai més.\nQuan era adolescent escrivia poemes, en francès, és clar. Els meus condeixebles parisencs, a qui ensenyava els meus versos, els trobaven dolents, i més dolents pel fet que el meu accent de Brageirac els feia gràcia i fins i tot els podia semblar ridícul. Aleshores (passo per alt molts detalls) vaig començar a entendre que si bé jo era francès, no ho era exactament de la mateixa manera que els meus companys. Aquesta presa de consciència em va portar a intentar d’escriure en occità. Hi vaig trobar un plaer tan gran que ja no ho he deixat de fer des de llavors. La publicació, el 1946, de l’Anthologie de la poésie occitane, preparada per Robert Lafont i per un servidor, i més encara de Cap de l’aiga (1952), opuscle editat per l’IEO en la col·lecció «Messatges», són una mostra d’aquest compromís decisiu.\nI el català? La meva primera trobada amb aquesta llengua gairebé germana de l’occità es remunta al 1940 o al 1941. Havia descobert, a la Biblioteca Municipal de Brageirac, uns exemplars de La Revista de Catalunya, impresos a França després del replegament dels intel·lectuals catalans. Molt més tard, vaig assabentar-me del paper que havia tingut Pierre-Louis Berthaud en llur acollida a la regió parisenca el 1940. Recordo el meu estupor en descobrir l’existència d’aquella llengua «estrangera» tan propera al meu «patuès» (que jo encara no anomenava occità). De cop, descobria que era escrit i parlat lluny de Brageirac, molt lluny del Perigòrd. Com que no ignorava del tot que aquest malaurat «patuès» havia tingut, a l’edat mitjana, les seves hores de glòria, em començava a estranyar que, en l’ensenyament que jo rebia, mai no se’n parlés. Vaig tenir aleshores la sensació que m’amagaven, que callaven coses de màxima importància. Pitjor encara: potser no m’amagaven res, sinó que segurament hom no ho sabia. Penso en Claude Martí, quan cantava:\nM’an pas dit a l’escòla\nEl segon contacte que vaig tenir amb l’escriptura catalana; fou quan Jean Camp em deixà un recull de fragments escollits de l’obra de Jacint Verdaguer. És clar, fer que comencés amb això era prou estúpid. Tanmateix, no va provocar-me cap aversió pel que fa al català. Però jo tenia l’obligació de dedicar-me a l’espanyol, la llengua que havia d’ensenyar.\nUn cop vaig ésser professor titular d’universitat, vaig pensar a preparar una tesi i vaig proposar de treballar sobre Eiximenis; de seguida em van fer entendre que especialitzar-se en català no portava enlloc, i sobretot no ajudava a obtenir un lloc de treball en una facultat. La victòria del general Franco havia provocat la condemna de la llengua catalana: hom renunciava a ensenyar el català per no irritar el «generalíssim»! Caldria esperar la mort del dictador perquè el català tornés a ésser recomanable i se’l pogués ensenyar a la universitat francesa.\nAixí doncs vaig renunciar a treballar sobre Eiximenis. Ara bé, al mateix temps que feia de professor d’espanyol (a Lió, m’oblidava de precisar-ho) em perfeccionava en l’àmbit del català. El 1960 vaig dedicar un número de la revista Le Pont de l’Épée a la poesia catalana contemporània; hi havia textos i traduccions de Joan Argenté, Blai Bonet, Josep Vicenç Foix, Carles Riba, Jordi Sarsanedas i Màrius Torres. I dos anys després, el 1962, l’editorial Gallimard em va publicar la traducció de la famosa novel·la de Joan Sales Incerta glòria (amb el títol de Gloire incertaine), en una versió que, evidentment, eludia la censura.\nHe de confessar que vaig tenir moltes dificultats per portar a bon terme aquesta traducció. El meu coneixement del català encara no era prou bo i, cosa que no hi ajudava, l’autor, perfeccionista, suprimia tot de passatges més o menys llargs, n’afegia d’altres, modificava una frase, canviava un adjectiu... A Gallimard, els amoïnava la meva lentitud a l’hora de trametre’ls la feina, tal com ho demostren les cartes que Michel Mohrt m’enviava per tractar d’aquest assumpte. Finalment, el llibre es va publicar! I jo havia realment progressat en català.\nPer quina raó Gallimard m’havia escollit a mi? De fet, no ho sé ben bé. Juan Goytisolo havia suggerit a Michel Mohrt que jo em podia fer càrrec d’aquella traducció. Però encara ignoro qui es va fer responsable, davant Goytisolo, del meu saber en la matèria.\nFins a la publicació de Gloire incertaine, a banda del número especial de Le Pont de l’Épée, només havia fet traduccions de l’espanyol. Al mateix temps que preparava el concurs de l’agrégation havia traduït per a l’editorial Plon La vida nueva de Pedrito de Andía (1953), una feina que havia estat mereixedora del Premi Halpérine-Kaminsky. Vull dir, de passada, que aquell Pedrito em va permetre entrar en contacte amb Salvador Dalí —però això és una altra història i aquí no és el lloc de parlar-ne. Sol·licitat per diverses editorials, al cap dels anys he traduït al francès novel·les i contes, entre d’altres Pour vivre ici, de Juan Goytisolo (Gallimard, 1962), i La Maison verte, de Mario Vargas Llosa (Gallimard, 1969). He continuat traduint de l’espanyol fins al 1995; en aquesta data es va publicar a Fédérop la meva traducció dels poemes de Julio Llamazares.\nNo puc pas oblidar, però, que el 1971 Gallimard havia publicat la meva traducció de l’obra mestra de Mercè Rodoreda, La plaça del Diamant (amb el títol La place du Diamant). I a partir de la publicació de Rue des Camélias (Le Chemin Vert, 1986), ja no vaig traduir al francès sinó obres escrites en català: a més de Mercè Rodoreda, he traduït obres de Salvador Espriu, de Jesús Moncada, de Pere Calders, de Quim Monzó, d’Àlex Susanna i de Jaume Cabré. Me n’oblido cap?\nPoeta, ho sóc en occità i en francès. Durant molt de temps només vaig fer conèixer la meva obra en occità, uns modestos opuscles publicats per editorials francament discretes; això és el que li passa a tota la literatura marginal, i l’occità no escapa a aquesta regla. De tota manera, he tingut la gran sort de veure gairebé la totalitat dels meus poemes escrits en occità aplegats en un recull, La brasa e lo fuòc brandal (Jorn, 2001). Des d’aquesta data, he publicat d’altres opuscles; el més interessant, em sembla a mi, és el que va publicar Fédérop el 2006 amb el títol La plus close nuit.\nEl 1975 vaig fundar a Lió l’editorial Fédérop, anomenada així en relació amb la Federació Europea; això significava endinsar-se en l’àmbit polític, en el qual Fédérop es va inscriure durant uns quants anys. Ara bé, és en l’àmbit literari que va conèixer els seus primers èxits. El 1977, els mitjans de comunicació escampaven la notícia que un «petit editor de província» havia «descobert» el poeta que acabava de guanyar el Premi Nobel: es tractava de Vicente Aleixandre, del qual Fédérop havia publicat ja el 1976 La destruction ou l’amour. Un altre èxit fou la publicació de la breu i punyent novel·la de Ramón Sender Requiem pour un paysan espagnol.\nCaldria assenyalar d’altres títols; només diré que, si fa no fa, una quarta part de les obres publicades per Fédérop ho foren en occità. En prosa, perquè les llengües minoritzades necessiten sobretot prosa. Em sento especialment orgullós d’haver publicat els tres volums de La Festa (1983, 1984 i 1996), la immensa novel·la de Robert Lafont, un dels textos més importants de l’Europa del segle XX, i que espera el seu moment, com va esperar durant tant de temps, El manuscrit trobat a Saragossa. Vaig dirigir Fédérop fins al 2000. A partir d’aleshores, la vaig traspassar a Bernadette Paringaux i a Jean-Paul Blot, els quals porten amb valentia aquesta dura professió d’editor. Amb molta fermesa mantenen la línia editorial de Fédérop, fins i tot fent que creixi regularment el nombre de títols catalans i occitans que publica.\nI ja acabo. Tot i la meva edat avançada, continuo treballant, i dono gràcies al cel de no haver-me infligit mals insuportables. Quant de temps durarà això? Ho ignoro, i tant me fa. Visc feliç a la casa on he conegut diverses generacions dels meus, set, de fet. De vegades, em dic que visc al paradís i que no en vull cap altre.\nAmb aquest text, penso haver dit el que he fet amb la meva vida (hi hauria, però, tantes coses per contar…), més que no pas dir qui sóc. Qui ho vulgui saber, només ha de llegir els meus poemes.\nTraduït per Ricard Ripoll\nEnllaços sobre Bernard Lesfargues


«Vi i veritat», I Premi Isabel-Clara Simó de Novel·la – ciutat d’Alcoi arriba a llibreries | Edicions Bromera\nInici > Actualitat > Notícies > «Vi i veritat», I Premi Isabel-Clara Simó de Novel·la – ciutat d’Alcoi arriba a llibreries\nMaia Serra és una inspectora de policia que s'acaba de separar del seu marit, Manel Martí, també policia i parella professional en una comissaria de València. Ara Maia és la nova comissària d'Alcoi, on lloga una caseta i està a punt d'incorporar-se a la nova faena. Mentre encara està coneixent els nous companys, Manel es posa en contacte amb ella per demanar-li ajuda…\nUn assassinat, una desaparició, històries d’amor truncades i un cas on ningú sembla ser qui diu ser són els ingredients de Vi i veritat l’obra que ha suposat el debut literari de Natàlia Gisbert Abad. Aquesta novel·la policíaca ha sigut la guanyadora del I Premi Isabel-Clara Simó de Novel·la – ciutat d’Alcoi i des d’aquest dimecres, 6 d’octubre, es pot trobar a les llibreries.\nNatàlia Gisbert Abad és llicenciada en Psicologia i Medicina i exerceix com a pediatra a l’hospital de Sant Joan d’Alacant. Aquesta és la seua primera novel·la, que transcorre a cavall entre Alcoi i València.\n«El títol de la novel·la procedeix d’una frase en grec. La cultura clàssica està molt present en l’obra, de manera subtil, com tants altres detalls que he volgut deixar perquè el lector els explore i els descobrisca al seu gust», Natàlia Gisbert Abad.\nL'autora presentarà el llibre a la Fira del llibre de València el dia 17 d'octubre a les 18H a la Sala Museu 2. A continuació, a les 19H presentarà el llibre a la caseta de la llibreria La Costera.\nAssabenta't sobre totes les signatures i presentacions ací.


