L'avió i el cotxe, mitjans preferits per viatjar enfront de l'AVE, segons una enquesta de Foment\nL'avió és el mitjà de transport preferit per fer viatges de més de 400 quilòmetres de distància dins de la Península, mentre que el cotxe figura com la primera opció per als trajectes de distàncies inferiors, en ambdós casos enfront de l'AVE, que es queda així com a segona opció.\nAixí es desprèn d'una enquesta realitzada pel Ministeri de Foment entre 1.511 usuaris de transports a escala nacional a finals de novembre de 2018 (entre els dies 19 i 30 d'aquest mes).\nSegons l'estudi, l'AVE 'perd la batalla' contra el vehicle privat quan es tracta de desplaçaments de menys de 400 quilòmetres de distància, atès que, en aquests casos, el cotxe és el mode elegit per la meitat (el 50,1% ) dels enquestats, enfront del 22,3% que opta pel tren d'Alta Velocitat. Un altre 13,6% tria trens regionals, un 7,6% agafa l'avió i el 6%, l'autobús.\nPel que fa a viatges de més de 400 quilòmetres de longitud, com ara és el cas dels trajectes entre Madrid i Barcelona, els enquestats es decanten per l'avió.\nEn concret, el 41,5% de les persones preguntades tria el transport aeri, enfront del 24,9% que opta per l'AVE. Un altre 22,2% es decanti el cotxe particular, un 9% pels trens convencionals i el 2,3%, per l'autobús que, d'aquesta manera, queda sempre com l'última opció.\nTot i això, el tren d'Alta Velocitat és el transport que millor valoració aconsegueix dels usuaris en l'enquesta de Foment, amb una nota de 7,67 sobre deu, lleugerament per sobre del 7,39 que aconsegueix l'avió.\nLa puntualitat es manté com l'aspecte més reconegut de l'AVE, amb una qualificació de 8,09 punts, enfront de la del 7,21 que en aquest sentit registra l'avió, tot i que empaten que fa a la relació entre qualitat i preu, amb la que aconsegueixen una nota de 6,98 i 6,99 respectivament.\nNo obstant això, l'avió 'guanya' a l'AVE pel que fa a l'optimització del temps de viatge i atenció del personal, segons l'enquesta del Ministeri.\nRODALIES, EL TRANSPORT PITJOR VALORAT\nDe la seva banda, Rodalies és el transport que, tot i aprovar, aconsegueix una menor qualificació dels usuaris, que li donen una nota mitjana de 6,64 punts sobre deu.\nL'atenció del personal, l'accés de persones amb mobilitat reduïda i el confort durant el viatge són els aspectes dels trens de Rodalies pitjor valorats, amb notes de 6,15, de 6,27 i de 6,40 punts cadascun d'aquests aspectes.\nEn la banda oposada, el que més aprecien és la seguretat, amb una nota de més de set punts, i la puntualitat, si bé rep una qualificació del 6,86. Pel que fa a la relació entre qualitat i preu, la valoració és d'un 6,63 sobre deu.\nPel que fa a les instal·lacions, els aeroports aconsegueixen una nota del 7,27, superior per tant a la que els usuaris donen a les estacions de tren (un 6,85) i a les estacions d'autobusos (un 6,45). La pàgina web i l'app de Renfe són les més conegudes i usades pels passatgers.