Llibre Betty Sheep Numbers - Kids&Us - De 2 a 4 anys\nCOL·LECCIÓ READ ME A STORY: La Betty està trista perquè avui plou. "Que en pot ser, de divertit, un dia de pluja!", li diu la seva amiga Catty. En aquest conte la Betty descobrirà, de la mà de la seva amiga Catty, tot de coses interessants que passen al seu voltant en un dia plujós, i juntes faran un exercici d'observació.\nEn aquest conte els nens i nenes de 2 a 4 anys aprofitaran tot allò que succeeix en un dia de pluja per aprendre els números de l'1 al 10 en anglès, a més de vocabulari relacionat amb la pluja. Tot aquest contingut va lligat amb el relat del conte, mitjançant el qual els nens i nenes estaran exposats a frases en anglès\nJoc de cartes de la Betty Sheep: Play with Animals 9.00€\nJoc de cartes de la Betty Sheep: Play with Colours 9.00€


Tal dia com avui - 7 d'abril: The Police llança "Roxanne" | Per No Dir Res\nTal dia com avui - 7 d'abril: The Police llança "Roxanne"\nEfemèrides 7 d'abril\n1915 Neix Billie Holiday\nEleanora Fagan Cough, coneguda com a Billie Holiday, neix a Philadelphia, Pensylvannia. És considerada una de les millors cantants de blues i jazz. La seva carrera musical va començar acompanyant a Benny Goodman a la cançó Your Mother's Son In Law.\n1969 John Lennon grava Give Peace a Chance\nLa cançó va ser gravada durant la seva lluna de mel en un hotel a Toronto, Canadà. Give Peace A Chance s'ha tornat en un himne pacifista durant els anys, Lennon la va gravar com a protesta per la guerra de Vietnam.\n1978 The Police llança Roxanne\nRoxanne és el segon senzill amb el qual es pot veure l'inici de la trajectòria de The Police. Tot i que va ser llançada l'any 1978, fins a 1979 no es va convertir en el que seria una de les cançons més representatives de la banda. Roxanne, que parla de l'amor cap a una prostituta, va arribar a encapçalar el número 383 de les 500 millors cançons de tota la història segons la revista Rolling Stone.


Nuestra Señora de la Asunción d'Alpanseque\nDel temple original es conserven gran part dels murs laterals, fets amb carreus ben tallats en pedra vermellosa. També es conserva l'arc triomfal, que és doble i apuntat i tres arcs torals.\nEn 1985 va tornar a "brillar" un element que durant molts anys havia restat ocult. Es tracta de la seva portalada romànica, oberta en el mur sud.\nEstà formada per tres arquivoltes en gradació, protegides per un guardapols decorat amb motius vegetals.\nLes arquivoltes dels extrems estan decorades amb bossells, mentre que la central està esculpida amb escenes de caça, rosetes i motius geomètrics.\nEnvolten el timpà alguns elements decoratius com poden ser creus circumscrites, estrelles i motius vegetals i en ziga-zaga.\nEl costat dret va partir la mutilació de la columna més exterior per la construcció d'un contrafort. Així dons només es conserven dos dels seus capitells. El més interior esta decorat amb dues aus, mentre que en l'altre veiem una sirena de doble cua.\tEls àbacs estan decorats amb motius vegetals entrellaçats.


Primer dret de rèplica | J.B | BARCELONA | Arts escèniques | El Punt Avui\nPrimer dret de rèplica Primer dret de rèplica Primer dret de rèplica Primer dret de rèplica + Primer dret de rèplica E-mail\nEls intèrprets de José y sus hermanas, que tornen amb ‘Armas de construcción masiva’ TANTARANTANA.\nPrimer dret de rèplica Primer dret de rèplica Primer dret de rèplica Primer dret de rèplica Primer dret de rèplica E-mail\nTot i l’èxit del primer títol, José y sus hermanas repeteixen temporada al Tantarantana\nLa temàtica generacional parla des d’una crisi d’identitat alhora que qüestiona les convencions socials\nLa dramaturga Victòria Szpunberg denunciava, fa uns 15 anys, que alguns programes, com ara el T6 del TNC, donaven una primera oportunitat, però que deixaven els nous creadors a l’estacada per fer un segon títol. Avui, les primeres veus, les més tendres (i més radicals, alhora) debuten en espais alternatius. Utilitzen una teatralitat que fuig de les convencions. Generament, apel·len al públic contínuament, despleguen vídeos, música, moviment i text. I tenen una gran necessitat de parlar. Pels descosits. Tot i el tap generacional (un grapat de directors consolidats copen la majoria de les produccions dels teatres de referència), els joves no deixen d’aparèixer i d’atrapar l’atenció d’un públic nou. Ara, coincideixen en la cartellera cinc títols que serveixen d’exemple: Armas de construcción masiva (Tantarantana), This is real love (Sala Beckett), El Chinabum (La Gleva), Likes (Barcelona Districte Cultural) i, tot i que en un plantejament més clàssic, el musical Bed & breakfast (Teatre Gaudí Barcelona). Són obres recents del mateix tall: La mujer más fea del mundo, Pocahontas, My low cost revolution, Amnè(i)s(t)ia o El cas de Marina Prados. Aquests són, pràcticament, els seus primers drets de rèplica.\nEls joves s’agraden i s’exposen a l’escena. Físicament, però sobretot identitàriament. Proven de rebentar les formes socials més clàssiques, posant en qüestió el gènere (sovint s’utilitza el femení). Plantegen tabús com ara les relacions obertes en la sexualitat. I desconfien del catolicisme, però poden acceptar altres formes d’espiritualitat. És un teatre menys jeràrquic, de creació col·lectiva, construint un discurs a partir d’experiències personals i fantàstiques dels integrants del grup.\nTambé coincideixen a saltar de la realitat a la ficció amb una ambigüitat calculada per fer que l’espectador transcendeixi un estadi en què tot es pot qüestionar. I, per fer-ho, utilitza referents del món de la música, la filosofia, el cinema i la literatura. Per això, sovint, el llenguatge salta del català al castellà amb un bilingüisme pràctic, gens políticament correcte, i atrevint-se amb l’anglès o altres idiomes. I, dins d’aquesta expressió sobrepassen la paraula (tot i que sovint apareix com una necessitat urgent que es vomita a grans glopades) i ballen o toquen instruments. També l’espai (generalment molt simple i de baix pressupost) transporta a una situació d’emergència, coherent amb el crit sense modular de les diferents propostes.\nJosé y sus hermanas va triomfar inesperadament al Tantarantana l’any passat amb Los bancos regalan sandwicheras y chorizos. En realitat, era el treball de fi de curs de l’Institut del Teatre. Ara, han signat, al mateix espai, la nova producció, amb la mateixa precarietat i el repte de mantenir el llistó. El seu primer títol que denuncia la Transició espanyola encara rodarà arreu. Seria lògic que rebessin més atenció dels teatres públics? La Calòrica (un cas de fa una dècada) va deambular per Versus i Tantarantana tota una dècada. Ara, sembla que s’obre camí a la Villarroel.\nVVAA va néixer de la voluntat de concentrar un equip professional, forjat dins del grup Els Malnascuts de La Beckett. Si abans les seves temporades es reduïen a un o dos caps de setmana, ara fan l’aposta més àmplia. Segueixen sense moure’s del seu bressol escènic. Aura al Pou va acabar, ahir, la seva primera experiència escènica professional a La Gleva. És previsible que trobin segona temporada o més funcions. Fan un teatre divertit, amable, que connecta directament amb una peça que sí que juga amb personatges però a partir d’un jo íntim. Com el primer Nao Albet i Marcel Borràs, que, encara anant a l’Institut, van estrenar Teenager experience: straithen con freigthen al Radical Lliure (2007). Si a El Chinabum engega amb un encadenament de gifts a la paret, Núria Guiu s’inspira en els covers (ballarins amateurs que repeteixen coreografies i les pengen a les xarxes perseguint els likes de l’audiència). També VVAA es ridiculitza quan vol acabar amb la fama falsa alhora que reclama que es pengin imatges i likes a la seva obra emulant un concert del 2016 de Kanye West. I els d’Epidèmia Teratre s’atreveixen a agafar les cançons dels Amics de les Arts i construir-hi una trama clàssica sobre l’amor acceptat fora de la parella.\nCanvi de mans al Victòria\nQuan el Tricicle, Dagoll Dagom i Anexa van decidir comprar el Teatre Victòria fa 33 anys, Antonio Díaz, el mag Pop, encara havia de néixer. Amb 32 anys, aquest mes de juny serà el propietari i hereu d’una de les joies de la corona del teatre del Paral·lel dels últims anys. Al costat de Barts, Apolo, Molino i Condal, sens dubte, és el que ha mantingut millor l’estabilitat en la seva programació i l’atenció del públic. Un empresari de 32 anys fa el joc de mans definitiu, l’operació de la seva vida. Divendres passat, en l’acte de formalització de la compra al vestíbul del Victòria, Paco Mir (representant el Tricicle) insinuava que potser estava a punt de néixer el proper artista que compri el Victòria al mag, d’aquí tres dècades.\nDarrerament, les segones vides dels grans teatres, a través del canvi de mans, generen molta desconfiança. Només cal recordar els casos del Teatre Principal, on volien fer un restaurant de sopar teatre i una sala de teatre de petit format i que va acabar amb denúncies a la policia. O del Teatre Apolo: els familiars de l’empresari Colsada van confiar-lo a un grup d’inversors que, un any i mig després, ha acomiadat el director artístic i acumula deutes a molts proveïdors. S’especula que aparegui un tercer comprador que pugui corregir el desajust. També El Molino, impulsat per un grup de particulars, està en crisi de fa anys. I l’aventura de l’SGAE a l’antic Scènic (avui Barts) va patir la crisi de la mateixa entitat de gestió de drets d’autor.\nParal·lelament, els artistes busquen fórmules per poder trobar espai en la cartellera de Barcelona. Sovint, assumint la gestió de teatres. És el cas d’Antonio Díaz, que es repeteix a la demanda de Tricicle i Dagoll Dagom. És un secret a veus que molts dramaturgs plantegen la possibilitat de disposar d’una sala. Jordi Galceran hi ha sonat sovint, sense que es concreti, per ara, en res. El mercat des teatres continua calent. La Muntaner encara no s’ha venut i a l’antic local de Vol-Ras s’ha instal·lat l’actriu Mercè Managuerra amb el seu Dau al Sec. Al Rei de la Màgia fa mesos que s’ha instal·lat la Sala Ars, amb Xavier Fuster al capdavant (que abans havia participat de l’aventura de l’Aquitània, a l’antiga Filmoteca, que continua obert).\nEl Punt Avui. Girona 04-03-2019, Pàgina 34\nEl Punt Avui. Nacional 04-03-2019, Pàgina 22


Activitat 8. Risc i guany, jugues? – Que els teus diners pensin com tu\nRisc i guany, jugues? (PDF)\nTreball cooperatiu en grups\nComprendre la responsabilitat que els agents financers tenen quant a diverses conseqüències i riscos derivats de la crisis financera\nAnalitzar les implicacions ètiques i socials de les activitats financeres\nAdonar-se del paper social i polític que juguen les decisions dels agents financers en el dia a dia de la societat global\nExpressar mitjançant diferents tècniques artístiques la complexitat dels problemes socials, polítics, econòmics o ambientals que genera el funcionament del sistema financer actual\nTreball col·laboratiu i expressió artística\nPer a aquesta activitat proposem una dinàmica de creació artística a partir de la reflexió sobre un seguit de conseqüències i riscos derivats de la crisi econòmica del 2008. En la línia d’algunes de les activitats d’aquesta guia, es tracta de fomentar l’anàlisi i la relació de conceptes a partir de tècniques artístiques.\nPrerequisits recomanables: es recomana la realització de l’activitat anterior, per tal d’haver practicat la vinculació d’art i expressió artística amb la reivindicació social i l’anàlisi de la realitat política.\n1- En primer lloc es presentarà als alumnes els 12 de riscos socials que Beatriz Fernández, Marta de la Cuesta i Eva Pardo presenten al seu article “Principales impactos ambientales y sociales del sector financiero derivados de su negocio de banca comercial, banca corporativa y gestión de activos”. Tot seguit us els enumerem i proposem una breu explicació de cadascun per tal que es puguin introduir a l’alumnat adaptant l’exposició de l’article (15-20 minuts)\n2- En segon lloc, es dividirà als alumnes en subgrups de 4-6 membres, i se’ls demanarà que escullin un dels riscos presents a la llista per, seguidament, elaborar una obra artística que expressi aquest risc, o alguna idea associada a aquest risc. S’ha de ressaltar la importància d’elaborar obres que vinculin la banca i el risc que provoca per a la societat, i no només una obra artística sobre el risc concret. Mitjançant una obra plàstica o expressiva tenir la capacitat de mostrar les conseqüències de l’actual model financer (50 minuts).\n3- Un cop elaborades les obres, es posen en comú amb tot el grup. Cada subgrup presentarà la seva obra, moment en el que el docent farà preguntes a les persones del grup sobre les raons creatives que han tingut en compte.\nÉs important que es pregunti a l’alumnat que normalment no participa tant, així com mantenir un equilibri entre la participació de les noies i els nois. Aquesta part de l’activitat és clau per a detectar fins a quin punt les i els joves han entès què estaven volent expressar amb les obres, i servirà com a reflexió de cloenda per a cada subgrup (20 minuts).\nSi hi ha oportunitat, el conjunt d’obres elaborades a classe pot compartir-se amb la resta de l’institut en algun espai definit per a això, vestíbul o passadissos, en alguna activitat del centre de cara a la comunitat educativa, etc. D’aquesta manera es pot mostrar el “museu” dels riscos del sistema financer i estendre la sensibilització a més persones, reconeixent el protagonisme de l’alumnat i les seves obres.\nRevistes, diaris, i demés materials per a collage\nLlenços en cas que alguns alumnes en vulguin emprar. En qualsevol cas, caldrà algun tipus de suport (quadern de dibuix, per exemple) sobre el qual elaborar les diverses creacions.\nEl material necessari dependrà de com el docent i els alumnes pactin de dur a terme l’activitat. La nostra proposta es limita a les manifestacions de caràcter plàstic, però les possibilitats són gairebé infinites.\nEs tracta d’una activitat que donarà lloc a un producte concret. Tant si l’obra artística resultant es manifesta des de la perspectiva de les entitats financeres, retratant el cinisme o la manca de responsabilitat social, com si es manifesta des de la perspectiva de les societats o el medi ambient, i les conseqüències que aquests afronten arrel de l’actual sistema financer, la idea principal és que els nois i noies siguin capaços d’expressar una relació de conceptes de forma artística.\nPer a poder expressar-ho artísticament, les nocions de responsabilitat social i de riscos assumits han d’estar clares. L’originalitat i la perspicàcia de les obres servirà per a avaluar fins a quin punt els objectius de l’activitat han sigut assolits. És important que la vinculació de les entitats financeres amb les conseqüències de la seva activitat estiguin presents de forma clara en l’obra (ja sigui implícita o explícitament).


Quatre de cada deu persones del col·lectiu LGTBI reben agressions dins el món laboral\nEl 20% de les agressions són físiques i van tant des d'una empenta a una violació\nEl responsable confederal d'UGT LGTBI, Toño Abad, i la vicesecretaria general d'UGT Balears, Xisca Garí. Europa Press\nL'àrea LGTBI d'UGT ha presentat aquest dilluns de matí les dades de l'estudi sobre la discriminació de les persones del col·lectiu en l'àmbit laboral amb uns resultats preocupants. Segons ha explicat el responsable de l'àrea LGTBI del sindicat, quatre de cada deu persones asseguren haver rebut agressions pel simple fet de la seva orientació sexual o per la seva identitat. A més, dues de les quatre agressions són i van des d'una empenta fins a una violació. Aquestes dades s'han recollit amb motiu de l'estudi "Hacia centros de trabajos inclusivos", elaborat per l'àrea LGTBI d'UGT, en què s'han enquestat a més de 3400 persones.\nAbad ha evidenciat moltes de les dades més rellevants de l'estudi per donar a conèixer la realitat de discriminació que es viu dins els àmbits laborals. Segons ha explicat, del total de les persones enquestades, el 75% d'elles reconeixen haver estat testimonis d'agressions verbals cap a persones del col·lectiu LGTBI. Veure aquest tipus de violència fa que les persones del col·lectiu s'amaguin i no vulguin fer pública la seva condició. Aquesta decisió, segons expressava Abad, fa que el treballador renunciï als seus drets. "S'ha normalitzat aquesta violència", destacava el membre d'UGT. A més, ha volgut fer patent una dada molt important, que suposa que el 86% de les persones consultades creuen que pertànyer el col·lectiu LGTBI és un desavantatge gran a l'hora de trobar feina. Antonio Abad ha evidenciat que hi ha un marge molt ampli i que es necessita una llei que posi tot el col·lectiu sota el mateix paraigua.\nEl Consell de Ministres aprovarà demà la llei trans, que inclou l'autodeterminació de gènere\nLa vicesecretària general d'UGT Balears, Xisca Garí, també ha mostrat la necessitat que es faci visible al col·lectiu. "La discriminació es produeix a tots els àmbits i coacciona drets tan importants com la igualtat o la llibertat", ha destacat la vicepresidenta d'UGT Balears. A més, també ha volgut enviar un missatge cap a la consciència pública i dels governants. Ha explicat que és una evidència que en els darrers anys la ultradreta ha irromput en els ajuntaments i governs tant de països europeus com d'aquí, i això fa que el discurs LGTB-fòbic es faci més fort. Per això, ha explicat que amb un govern progressista hi ha un ventall d'oportunitats a favor de protegir els drets del col·lectiu que no s'han de desaprofitar.\nLGTBIQ+ ugt Illes Balears discriminació