e Fòrum d’Indigestió 2006. Lluís Puig |Nativa\nFòrum d’Indigestió 2006. Lluís Puig\nEscrit el 09/05/2006 per admin a la categoria Intervencions al Fòrum.\nTags: Lluís Puig.\nFòrum 2006. Lluís Puig.\nCoordinador de Vesc Agència de Management. (Miquel Gil…)\nTot el procés de la creació, l’edició, la difusió i promoció està totalment subvencionat. Per tant: no hi ha indústria.\nAl folk i la world music, el creador està subvencionat, sinó no crea. I perquè estigui subvencionat al darrera necessita un mànager personal que ningú sap on som. El disc està subvencionat. La presentació del disc també. La publicitat del disc també està subvencionada i per produir aquest disc, al darrera també hi ha un mànager productor que ningú sap ben bé què és.  A la tercera part, el management de booking o de venda, tot depèn de la subvenció que els han donat aquell any.  Tot el procés de la creació, l’edició, la difusió i promoció està totalment subvencionada. Per tant, no hi ha indústria. Fins que no hi hagi un públic a tot arreu no podem parlar de llibertat en la creació, en l’edició i en la difusió.\n(resum escrit a Nativa 32_ Marta Solé)\nComentaris tancats a Fòrum d’Indigestió 2006. Lluís Puig\n« Article: Sacré! (nat 32) Fòrum d’Indigestió 2006. Jordi Puntí »


IniciLlistat de notíciesCertificació ISO 14001\nA VINCO estem compromesos amb el medi ambient i hem incorporat aquesta variable com a element fonamental de la nostra gestió diària, amb l'objectiu de reduir l'impacte ambiental de la nostra activitat i els nostres productes i serveis.\nEl Sistema de Gestió Ambiental que hem implantat a la Central de VINCO, d'acord amb la norma internacional ISO 14001, ha estat certificat per Lloyd's Register Quality Assurance Limited.\nA VINCO estem compromesos amb el consum responsable del paper, els embalatges, l'aigua i l'energia. Optimitzem dia a dia la gestió dels residus que generem. És per això que a VINCO comptem amb la implicació i la participació de tots els treballadors de la organització.


Cocentaina reconeix als seus esportistes i clubs — Pagina 66, Noticias de Alcoy y de El Comtat\nCocentaina reconeix als seus esportistes i clubs\nPels seus mèrits en la temporada 2014-15.\nL'Ajuntament de Cocentaina ha aprofitat els mesos d'estiu per a celebrar diverses recepcions oficials durant les quals ha felicitat els esportistes i clubs amb mèrits destacats durant la temporada 2014-2015.\nÓscar Giner, l'equip benjamí de l'Hoquei Club Cocentaina, el CD Contestano, i els ciclistes David Belda i Rafa Valls han estat els destinataris d'aquests modestos actes d'homenatge.\nL'alcaldessa Mireia Estepa s'ha estrenat en aquest tipus d'acte que ja ve repetint-se durant els últims anys, acompanyada també pel regidor d'Esport Saül Botella. La primera edil ha volgut conèixer de primera mà les activitats i inquietuds que mouen a aquests esportistes contestans.\nÓscar Giner és un gimnasta de gran progressió que durant aquest any ha aconseguit ser campió provincial i autonòmic a València, i campió al nacional de Càceres amb les diferents modalitats d’aparells.\nL'equip benjamí de l'Hoquei Club Cocentaina s'ha proclamat de nou campió de la lliga autonòmica, sent aquest mateix equip durant 4 anys consecutius campions de la mateixa lliga, 2 anys en categoria iniciació i 2 anys en categoria prebenjamí.\nDavid Belda ha estat un dels ciclistes professional que ha aconseguit importants victòries durant l'any, com la 4a etapa de la “Rhône Alpes Isère Tour” i la seua victòria a la classificació general del “Tour des Pays de Savoie”, proclamant-se campió d’aquest tour i guanyant a més la 1a etapa.\nEl CD Contestano també ha rebut les respectives felicitacions per l'ascens de categoria del seu juvenil a 1a regional, sent aquest fet importantíssim per la seua dificultat, ja que des de 1986 no teníem un equip juvenil a 1a regional.\nI per últim, també ha passat pel consistori el també ciclista Rafa Valls, esportista professional que ha realitzat una brillant temporada, havent quedat 1r classificat a la general final del Tour d’Omán i guanyant una etapa en aquest tour. A més de la seua participació i gran presència al Tour de França 2015, sent amb aquesta la 4a participació del contestà a la ronda gala.\nL'alcaldessa Mireia Estepa s'ha mostrat sorpresa per l'elevat rendiment dels esportistes contestans, alguns d'ells competint al més alt nivell en les seues respectives disciplines.\n“Som un poble menut, però podem presumir de tenir una gran quantitat d'esportistes competint al més alt. Com a alcaldessa, és un honor poder rebre-los i poder parlar amb ells al voltant de la seua feina i les seues inquietuds. Per la meua banda només puc felicitar-los i garantir-los que l'Ajuntament de Cocentaina seguirà al seu costat per al que necessiten, perquè el que ells i elles ens retornen en forma de valors sempre serà infinitament més valuós” ha asenyalat l'alcaldessa de Cocentaina.