El parc dels Catalans acollirà demà dissabte el Festival de Músics Emergents\nLa marató de concerts del TAM! Festival de Músics Emergents 2018 se celebrarà demà dissabte, 20 d'octubre, al parc dels Catalans. Amb l'actuació d'una desena de grups joves de la ciutat, que tindran vint minuts per mostrar les seves creacions, es vol donar veu als músics joves i a les bandes emergents del Vallès Occidental. El TAM! l'organitza anualment la Casa de la Música de Terrassa, l'Ajuntament de Terrassa, a través del Servei de Joventut i Lleure, i l'entitat de promoció cultural Indirecte, que gestiona els Bucs Baumann, l'espai municipal d'assaig per als grups musicals joves de la ciutat.\nEnguany, han estat 22 formacions les que complien els requisits per participar a la marató: que fossin bandes que assagen al Vallès Occidental, que com a mínim la meitat dels membres tinguin menys de 35 anys i que tinguin temes propis per oferir un concert de vint minuts. Finalment, la comissió de selecció ha escollit els deu grups que protagonitzaran demà la marató de concerts, a partir de les 19 h. Aquests han estat:\nCleanstring; Folk irlandès, Blues, Jazz\nAini's answer; Rock fusió progresiu\nPubilles ninja; Rock-folk i humor àcid\nMalhumorats; Punk-Rock californià\nLa jornada, però, s'iniciarà abans de la marató, amb la taula rodona "Experiències de dinamització musical a les ciutats", a les 16 h a El Vapor Espai de Creació Musical, en les que hi participaran La PUA - Oficina Musical de Sant Cugat; tècnics del Servei de Cultura de l'Ajuntament de Terrassa, l'Associació Fressa moviment cultural d'Osona; i la Coordinadora de Grups de Música de Sabadell. Posteriorment, tindrà lloc una Jam Session, a càrrec dels participants del taller de Roc Calvet, "Preparem un concert", del passat 6 d'octubre. En aquest taller es va treballar la preparació de directes, la improvisació, i com preparar un concert-jam session amb una combinació de músics.\nEl TAM! 2018 ha presentat aquest any la novetat de celebrar-se en dos dies i, a més, ha canviat de lloc. El Servei de Joventut ha optat per un nou plantejament a petició del col·lectiu de joves músics de la ciutat, amb la idea d'oferir una experiència més interessant i motivadora, de la que se'n pugui treure més profit. Així, es van fer tallers i formacions el passat 6 d'octubre i, demà dissabte, la marató de concerts.


L'IVCR+i inicia una investigació sobre els manuscrits il·luminats del segle XV - Levante-EMV\nL'IVCR+i inicia una investigació sobre els manuscrits il·luminats del segle XV\nEstudiarà els pergamins de la catedral de València dins del projecte del gòtic internacional valencià\nUn dels manuscrits que seran objecte d'investigació. levante-emv\nL'Institut Valencià de Conservació, Restauració i Investigació, en col·laboració amb l'Arxiu de la Catedral de València, la Biblioteca Valenciana i experts del gòtic internacional valencià, iniciarà un projecte d'investigació sobre els manuscrits il·luminats en l'Arxiu de la Catedral de València. Els manuscrits il·luminats són els textos que estan acompanyats de dibuixos, caplletres decorades, vores i miniatures.\nL'IVCR+i desenvolupa des de 2018 un projecte d'investigació sobre el gòtic internacional valencià per a l'estudi de peces tan singulars com el retaule del 'Centenar de la Ploma' i altres obres clau al voltant d'aquesta, per al seu estudi, anàlisi científica i/o identificació de la seua autoria. L'estudi dels manuscrits il·luminats s'inclou dins d'este projecte d'investigació.\nLes analítiques dels manuscrits il·luminats són escasses, ja que l'estudi d'estos estava limitat per la impossibilitat de realitzar presa de micromostres seguint les tendències de conservació actuals. Amb el desenvolupament recent de tècniques d'anàlisi no invasives s'ha iniciat una nova línia d'investigació sobre este tema, que vindria a completar els estudis historicoartístics sobre l'escola de miniaturistes valencians del segle XV realitzats per Amparo Villalba Dávalos, Nuria Ramón Marqués i Josefina Planas.\nLa majoria dels estudis s'han fonamentat en tres o quatre manuscrits il·luminats de la catedral, per això és important escometre un estudi global, començant pels produïts i vinculats a l'àmbit valencià. També es tindran en compte els llibres de cor il·luminats, així com algunes enquadernacions en pergamí de llibres de contingut documental que també estan decorades.\nEncara que el punt de partida siguen els manuscrits il·luminats de la catedral de València, el projecte busca continuar amb altres manuscrits valencians conservats en els nostres arxius o en altres àmbits nacionals o internacionals.\nL'estudi que durà a terme l'IVCR+i inclou l'anàlisi denominada macrofluorescència de raigs X (MA-XRF), que s'ha utilitzat amb èxit en l'estudi d'algunes il·luminacions en el Fitzwilliam Museum a Cambridge i en il·luminacions flamenques de 'Rijmbijbel' de Jacob Van Maerlant.\nEsta tècnica s'utilitzarà per a la identificació de pigments i, a més, permet la realització d'escanejos bidimensionals capaços de posar de manifest diferències subtils el significat de les quals puga estar relacionat amb un pigment específic o tècnica d'execució de la il·luminació.\nTambé s'estudiaran estes obres amb diverses longituds d'onda; la microscòpia visible portàtil, la imatge de fluorescència ultravioleta i la imatge infraroja propera que aporta informació sobre materials i tècniques d'execució de manera no invasiva.\nEls estudis escassos d'anàlisi de manuscrits il·luminats tant a escala nacional com internacional fan que els resultats d'esta investigació siguen de gran interés per al coneixement historicoartístic d'aquestes obres singulars del patrimoni cultural valencià a fi d'acostar a la societat valenciana i als investigadors la singularitat d'estos documents.\nAmb este projecte es pretén descriure les tècniques de producció del llibre: lloc de producció, materials, preparació i procediments, les tintes i altres materials cromàtics, els colors, les enquadernacions i altres elements codicològics, com la decoració dels reclams; analitzar tant els materials com els processos de composició de les il·luminacions; realitzar un catàleg virtual d'estes i, finalment, perfeccionar les tècniques de conservació preventiva d'aquest tipus de manuscrits.


Holiday home Les Bories De Camus 1 Montcuq França - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nVeure tots els 25 allotjaments a Montcuq.\nMés informació sobre Holiday home Les Bories De Camus 1\nAl visitar Fargues, vosté es sentirà com a casa a Holiday home Les Bories De Camus 1, què li ofereix un allotjament de qualitat i un gran servei. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nEl Holiday home Les Bories De Camus 1, s'esforça al màxim per tal que els seus hostes es tribin còmodes. Per tal d'assolir això, l'hotel compta amb els millors serveis i instal.lacions. Mentres estan allotjats en aquestes meravelloses instal.lacions, els clients poden gaudir de instal.lacions de barbacoa.\nA més, totes les habitacions ofereixen una gran varietat de comoditats com ara calefacció, aparell de televisió, reproductor de DVD/CD, forn microones, renta vaixelles per satisfer els clients més exigents. Tant si és un entusiasta del fitness o simplement busca relaxar-se després d'un dia dur, estarà entretingut per les instal.lacions de primera classe com parc infantil, jardí. Les seves instal.lacions de primera i una situació excelent fan de Holiday home Les Bories De Camus 1 la base perfecta per a gaudir de la seva estada a Fargues.


Le 5 à 7 Lió França - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\n6 rue Creuzet, Districte 3, Lió, França, 69007 - Veure al mapa\nMés informació sobre Le 5 à 7\nOferint allotjaments de qualitat al els paisatges, compres, els negocis districte de Lió, Le 5 à 7 és una selecció popular tant per oci com per negoci. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Un refugi de descans i relax, l'hotel us oferirà una renovació total a només pases de les nombroses atraccions de la ciutat com ara Museu des Tissus, Musée des Arts Décoratifs, Plaça Bellecour.\nAmb una oferta de serveis hotelers superior i ampla gama d'entreteniment, Le 5 à 7 és compromet a que la seva estada sigui el més còmoda possible. Els clients de l'hotel poden gaudir de Wi-Fi gratuït en totes les habitacions, Zones públiques amb Wi-Fi, aparcament de cotxes.\nA més, totes les habitacions ofereixen una gran varietat de comoditats com ara aparell de televisió LCD/pantalla de plasma, cuina americana, nevera, plat de dutxa, assecador de cabell per satisfer els clients més exigents. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Le 5 à 7 és un lloc ideal d'estada pels viatgers que busquin encant, comfort i facilitat a Lió.


Article La Vanguardia (juny 2015): "Gran Bretanya madisoniana" > Ferran Requejo - Web personal\nArticle La Vanguardia (juny 2015): "Gran Bretanya madisoniana"\nferranrequejo - 01-de juny-2015 13:17\nSembla que les recents eleccions britàniques (maig 2015) tindran unes conseqüències internes importants. Potser fins i tot més enllà de les fronteres del Regne Unit. Dos temes semblen brillar amb força: mantenir-se o no dins de la Unió Europea (probablement a partir d’una sèrie de condicions de més asimetria i flexibilitat en la relació amb Brussel·les que el govern de Londres inclourà en el referèndum anunciat per l’any 2017), i les relacions amb Escòcia després de l’aclaparadora victòria electoral del Partit Nacionalista Escocès (amb més del 50% dels vots i representació parlamentària en 56 dels 59 districtes electorals; el partit conservador ha obtingut majoria absoluta d’escons amb només el 37% dels vots).\nEn la campanya electoral del referèndum sobre la independència (setembre 2014) el govern central presidit per Cameron va oferir una sèrie de mesures que, malgrat la seva ambigüitat, apuntaven a un aprofundiment en la “devolució” (descentralització) de competències, més capacitat de decisió i més recursos econòmics. Aquest procés de devolució, però, pot implicar també altres actors, no només Gales i Irlanda del Nord, sinó també la resta de regions (i potser les principals ciutats).\nLa conclusió és que el Regne unit s’ha de repensar a si mateix. Ja amb anterioritat a les darreres eleccions es sentiren veus d’acadèmics i de polítics reclamant la conveniència de realitzar un nou procés constituent al Regne Unit. Alguns fins i tot parlen de la conveniència d’establir el Regne Federal de la Gran Bretanya. Una expressió que contrasta clarament amb la història constitucional del país. Fins al punt que es pot defensar que una “federació britànica” constitueix una mena d’oxymoron conceptual.\nActualment, el debat és viu, tant pel que fa als possibles resultats d’una reforma constitucional, com pel que fa als procediments que haurien d’establir-la. Per exemple, en relació als resultats, algú s’imagina l’abolició de la cambra dels Lords i la seva substitució per un senat de caràcter federal?; o l’establiment d’un parlament estrictament anglès, avui inexistent? (si la qüestió escocesa està per resoldre, la “qüestió anglesa” encara ho està més); o la transformació del sistema electoral majoritari en alguna fórmula de representació proporcional?. D’entrada, semblen massa canvis per un estat formalment tan tradicional com el britànic. Com a mínim, semblen massa canvis si es volen establir tots de cop.\nEn relació als procediments, cal fer esment a l’informe “Do we need a constitutional convention for the UK?” (2013), escrit pel comitè de reforma política i constitucional de la Cambra dels Comuns, així com al document de la Cambra dels Lords, “Constitutional Conventions: Possible Options in the New Parliament” (2015).\nEl primer document, després d’establir que els sistemes constitucionals haurien d’evolucionar d’acord amb els temps, recomana clarificar primer la “qüestió anglesa”, encara que sigui sense establir un altre nivell administratiu de polítics elegits. I recomana fer-ho abans de procedir a una reforma del conjunt del Regne Unit, inclòs, naturalment, el tema d’Escòcia. Es tracta d’una reforma sobre la que el comitè parlamentari no mostra una posició unànime sobre si ha d’implicar o no una Convenció constitucional, sobre la seva composició o sobre l’ús de les noves tecnologies (Internet, webs, xarxes socials).\nPer la seva banda, l’informe de la Cambra dels Lords recull l’opinió d’experts acadèmics sobre com s’ha de desenvolupar una convenció constitucional en el segle XXI –les experiències recents d’Islàndia i Irlanda hi queden reflectides, així com anteriors reformes constitucionals desenvolupades a Suècia, Sud-àfrica, Alemanya, Canadà, etc-. L’informe també sintetitza les principals posicions dels partits britànics sobre el tema.\nUn advertiment repetit en el debat britànic és que voler fer moltes coses alhora en un procés constituent equival a posar les bases per un resultat ineficient. Voler aconseguir molts objectius a la vegada suposa plantejar un procediment perquè les coses finalment no canviïn. En definitiva, suposa establir regles per a que el procediment acabi fracassant (una afirmació que, sigui dit de passada, crec que constitueix un avís pels navegants de la Catalunya actual !).\nVivim temps de canvis. Molt probablement, les democràcies liberals seran bastant diferents l’any 2050, tan per raons polítiques com tecnològiques. No deixa de tenir un cert punt de paradoxa que veus reformistes del Regne Unit mirin als Estats Units, sorgits de les seves colònies després d’una guerra secessionista, per tal d’inspirar-se en el model federal que varen crear els revolucionaris americans a la segona meitat del segle XVIII. En moments constitucionals tornen a esdevenir una renovada font d’inspiració les discussions dels “pares fundadors” del constitucionalisme nord-americà. D’una banda les posicions de Madison i Jefferson en favor d’una república democràtica de caràcter federal, bàsicament descentralitzada i amb procediments de control popular del poder, davant de l’opinió de Hamilton en favor d’una federació molt més centralitzada i més relacionada, de fet, amb els pressupòsits “monàrquics” de la cultura política britànica, que volia que els nous Estats Units esdevinguessin una potència transatlàntica global des de pressupòsits més unitaristes. Com veuen, tot torna, però mai és el mateix.


Neix la marca Fruiturisme a Aitona - Zona Rural - Altanto!! Revista\nUnió Pagesos ajuntaments agricultura, fruticultura, ramaderia handbol Partits polítics mobilitzacions ciutadanes futbol sindicat agrari Aitona Torres de Segre Lleida Festa Major DAAM Soses empreses crisi econòmica Catalunya festes i celebracions Seròs Massalcoreig centres educatius Alcarràs Mossos d'Esquadra delictes Generalitat\nNeix la marca Fruiturisme a Aitona\nEl projecte, impulsat per l'Ajuntament, pretén unir el turisme amb la fruita dolça\nL'Ajuntament d'Aitona vol donar a conèixer el seu patrimoni i la seva cultura a través d'un dels seus motors econòmics: la fruita dolça. Per fer-ho ha decidit engegar el projecte Fruiturisme, una marca sota la qual es treballarà amb la col·laboració de les cooperatives, empresaris i veïns del municipi per aconseguir que Aitona sigui un punt de referència.\nL'acte de presentació va tenir lloc el 7 de setembre de la mà de l'alcaldessa, Rosa Pujol, acompanyada pel conseller d'Agricultura Josep Maria Pelegrí. Pujol va dir que el 15% de la fruita produïda al Segrià és d'Aitona i d'aquesta, un 80% és préssec, nectarina, paraguaio i platerina. Per aquest motiu, i en un context complicat econòmicament, Aitona vol impulsar aquest projecte que ha d'atraure el turisme i generar riquesa al territori, al mateix temps que volen que la fruita d'Aitona sigui considerada com a producte local de Denominació d'Origen Protegit.\nPel que fa a la gastronomia, de Fruiturisme neixen les croquetes de nectarina, la catxipanda d'Aitona o els bombons de platerina. També es va presentar el xupito de Genó, la unió entre un concentrat de fruites d'Aitona amb la cervesa Selecta de l'empresa Sant Miquel.\nUn altre dels eixos d'aquesta marca és potenciar i fer visible el paper de la dona al món rural, així com també aconseguir unir i cohesionar al poble d'Aitona de manera que adquireixin confiança amb el seu producte.\nTal i com va apuntar l'alcaldessa, el projecte encara no té un any de gestació i li queda molt camí per recórrer. Les primeres accions a emprendre han estat la celebració del Dia Mundial de la Dona Rural el passat 15 d'octubre, incloure la fruita dolça als contes de la Diada de Sant Jordi i organitzar la primera fira amb venta directa de la fruita dolça d'Aitona l'estiu del 2012.\nFruiturisme compta amb el suport institucional de la Generalitat de Catalunya, la Diputació de Lleida, la Fundació del Món Rural, els consells comarcals del Segrià i les Garrigues i del Museu de Lleida. Les cooperatives, SATS i productors de fruita d'Aitona també donen suport al projecte.\nMés notícies sobre " agricultura, fruticultura, ramaderia , Aitona , ajuntaments , DAAM , empreses , Fruiturisme "


Qualsevol persona que accedeixi a la Web de BONET ADVOCAT tindrà la consideració d'Usuari. L'Usuari es compromet a utilitzar la pàgina Web i aquells serveis posats a la seva disposició a través de la mateixa, de manera concorde a la Llei, a la moral, als bons costums i a l’ordre públic, així com amb el que es disposa manera concorde a la Llei, a la moral, als bons costums i a l’ordre públic, així com amb el que es disposa en les presents clàusules. En conseqüència, queda obligat a no utilitzar la Web amb finalitats o efectes il·lícits i/o contraris a l'establert, lesius de drets i/o interessos de tercers o que, de qualsevol forma, puguin danyar la Web o impedir el seu ús normal, o dels serveis accessibles a través de la mateixa.\nEl codi font, els dissenys gràfics, les imatges, les fotografies, els vídeos, els sons, les animacions, el programari, els textos, així com la informació i els continguts que es recullen a la Web estan protegits per la legislació espanyola sobre els drets de propietat intel·lectual i industrial a favor de BONET ADVOCAT o de terceres llicències. No es permet la reproducció i/o publicació, total o parcial, de la Web, ni el seu tractament informàtic, la seva distribució, la seva difusió, ni la seva modificació, transformació o descompilació, ni altres drets reconeguts legalment al seu titular, sense el permís previ i per escrit del mateix. L'Usuari, única i exclusivament, pot utilitzar el material que aparegui a la Web per al seu ús personal i privat, quedant prohibit el seu ús amb finalitats comercials o per incórrer en activitats il·lícites. Tots els drets derivats de la propietat intel·lectual estan expressament reservats per BONET ADVOCAT o les terceres llicències, que vetllarà pel compliment de les anteriors condicions com per la deguda utilització dels continguts presentats a les seves pàgines web, exercitant totes les accions civils i penals que li corresponguin en el cas d'infracció o incompliment d'aquests drets per part de l'Usuari.\nBONET ADVOCAT pot recopilar informació sobre els hàbits de cerca dels Usuaris del lloc web per mitjà de cookies o arxius de registre. No s'utilitzaran les cookies per recollir informació de caràcter personal. Tan sols s'instal·laran si l'Usuari roman i continua navegant a la nostra pàgina web, entenent que consent el seu ús i instal·lació. A continuació proporcionem informació detallada sobri: què són les “cookies”, quina tipologia utilitza aquest lloc web, com poden desactivar-se en el navegador i com bloquejar específicament la instal·lació de Cookies de tercers.\n- Cookies de sessió: són cookies temporals que romanen en l'arxiu de cookies del navegador fins que s'abandona la pàgina web, per la qual cosa no queden registrades en el disc dur de l'Usuari. La informació obtinguda per mitjà d'aquestes cookies serveix per analitzar pautes de tràfic a la web. A la llarga, això permet proporcionar una millor experiència per millorar el contingut i facilitar el seu ús.\n- Cookies permanents: són emmagatzemades en el disc dur i la pàgina web les llegeix cada vegada que es realitza una nova visita. Malgrat el seu nom, una web permanent posseeix una data d'expiració determinada. La cookie deixarà de funcionar després d'aquesta data. S'utilitzen, generalment, per facilitar els diferents serveis que ofereixen les pàgines web.\n- Les cookies analítiques amb propòsits de manteniment periòdic i, en honor de garantir el millor servei possible a l'Usuari, amb les quals els llocs webs recopilen dades estadístiques de l'activitat.\nEl present Avís Legal i totes les relacions que s'estableixin entre BONET ADVOCAT i l'Usuari de la Web i els seus serveis es regiran per l'establert en la legislació espanyola. Qualsevol controvèrsia se sotmetrà als Jutjats i tribunals de la ciutat de Girona.\nXAVIER BONET PERPINYA. - Última revisió: Gener 2018