«La gent no compra ni llegeix poesia» | NacióGranollers\n«La gent no compra ni llegeix poesia»\nEntrevista a l'artista Jordi Pagès, que presenta l'exposició 'Poetes ferits', inspirada en l'obra de sis autors\nper Esteve Plantada , 23 de gener de 2014 a les 11:00 |\nAquesta informació es va publicar originalment el 23 de gener de 2014 i, per tant, la informació que hi apareix fa referència a la data especificada.\nJordi Pagès exposa l'obra inspirada en sis 'Poetes ferits' Foto: Jordi Pagès\nMallarmé, Ferrater, Vinyoli, Verdaguer o Foix són alguns dels poetes que han servit d’inspiració a Jordi Pagès en les diverses exposicions que ha anat presentant darrerament. Totes elles, a banda de ser obres sorprenents i amb una gran personalitat, han entusiasmat la crítica artística i també el món literari català. Ara, després d'agafar l'esperit creatiu d'alguns clàssics immortals i d'un clàssic plenament viu com Enric Casasses, Pagès s'inspira en sis autors, de diferents edats, però amb un denominador comú: tots són 'poetes ferits'. "L’exposició m’ha vingut gairebé sense premeditar-la", afirma Pagès. "Primer tenia el títol i després va venir tota la resta. He començat el procés creatiu al revés. De fet, gairebé podríem dir que els autors m’han trobat a mi més que jo a ells, hem anat coincidint com per casualitat i això ens ha portat a treballar plegats. I no sé com ho hem fet, però hem acabat connectant".\nEl més curiós d’aquesta nova obra és que els poemes anaven teixint connexions entre els autors fins al punt de no saber de qui era què. "Vaig anar afagant idees de la poesia de cadascú, però, i això és ben real, un dia vaig perdre els papers, em van caure a terra i l’atzar em va portar a barrejar els versos i a no saber qui era cada poema. I mira, vaig pensar que no volia saber-ho". Aquesta connexió, gairebé tel·lúrica, va ser un dels al·licients per a crear, sense filtre ni connotacions. "Jo estava acostumat a llegir autors més consagrats, amb una poesia que perdura molt, molt fonda. Després vaig seguir amb en Casasses, que m’anava molt bé per trencar amb la poesia clàssica. I ara he pogut treballar amb uns poetes que connecten amb alguna cosa que m’interessa".\nEl procés de creació d’una sèrie expositiva com aquesta, per a Pagès acostuma a ser, més o menys, el mateix. "Jo barrejo, faig collage, pintura i cal·ligrafia basada en els poemes que llegeixo. En primer lloc, treballo molt amb la ment. Només pinto quan ja ho tinc tot clar, no faig experiments quan m’hi poso, els experiments els faig amb el cap". Amb les obres de 'Poetes ferits', Jordi Pagès va fer una primera tasca, intensa, de lectura del tots els textos que li anaven enviant els autors. "Em va entusiasmar treballar amb aquests versos, ja que he fet una mena de neteja que m’ha permès veure altres camps poètics. Costa molt entrar i descobrir la poesia jove. La gent no compra ni llegeix poesia. I ho sé perquè ho veig quan miro els llibres que hi ha a les estanteries de les cases d’amics o coneguts, que acostumen a no tenir pràcticament cap llibre de poesia".\nTrenta quadres, sis poetes i un espai optimista\nL’exposició ‘Poetes ferits’ es va estrenar aquest dimarts, dia 21 de gener, a la imponent i bonica Nau Comanegra de Barcelona, amb un recital dels sis poetes i amb una bona munió de gent com a espectadors. "Són trenta quadres inspirats en els poemes d’aquests sis autors, tal com he fet a les meves darreres obres. Precisament, fa poc llegia unes declaracions de Pere Gimferrer on deia que «de Cabral de Melo vaig aprendre que un poeta no pot dir res que no sigui visualitzable, per això m’interessen tant la pintura i el cinema». Jo també faig exactament això, tal com afirma Gimferrer. Quan llegeixo poesia, busco poemes visualitzables i que em permeti transmetre allò que vull", diu Pagès.