Entrevista amb Jordina Oriols, El Petit Liceu – La Bústia\nEntrevista amb Jordina Oriols, El Petit Liceu\nPer Especial 31 de desembre de 2020 a les 17:00 0 444 Visites\n20 anys acostant l’òpera al públic familiar\nQuan va néixer el Petit Liceu?\nJa abans de l’incendi s’havia fet algun tipus d’activitat educativa adreçada als infants i joves. Després de la reconstrucció, durant la temporada 1997-98 s’inicia el projecte Brundibár que més tard pren el nom d’”Òpera a Secundària”, una proposta d’òpera on els alumnes formen part d’un gran Cor i participen en un projecte artístic. A l’any 2001, s’estrena La petita flauta màgica com a primer espectacle de la programació que ha arribat fins als nostres dies. Posteriorment, en la temporada 2004-2005 s’implementa la marca El Petit Liceu que substitueix el nom de Programació Infantil.\nQuina és la valoració d’aquests anys de vida?\nEn aquests 20 anys, des del Liceu s’ha vetllat per oferir espectacles educatius de qualitat tant a les escoles com al públic familiar amb el clar objectiu d’acostar l’òpera al públic més jove.\nAl llarg d’aquests anys, han format part de la nostra programació –en alguns casos de forma continuada- adaptacions de grans òperes com són La flauta màgica de Mozart, La cenerentola o El barber de Sevilla de Rossini i espectacles que s’han endinsat en l’òpera des d’altres perspectives. També han format part de la programació del Petit Liceu espectacles com Pere i el llop de Prokoviev, El carnaval dels animals de C. Saint-Saëns, La casa Flotant amb música de L’Arca de Noè de Xavier Montsalvatge, que han volgut seduir els infants des d’altres gèneres musicals, sempre amb propostes escèniques molt cuidades i atractives.\nLa valoració és positiva, tant pel què fa a l’activitat artística que s’ha ofert com a la resposta que hem tingut per part del públic. No obstant això, cal mirar endavant, contemplar nous horitzons i plantejar nous reptes per aquest eix estratègic del Teatre. Precisament per aquest motiu, la temporada 19/20 s’impulsa el nou programa educatiu LiceuAprèn que contempla tant la vessant artística dels nous espectacles que han de formar part del Petit Liceu, com tot el potencial educatiu que es pot generar a partir de cadascun d’ells.\nCom estan els ànims i com afecta la pandèmia al Teatre?\nLa pandèmia ha afectat a totes les persones que conformen el Teatre. Per tant, l’activitat com a Teatre i com a Petit Liceu, lògicament, també se n’ha ressentit. Des del Liceu s’ha treballat molt en tots els protocols que afecten als treballadors i a l’escenari i també en totes les mesures de prevenció i seguretat adreçades al públic- tant el públic general com el públic escolar- per tal de fer del Liceu un espai segur. La voluntat del Teatre sempre ha estat la de poder seguir fent activitat amb els criteris que s’indiquin des de les autoritat sanitàries i aplicant protocols estrictes de seguretat.\nPer a les escoles, aquest és també un curs complex i per tant les reserves també s’han vist afectades. Tot i així, el que sí que s’ha percebut és una voluntat per part del professorat de voler tirar endavant i no renunciar a oferir cultura als seus i les seves alumnes. Per part de LiceuAprèn estem intentant acompanyar aquestes escoles que assistiran amb els seus alumnes als nostres espectacles, compartint amb ells els protocols, donant-los una atenció molt personalitzada,…i, en definitiva, donar-los tranquil·litat a l’hora de venir al Liceu.\nDes del Liceu s’ha defensat una cultura segura des d’un primer moment. El teatre ha treballat des de l’inici de la pandèmia en poder habilitar una sèrie de mesures adaptades per garantir la seguretat sanitària dins del Teatre. Un protocol que té la finalitat de donar compliment a la normativa del departament de Salut i les condicions específiques del procicat en matèria d’equipaments culturals. I així s’ha demostrat des del sector cultural. A més, el Liceu també vetlla per augmentar la sensació de seguretat de l’espectador en tot moment, des que accedeix al recinte fins que seu a la seva butaca per gaudir plenament de l’experiència operística. Amb la intenció d’assegurar al màxim que el Liceu sigui un espai segur, l’aforament del teatre es manté al 50%, amb un màxim de 1000 persones d’acord amb el darrer pla del procicat. El programa de mesures preventives també inclou l’ús obligatori de mascareta i gel hidroalcohòlic, control de temperatura en els accessos, la desinfecció constant dels espais, la renovació permanent de l’aire a través de dos nous ventiladors que s’han instal·lat l’agost del 2020, la inhabilitació del guarda-roba, i l’ús del format digital per als programes de mà. Amb l’aplicació d’aquest protocol, el Gran Teatre de Liceu ha obtingut la certificació màxima en seguretat Global Safe Site de Bureau Veritas que valida la correcta implementació de les mesures de seguretat i prevenció davant la Covid-19.\nQuè és el Petit Liceu Escolar?\nEl Petit Liceu Escolar són tots aquells espectacles de la programació del Liceu destinats únicament a públic escolar. El Teatre vetlla perquè aquests espectacles siguin amplis en quant a franges d’edat, des de 3 anys fins a batxillerat i cicles formatius.\nEn el nou programa educatiu LiceuAprèn, a banda d’anar introduint noves produccions a la programació, també es generarà un focus i interès als projectes educatius desenvolupats a l’entorn de cada nou espectacle.\nCom equipament cultural, el Liceu té un compromís en la millora educativa. L’experiència artística que s’ofereix als nens/es i als joves que assisteixen als espectacles escolars pot veure’s amplificada si es complementa amb accions formatives adreçades tant als propis infants i joves com als adults que els acompanyen en el seu creixement. És vital, en aquest projecte: la diversitat de formats en les accions formatives (tallers, ponències d’experts,…), la formació en l’àmbit musical i artístic, connexions en altres àmbits del saber, i que es comprometin amb el desenvolupament individual i social de les persones.\nEl Liceu té pensat ampliar el territori i difusió de les obres actualment representades al Gran Teatre del Liceu i a l’Auditori de Sant Cugat?\nEstà dins dels objectius de LiceuAprèn el desenvolupament territorial de la nostra activitat així com també l’apropament a nous públics i col·lectius. Tenim el repte, la voluntat i el compromís de fer-ho. Tant és així, que algunes produccions que estem dissenyant per a les properes temporades ja hi contemplem, des de l’inici, aquesta possibilitat d’arribar a nous públics portant els nostres espectacles i produccions a altres espais i a altres teatres.\nQuins títols d’òpera es podrien adaptar de cara a fer versions infantils?\nLes obres que podrien formar part de la programació de Petit Liceu són moltes i diverses. El Liceu treballa per seguir apropant l’òpera als nois i noies, explorant la possibilitat d’adaptar els grans títols d’òpera, però també contemplant la possibilitat de crear òperes inèdites amb temàtiques properes que puguin seduir el públic jove. Properament iniciarem una línia d’espectacles familiars de petit format on la música serà la protagonista, sempre connectada amb alguna altra manifestació artística.\nCategoria: Abrera, Agenda, Castellví de Rosanes, Collbató, Cultura, Esparreguera, Especials, Gelida, Martorell, Masquefa, Olesa de Montserrat, Sant Andreu de la Barca, Sant Esteve Sesrovires\nComença la vacunació a Sant Esteve\nMolt bon 2021 amb 10 fotografies de proximitat


23a Mostra Gastronòmica Andorra | Borda Restaurant Molí dels Fanals\nTot a punt per a la 23ena Mostra Gastronòmica d’Andorra\nAquest diumenge 16 de novembre i a partir de les 13:00 hores tens una nova oportunitat de degustar la bona cuina que es fa al Princiat d’Andorra. I ho podràs fer dins la Mostra gastronòmica d’Andorra que enguany arriba a la seva 23ena edició i que se celebra al Centre de Congressos d’Ordino.\nUna bona representació de restaurants del país, entre ells el Molí dels Fanals, han volgut participar en aquesta cita que en un principi tot feia preveure que no se celebraria. No obstant, la insistència dels restauradors del país ha provocat que l’esdeveniment es mantingui en el calendari tot i que ha de celebrar-se prop de dos mesos després del que ja era habitual. Sens dubte una bona oportunitat perquè els professionals de la cuina de les nostres contrades tinguin una nova ocasió de donar a conèixer tant als turistes com a la gent de casa la tasca que desenvolupen entre els fogons de les seves cuines.\nUna vintena de restaurants i empreses de la restauració estaran presents al Centre de Congressos. Tots els establiments presents oferiran al públic dos plats. En el nostre cas, el Molí dels Fanals us oferirà una crema de ceba de primer plat i una cua de bou cuita a baixa temperatura,de segon. N’hi haurà d’altres però tots ells es podran acompanyar d’un bon vi gràcies també a la presència d’empreses del ram.\nEl funcionament de la mostra és ben senzill. Es podran degustar tants plats com es vulguin, sempre i quan el nostre estómac estigui preparat per a l’ocasió, és clar. El preu de l’entrada anticipada és de 32 euros i es poden adquirir a l’Oficina de Turisme d’Ordino. Si prefereixes comprar l’entrada al mateix dia aquesta tindrà un cost de 38 euros i els infants hauran de pagar 20 euros.\nLa mostra d’enguany comportarà un punt d’inflexió. I és que a partir del gener, els organitzadors pretenen asseure’s amb els restauradors sobre els canvis que calen fer per donar un nou impuls al certamen. Entre els canvis a plantejar: la data de celebració, si es fa una entrada general o uns tiquets per degustar i si la localització ha de ser interior o exterior.


Arqueologia del paisatge de Catalunya: Bibliografia (2)\nJordi Bolòs - Víctor Hurtado, Atles del comtat de Manresa (798-993), Rafael Dalmau Editor, Barcelona, 2004.\nEn aquest volum cinquè dels Atles dels comtats de la Catalunya carolíngia els autors estudien el territori d'aquest comtat durant els segles VIII-X. El comtat de Manresa s'estenia per bona part de les actuals comarques de Bages, de l'Anoia i dels sectors septentrionals del Vallès Occidental. Fou, durant els segles carolingis, una terra de marca o frontera. Al llarg de les pàgines d'aquest llibre veiem com s'organitzaren els castells termenats, com es creà la xarxa d'esglésies, quins senyors laics i eclesiàstics passaren a controlar el territori o quines eren les bases econòmiques de la gent que hi vivia. Malgrat les guerres i les expedicions de saqueig, el comtat de Manresa [que restava estretament lligat al comtat d'Osona] fou poblat d'una manera força densa, tal com podem veure als diversos mapes de topònims. En aquest comtat i en tots els altres comtats de la Catalunya Vella, durant l'època carolíngia, podem descobrir com era el poblament i l'organització del territori que, sovint sense gaires canvis, ha arribat fins a l'actualitat.\nposted by Jordi Bolòs @ 11:49 PM


Jurassic World: ¿Dinosaures amb plomes? | Per Jordi Serrallonga\nLes llicències cinematogràfiques\n¿Dinosaures amb plomes?\nEl plomatge, lluny de debilitat, és compatible amb els depredadors de 'Jurassic World'\nDivendres, 10/08/2018 | Actualitzat a les 18:59 CEST\nRecordo la primera vegada que vaig observar un paó, de llargues potes i caminar majestuós, mentre desplegava les seves multicolors plomes en forma de ventall. Era tan sols un xaval; el mateix que, per un caminar no tan ferm ni elegants, havia rebut un docte consell del pediatre: «Aquest nen ha de prendre el sol i caminar molt per la sorra per reforçar les seves llargarudes cames». Als set anys d’edat sobrepassava en altura les meves companyes i companys de classe. Jo era ‘el girafa’. La meva mare va interpretar la prescripció mèdica al peu de la lletra i, fos hivern o estiu, preníem primer el tren i després l’autobús fins a desembarcar a les platges de la Barceloneta. Tant a l’anada com a la tornada, quan el bus passava davant dels teatres del Paral·lel, desviava la meva mirada cap als grans plafons pintats on apareixien somrients vedets amb cossos seminús i moltes plomes. Així no és estrany que, aquell dia, al Zoo, vista l’exhibició plumífera del paó, pensés que estava contemplant una femella. El meu pare em va treure de l’error: es tractava del mascle. ¿Potser les plomes no encaixen en el vestuari biològic del sexe masculí? Aficionats, com som, a retroalimentar vells tabús, mites i prejudicis, ¿és possible que un ésser viu amb plomes no fa la mateixa por que un altre de dotat d’enormes ullals, banyam o grapes? ¿Això és el que va passar pel cap dels creadors de Hollywood quan van portar els dinosaures de Michael Crichton al cine?\nEngrandits en el cine\nL’any 1993 s’estrenava la pel·lícula ‘Jurassic Park’. En ella, els grans protagonistes, a més de l’omnipresent 'Tyrannosaurus rex', eren els ràpids i mortals 'Velociraptor'. Tot i que el film va comptar amb un paleontòleg assessor, les exigències del guió van fer que els velocirraptores, al cel·luloide, fossin molt més grans que els seus homònims fòssils. Uns dinosaures, amb poc més de mig metre d’altura, no haurien estat a l’altura en el moment d’atemorir el públic. Amb el temps van ploure les seqüeles: ‘El Mundo Perdido’ (1997), ‘Jurassic Park 3’ (2001) i, després d’un llarg buit, ‘Jurassic World’ (2015). El curiós és que totes aquestes cintes van fer cas omís d’allò que uneix el paó del Zoo amb els meus primers amors platònics del Paral·lel: les plomes.\nEls velocirraptors de la saga juràssica continuen actuant amb la disfressa de llangardaix malgrat l’evidència científica que no va ser així\nI és que, en la dècada dels 90, els paleontòlegs van trobar registres fòssils capaços de demostrar que algunes espècies de dinosaures van tenir el seu cos cobert de plomes; per exemple, el gènere Velociraptor. Tot i així, malgrat l’evidència científica, a cada lliurament de la saga juràssica, els velociraptors van continuar actuant amb la seva típica disfressa de llangardaix. La franquícia desestimava el nou ‘look’ reptilià: ¡dinosaures amb plomes! ¿Els va espantar una possibilitat així? ¿Els grans rèptils, amb goles salivoses i afilades dents, serien menys mortífers si apareixien emplomallats? ¿No era el moment? Sigui un motiu o un altre, en la recent ‘Jurassic World 2’ de Bayona, els ‘Velociraptor’ –com Blue– tampoc han rebut l’equipament de plomes o protoplomes. Les mateixes que potser van servir per mantenir la calor corporal, com a reclam sexual o altres funcions.\nEntenc que el cine no persegueixi el rigor que exigim a un documental científic; el director d’una pel·lícula s’acull a les llicències que estimi oportunes. Ara bé, li asseguro a Juan Antonio Bayona –si és que emprèn el futur rodatge de ‘Jurassic World 3’– que podria imprimir la mateixa ferocitat als seus depredadors juràssics dotant-los de plomes; i la prova la tenim a ‘Els Ocells’ d’Alfred Hitchcock. La meva mare –la persona que em duia a la platja– sempre ha tingut fòbia als ocells per culpa del geni del suspens. Un amic, catedràtic de filosofia, quan li vaig dir que les aus descendien dels dinosaures teròpodes –els que corrien sobre dues cames com és el cas dels ‘Velociraptor’ i el ‘Tyrannosaurus’–, em va respondre: «Ara entenc la meva por dels coloms». Precisament, el gènere ‘Archaeopteryx’ (els primers fòssils del qual es van descobrir durant la segona meitat del segle XIX) representa algunes de les formes biològiques intermèdies entre els dinosaures i les aus... ¡i estaven recoberts de plomes!\nMama, Jordi, el catedràtic i Hitchcock avalen el meu estrany al·legat: no hem d’ometre les plomes en els velociraptors cinematogràfics. Fins i tot amb plomes segur que ens transmetrien més por. ¿Ho dubten? Una gallina irritada és capaç de provocar la fugida del més valent. No ho oblidem, els dinosaures viuen entre nosaltres: són les aus amb plomes.\nTemes: Paleontologia Juan Antonio Bayona Cine


L'OMS declara la fi de l'epidèmia d'ébola a Libèria\nL'Organització Mundial de la Salut (OMS) ha donat per acabada aquest dissabte l'epidèmia d'ébola a Libèria al no haver detectat casos en els últims 42 dies, el temps que dura la quarentena per la malaltia.\n"Avui, 9 de maig de 2015, l'OMS declara a Libèria lliure transmissió del virus de l'Ébola. Han passat 42 dies des del 28 de març de 2015, data de l'enterrament de l'últim malalt confirmat en laboratori. El brot a Libèria de la malaltia del virus de l'Ébola ha acabat", explica l'organització sanitària mundial en un comunicat.\nCap de les 332 persones que van poder mantenir contacte amb l'última infectada, però en aquest període cap d'elles ha donat símptomes de patir la malaltia. No obstant això, les autoritats es mantenen alerta i en els laboratoris del país realitzaven a l'abril uns 300 anàlisis per setmana, tots ells negatius.\nL'OMS considera un "assoliment monumental" la interrupció dels contagis "al país en el qual més hi ha hagut més morts i el brot més gran, perllongat i complex" des que es va detectar per primera vegada el virus, en 1976. En aquest sentit, recorda que en el moment àlgid del brot, al setembre i agost de 2014, es detectaven entre 300 i 400 nous casos per setmana al país.\n"En aquests dos mesos, la capital, Monròvia, va ser escenari d'algunes de les escenes més tràgiques del brot que ha afectat a l'Àfrica occidental: portes de centres d'atenció tancades per l'excessiva afluència, pacients morint en el sòl dels hospitals i cadàvers que trigaven dies a ser recollits", destaca l'OMS.\nLlavors es van cancel·lar vols, hi havia escassetat de combustible i aliments i es van tancar col·legis, negocis, fronteres, mercats i la majoria de les instal·lacions sanitàries.Ç\n"Cal homenatjar al Govern al poble liberiano pel seu infrangible valor i la seva determinació per derrotar a l'ébola. Metges i infermers van seguir tractant als pacients, fins i tot quan no hi havia proteccions profilácticas (...). En total, van ser infectats 375 treballadors sanitaris, dels quals 189 van morir", subratlla l'OMS. L'organització també destaca el treball dels voluntaris i les aportacions de la comunitat internacional.\nSegons dades de l'OMS, més d'11.000 persones han mort d'ébola a Libèria, Guinea i Sierra Leone des del començament del brot al desembre de 2013. Gairebé la meitat d'aquestes morts s'han produït a Libèria, on el brot va aconseguir el seu pitjor moment entre agost i octubre.\nA més, continua havent-hi casos a Guinea i Sierra Leone, la qual cosa genera un alt risc que els infectats puguin creuar la frontera cap a Libèria utilitzant les "poroses" fronteres de la regió.\n"El Govern és plenament conscient de la necessitat de seguir en alerta i té l'experiència, capacitat i suport de la comunitat internacional", assenyala l'OMS, que mantindrà a més a personal fins a finals d'any en aquest país per seguir amb la vigilància.