\nTambé és molt important en lloc que es tria per mostrar l’obra. "La Nau Comanegra és un espai fantàstic. M’entusiasma. En canvi, les galeries d’art em fan un cert respecte. És un mercat que ja no m’interessa i que està molt malament. Els galeristes només t’expliquen desgràcies, que no sé si vendrem, que la llum és molt cara, que la crisi, etc. En canvi, en Joan Sala, editor i responsable de Comanegra, t’anima, t'explica coses bones i és tot optimisme". Una conjunció ideal per l’obra de Jordi Pagès. "M’agraden més aquests ambients mixtos, i també el fet de barrejar poetes joves amb poetes no tan joves. Un espai com la Nau Comanegra ens permetrà tenir un públic molt diferent a l’habitual a les galeries d’art. Res dones amb bisons!"\nLa nova obra de Jordi Pagès serà a la sala barcelonina fins el dia 31 de gener de 2014. L’exposició, que té "vocació itinerant", arribarà molt properament a Granollers –presentació i recital al restaurant Anònims–, a la llibreria Context de Girona i a Cadaqués. Un itinerari que serveix per descobrir sis poetes, però, sobretot, per tastar la mirada d’un artista de carrera ja consolidada i que ha sabut fer de la seva aliança amb la poesia una de les propostes més interessants del moment.\nJordi Pagès amb els sis autors que inspiren 'Poetes ferits' i amb Pruden Panadès Foto: Jordi Pagès\nPlomes orientals, Santi Montagud, jordi pagès, Albert Forns, Esteve Plantada, collage, pintura, poesia


El CEE Mare de Déu de l’Esperança de Xest participa en el projecte europeu “Revolució inclusiva per a tothom” – tucomarca.com\nHomeSeccióLa ComarcaInfraestructuresEl CEE Mare de Déu de l’Esperança de Xest participa en el projecte europeu “Revolució inclusiva per a tothom”\nEl Centre d’Educació Especial Mare de Déu de l’Esperança ha participat durant el passat curs escolar en diferents iniciatives emmarcades dins el projecte “Revolució Inclusiva per a tots i totes”, del programa Erasmus +. Així, professors i professores de el centre educatiu han pogut conèixer com s’aborda la inclusió en centres educatius del Regne Unit i Itàlia.\n“Vam decidir participar en aquest programa amb l’objectiu de conèixer experiències i adquirir coneixements i eines per facilitar la inclusió de l’alumnat amb diversitat funcional”, expliquen les coordinadores del projecte en el CEE Mare de Déu de l’Esperança. “Aquest any hem pogut realitzar un curs a la ciutat de Bath sobre la inclusió en el sistema educatiu anglosaxó i hem viatjat a Peruglia (Itàlia) per aprendre de centres educatius ordinaris en què la inclusió educativa és una realitat. A causa de la pandèmia es van suspendre les mobilitats programades des del març, però seguim treballant en la internacionalització del nostre centre, perquè aquest somni es faça realitat “.\n24 Octubre, 2018 administrador Esports, Finestra, La Foia de Bunyol-Xiva, Motociclisme, Secció, Vídeos, Xest 0\nPost també disponible en: CastellanoEl Circuit Ricardo Tormo ha presentat el vídeo promocional del Gran Premi Motul de la Comunitat Valenciana a Canals, localitat on va nàixer Ricardo Tormo. El director general d’Esport, Josep Miquel […]