El racó del llibre: Un feix de poemes\nI·lustracions: Isaac d'Aiguaviva\nEditorial: Cubert Edicions\nDimecres passat, 20 de juny, es presentà a l’Auditori de Girona el primer llibre de Carme Jordi, Un feix de poemes, amb il•lustracions d’Isaac d’Aiguaviva. L’acte fou conduït per Francesc Cassú, fill de l’autora. Entre d’altres intervencions, la poeta Rosa Font, a partir del pròleg que ella mateixa ha escrit, glossà les característiques de la poesia de Carme Jordi, concentrades en una “fusió d’innocència i experiència. Innocència per contemplar el món amb mirada embadalida d’un infant. Experiència per interpretar-lo i valorar-lo.”\nPrimer cal, doncs, afinar l’ull de la percepció per poder captar la realitat a partir d’una “observació atenta i pausada de l’entorn”; una mirada sobre el món “amb serenitat i harmonia”.\n“La plasmació de l’experiència de la quotidianitat” fan que els poemes de Carme Jordi trenin “vida i poesia, poesia i vida, en un teixit acolorit i divers.” Els records de la infantesa (el pinta ungles substituït per pètals de rosa: “jo vaig trencar una rosa / i un pètal vaig posar-me a cada dit.”), l’amor o el desamor, els objectes quotidians (la màquina de cosir, l’aigüera...)... i la revolta.\nSegons Rosa Font, és la necessitat d’explicar l’univers de l’autora que crea, a la manera de Virginia Woolf, l’habitació pròpia de Carme Jordi, un espai des d’on sorgirà la veu d’una dona que va ser infant i que ara “és mare i àvia, que contempla, que recorda, que accepta el pas del temps”:\nI et sents com ceps de la vinya\nque envellits pel pas del temps\nperò amb arrels de fermesa\nfulles verdes fan cada any\ni encara ens omples les tines\nd’uns raïms vermells com sang.\nA part d’altres composicions estròfiques, a Un feix de poemes hi trobareu formes com l’haiku i la tanka, ambdues d’origen japonès, perquè es pretén captar “l’instant viscut i recordat amb una gran intensitat lírica”.Aquí en teniu un exemple:\nPerò hi ets més que si hi fossis.\nEstranya absència la teva.\nPer acabar, el llibre l’ha editat Curbet Edicions gràcies a l’interès de la família Lagares.\nUna maravella de poemes\n17 d’octubre de 2012 a les 18:29


Enfilant el retorn\nPoc a poc i sense gaire presa, com un riu esllanguint-se per Castella, la vida torna a la normalitat. Si en podem dir normalitat aquest ritme sincopat que arrossego. Dies bons i dies dolents però tots dintre la normalitat estadística. Alguna anormalitat de tant en tant, poca cosa perquè a tot hi posem sordina.\nI per fi sembla que la boira s'acaba.\nDesenterraré articles i projectes. No perquè tingui més temps, simplement perquè per viure s'ha de voler respirar.\nI ja m'ho perdonareu: discutiré poc. No en tinc ganes i fa massa calor.


L’alliberament de les mirades alienes. – Marc Esquirol – Medium\nL’alliberament de les mirades alienes.\nVivim en una societat on ser un mateix és de valents. Manifestar les nostres diferències és rebutjat quan, sota les màscares grises imposades, tots som singulars. El grup ens imposa exigents cànons de conducta sota l’amenaça d’exclusió, i és que aquell que és únic i ho expressa és imprevisible i incòmode per la majoria. Fa por; d’aquí el seu rebuig. En contraposició, l’ésser gris, que amaga les seves diferències i es comporta com a simi de repetició, és més còmode, sabem com es comportarà.\nAquell que és únic i ho expressa, és imprevisible, incòmode per la majoria, fa por.\nPenso que és important, per fidelitat a un mateix, renunciar a satisfer les expectatives de la majoria, entre altres raons, perquè, si no, se t’impedirà arribar a l’èxit en aquell àmbit on t’ho proposis. La majoria de la gent accepta i celebra les teves victòries sempre que no superin les seves, et prefereixen mundà, els agrada sentir que camines sota les seves espatlles.\nDurant l’etapa de l’educació primària, vaig ser rebutjat per ser“el nen que llegia a l’hora del pati”, amb el temps, vaig acabar construint-me la meva pròpia màscara grisa de nen normal i en arribar a la Secundària, procurava encaixar fent veure que, entre d’altres, la lectura no m’interessava en especial o traient pitjors resultats acadèmics de manera deliberada. Des de la distància, m’adono que va ser contraproduent, vaig perdre l’oportunitat de fer-me amic, de principis, d’aquelles persones que s’assemblaven més al meu jo interior, òbviament, no els interessava el meu perfil. Entre d’altres aventatges, acceptar les diferències, t’apropa a conèixer aquells qui són com tu. Al vídeo de l’inici, hi havia un pla final on el nen, amb la mà blava, es donava la mà amb una de roja; volia simbolitzar aquesta idea, ser singular t’apropa a gent singular. Finalment vaig rebutjar la presa perquè semblava propaganda culer.\nEn els últims anys he entrat en contradicció amb l’statu quo a l’hora d’escollir el meu itinerari acadèmic postobligatori. Si hagués seguit al peu de la lletra el mandat gris, com fan molts, hauria hagut d’estudiar una carrera científica, dret o administració i direcció d’empreses, considerades de profit. Però jo sabia que una carrera humanística era l’única que em podria interessar i em faria feliç i vaig decidir donar-ho tot per fer cinema. Alhora, és molt més probable que arribi a l’èxit laboral mitjançant aquesta disciplina a conseqüència de la quantitat d’hores que li dedicaré mogut per la meva passió. Encara recordo l’expressió de la família quan els vaig comunicar aquesta decisió, estavem asseguts a taula i recordo el silenci, feixuc, que es va ocasionar. Merda, ens ha sortit artista. Les escenes que van seguir a aquestes són representades fidelment en l’auca del senyor Esteve, molts altres també s’hi han trobat.\nFragment de l’Auca del Senyor Esteve — Il·lustració de Ramon Casas.\nAcceptar-nos i manifestar les diferències ens apropa a nosaltres mateixos, a la nostra serenitat i com ens relacionem amb l’entorn, tot i que la societat no accepti sempre de bon grat la sinceritat. Si hagués de fer una segona part a Inner Blue, aquesta consistiria en la massa gris perseguint al nen petit llençant-li pots de pintura grisa. Tot i els beneficis, també suposa enfontar-se a una persecussió constant per mantenir aquesta singularitat, la societat intentarà redimir-te fins que no acceptis les seves normes no escrites. La lluita no cedirà fins que vegin que pots aportar-los valor. Si veuen que voles, envejaran les teves ales, les voldran trencar. Si jo no puc, per què tu sí? Colla d’amargats.\nPersonalment, encara em queda un llarg camí per a arribar a conèixer el meu veritable ser però, dia rere dia, treballo per trencar les meves màscares i conquistar la meva llibertat. Perquè si renunciem a les nostres diferències, esdevenim esclaus de les mirades alienes i penso que, sota màscares, la vida és menys viscuda.\nSi t’ha agradat l’article, no oblidis de donar-li al botó de “👏”, compartir-lo per les xarxes socials i, si vols rebre tots els meus articles setmanalment al correu electrònic 📧, subscriu-te aquí.\nCorrecció lingüística: Ton Creus.\nThanks to toncc.\nNever miss a story from Marc Esquirol, when you sign up for Medium. Learn more


Real Club de Tenis de Barcelona - Doblet d’Irene Garcerán a Suècia\nDoblet d’Irene Garcerán a Suècia\nLa jugadora de l’RCTB-1899 va guanyar en individuals i dobles l’ITF Júnior de Kramfors\nExcel·lent setmana la que va completar Irene Garcerán al torneig suec ITF Júnior High Coast de Kramfors amb el títol als quadres individuals i dobles. La jugadora del Reial Club de Tennis Barcelona-1899 va sumar el seu primer gran èxit després de superar a la final a la estonià Lissi Kubre per un doble 6-3. L’alacantina va aprofitar el seu gran domini sobre terra batuda per endur-se per fi el seu primer títol ITF Júnior sense cedir cap set i després de ser finalista l’any passat a Casablanca, Marroc.\nGarcerán va començar de forma contundent el seu camí al torneig de Kramfors amb triomf per 6-0, 6-3 contra la local Nadia Mezan. L’espanyola, molt endollada, va continuar amb les seves bones sensacions per classificarse pels quarts de final després de derrotar a l’estonia Ann Maria Muuli per 6-4, 6-3. En la següent ronda, la jugadora de l’RCTB-1899 no va tenir problemes per superar a la noruega Maren Nordklev per 6-0, 6-1 i plantar-se d’aquesta manera a unes semifinals per segona vegada aquesta temporada (va ser semifinalista al torneig de Benicarló). La local Victoria Carlsten tampoc va ser rival per l’alacantina, que amb un triomf per un doble 6-2 va certificar el seu accés a la final amb la màxima confiança per endur-se el títol.\nGarcerán també va regnar al quadre de dobles formant parella amb l’espanyola Tea Pavlicic. Ambdues van superar a la final a Lissi Kubre i Sarina Reinertsen per 5-7, 6-3 (10-8).