La Biblioteca de Hartfield: 2011\nCrec que últimament havia comentat moltes vegades les ganes que tenia de poder anar per primer cop a un concert simfònic a l'Auditori de Barcelona. Per això, quan finalment em vaig animar a comprar una entrada per un dels concerts de la temporada de l'OBC d'aquesta tardor no m'imaginava pas que la meva expedició tindria dos ingredients tan poc agradables: per una banda, el diluvi universal durant tot el matí del diumenge, fet que va convertir el desplaçament cap a l'Auditori gairebé en una missió impossible; per una altra, un constipat poc oportú acompanyat d'un atac de tos d'aquells que tot programa de concert desaconsella.\nPerò com per tot hi ha sortida, vam poder trobar solució a les dues coses: per lluitar contra el diluvi universal vaig poder comptar amb un "xòfer particular" que es va encarregar de portar-me en cotxe fins a la porta mateix de l'Auditori. I pel constipat, ma mare es va encarregar de facilitar-me un paquet de miraculosos caramels Halls que van reduir els meus atacs de tos a un simple i únic estossec durant tot el concert.\nAixí que un cop superats els obstacles, anem a parlar del que de veritat interessa: el concert. L'actuació de l'OBC portava per títol Planeta Mozart. Enguany, l'orquestra està fent un cicle dedicat a Mozart, però generalment enfocant la seva música des de diferents perspectives. En aquest cas, que a mi em va semblar molt interessant, volien explorar com de revolucionari va ser per als seus contemporanis el mateix Mozart, i com se sentien desorientats a l'hora d'enfrontar-se amb les seves composicions (si heu vist Amadeus de Milos Forman, un bon exemple d'això és aquella frase de "massa notes" ). Per aconseguir que el públic es posés en aquesta situació, les composicions de Mozart es combinaven amb peces de l'anomenada música clàssica contemporània amb obres de Varèse, Berio i Montsalvatge, que van precedir les obres de Mozart en cadascuna de les dues parts.\nI és aquí on va venir el moment divertit de la jornada. Com que és l'únic horari de l'OBC que em va bé, jo vaig anar al concert de diumenge al matí, que tinc la sensació que és també el més concorregut per la tercera edat. En fi, servidora estava rodejada allà dalt del segon amfiteatre d'una representació de persones grans que venien emocionades a escoltar Mozart, i que quan els va tocar empassar-se a Varèse (que a mi, per cert, em va agradar!) van estar a punt de començar una revolució. A la meva dreta, una parella de dones es van limitar a expressar un "Què estrany!", però l'home del meu costat va estar a punt d'anar a demanar que li retornessin els diners. Total, jo sí que em vaig sentir com en un auditori que sentia per primer cop una composició de Mozart al segle XVIII!\nAnècdotes a part, vaig disfrutar moltíssim del concert, i espero algun cop poder tornar a escoltar l'OBC o qualsevol altre grup de música clàssica a l'Auditori. Caldrà, doncs, continuar fent guardiola.\nPublicat per Zarita a 8:19 p. m. Cap comentari:\nSempre que arriben aquestes dates, i tota la xarxa s'omple de batalles de Castanyada vs Halloween, sempre em sento com la rara de torn que no té cap problema en combinar les dues celebracions. O potser si poses damunt de la mateixa taula una safata de panellets i una Jack-o'-lantern s'acabarà el món? Així que sempre defenso que ens podem quedar amb el millor de cada tradició i fer la festa a la nostra mida; sense oblidar el que ens és propi (un Tots Sants sense panellets no pot ser un Tots Sants), però també combinant-lo amb altres coses. Igual que fem per Nadal quan posem un arbre de Nadal al mig del menjador, o els que seguim la tradició nord-europea de les espelmes d'advent...\nTot això era només per explicar que ahir la cuina es va tornar a omplir d'aromes d'ametlla, coco, xocolata i, enguany, fins i tot vainilla (la varientat novetat d'enguany) mentre preparava els panellets. Una recepta que el primer cop em va semblar absolutament llarga de fer i que deixava la meva cuina com si acabés de passar-hi un huracà, però que ara cada cop que la faig em sembla més fàcil i assumible, molt més neta que molts altres dolços. Deu ser cosa de la pràctica.\nMentre preparava els panellets, però, per la casa començava a colar-se també la decoració de Halloween. La meva Jack-o'-lantern (que és de plàstic, perquè trobo totalment avorrit haver de fer-ne una de pròpia cada any amb carbassa de veritat) que espero poder encendre aquesta nit, però també moltes altres decoracions que han anat apareixent damunt de portes, vidres i miralls.\nTot això és simplement per desitjar que passeu un bon Tots Sants, tant els que el passeu en companyia de castanyes i panellets, com els que jugueu a allò del "Trick or treat". O els que simplement ho combinem tot.\nPublicat per Zarita a 9:41 a. m. Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: Calaix de Sastre, Cuina\nEntre els canvis, un concert de clàssica\nAquesta tardor es veu que no sols canviarà el paisatge, el temps, l'hora o l'índex de precipitacions (que es deu haver disparat durant la darrera setmana). Aquests dies hi ha hagut també alguns canvis importants en la meva vida diària. El principal de tots, canvis en l'organització de la meva feina, que em fan ara treballar des de casa, i transformant, per tant, molts dels meus costums del dia a dia (i no tots per empitjorar; és un plaer no haver de prendre'm en deu nanosegons el cafè del migdia i poder beure'l amb tota tranquil·litat mentre començo la tarda de feina). I l'altra novetat és l'inici d'un postgrau en turisme cultural que he començat a estudiar aquest mes d'octubre a la UOC i que està en la meva línia personal de "reinventar-se o morir".\nI entre tant de canvi, també em queda temps per estrenar-me en noves activitats culturals. La setmana passada va ser el primer cop que vaig poder anar a un concert de música clàssica (que no fos una representació d'òpera) amb tota una orquestra simfònica. En aquest cas, va ser el primer concert de la temporada de tardor de la Camerata XXI, que és l'única simfònica de la província de Tarragona, i que actuaven al Palau de Congressos de la ciutat. Hi vaig anar inicialment sola, tot i que allà vaig tenir la grata sorpresa de trobar-me amb una bona companya de professió, així que vam tenir l'oportunitat de comentar plegades la jugada.\nPrimer de tot, parlaré del contingut musical, tot i que no us espereu una crítica melòmana. Jo no tinc gens d'oïda musical; simplement, m'ho passo bé de vegades, d'altres m'ho passo genial, i d'altres m'avorreixo. En aquest cas, la nota seria força elevada. Em preocupava que el fet d'anar a veure un concert d'una orquestra m'avorrís, però no va ser el cas. Vaig gaudir moltíssim de la música, i tot i que el nostre auditori improvisat per concerts deixi molt que desitjar pel que fa a la seva acústica (la sensació que em va donar era com si ho estigués escoltant per la ràdio, com faig molts dies mentre feinejo per l'estudi), no em va impedir passar una bona tarda.\nEl programa estava dedicat a compositors del Romanticisme eclipsats pels grans noms de la seva època. L'obra que donava nom al concert era Les Nuits d'Été, de Berlioz (sis temes breus cantats per una soprano, en aquest cas la tarragonina Marta Mathéu que em va agradar moltíssime), i la simfonia en Re Op. 24 de Vorisek. Com a pròleg vam tenir l'oportunitat d'assistir a una estrena mundial: l'obertura Plenitud de Josep Maria Rota, que era una obra d'encàrrec de l'orquestra, i que ens va agradar molt.\nEl que sí que vaig trobar que faltava en aquests concerts (a banda que és una llàstima que s'hagin de fer en un auditori tan gran que és impossible d'omplir i que ofereix una estampa una mica trista) és una certa inversió per dignificar les coses. Amb la meva companya vam comentar com, només gastant-se una mica més, el ram que es donava als convidats i al director al final del concert podia ser alguna cosa més que una tristíssima rosa solitària. O com fer que aquells que arribàvem amb menys antel·lació tinguéssim un programa un pèl més digne que una fotocòpia on, a més, no hi ha gens d'informació de les peces que s'interpretaran. Però suposo que són coses de viure a comarques i de falta de pressupost.\nEn qualsevol cas, el balanç final va ser molt positiu i em van quedar moltes ganes de provar coses noves en l'àmbit dels concerts simfònics. Propera parada: diumenge vinent a l'Auditori de Barcelona amb l'OBC i el concert Planeta Mozart.\nPublicat per Zarita a 1:58 p. m. 2 comentaris:\nQuan vaig acabar de llegir Últimes Notícies! d'Evelyn Waugh ja vaig dir que l'obra d'aquest escriptor britànic no m'havia acabar de fer el pes i que dubtava que tornés a visitar-lo en els propers mesos. És curiós, però, que precisament no hagi complert aquesta paraula, mentre que d'altres "retorns" a autors que em venen molt de gust els vaig postergant sense data.\nEl motiu per tornar a provar sort amb Evelyn Waugh va ser el pensament que potser l'havia decidit arraconar sense haver tastat la que es considera la seva millor obra: Brideshead Revisited, que jo he llegit en la seva traducció en castellà. La raó final per fer el salt i `provar amb aquesta obra va ser descobrir per internet una crítica tan entusiasta de la novel·la que no em va quedar més remei que agafar la bossa i sortir corrents cap a la biblioteca per aconseguir-ne una còpia.\nI què ha passat? Doncs que tot i que el llibre m'ha agradat, molt per damunt de les sensacions que em va deixar Últimes Notícies!, tampoc m'ha ajudat a reconciliar-me del tot amb Evelyn Waugh. I sé que en dir això estic anant en contra de les opinions majoritàries per aquest món (i ja veureu que no és l'únic tema amb què vaig a contracorrent en relació amb aquesta obra), però dubto que amb la reflexió dels propers mesos acabi alçant l'autor als llocs d'honor del meu rànquing particular de lectures preferides.\nPerò abans de res, potser explicar què ens trobem en aquesta novel·la, la més coneguda sens dubte de l'autor i la més ben considerada per crítica i públic. Retorno a Brideshead comença, precisament, amb l'escena que dóna títol a l'obra: el capità Charles Ryder, en plena Segona Guerra Mundial, arriba a una casa senyorial a l'interior d'Anglaterra on les seves tropes faran exercicis preparatoris abans d'entrar en combat, si és que mai hi han d'entrar. Quan el protagonista, però, es planta a l'entrada de l'edifici, diu aquella mítica frase de "Ja he estat abans aquí". I a partir d'aquí inicia un viatge, en dues parts, per la seva joventut i etapa adulta vinculada a la família Flyte, que és la propietària de Brideshead (que és el nom de la casa senyorial) i que en certa forma és el motiu que ara el pobre Charles estigui sol i desenganyat de l'amor i la vida.\nA partir d'aquí, el flashback se'ns desenvolupa en dues parts: la primera, centrada en una relació gairebé implícitament homosexual amb Sebastian Flyte, el fill pròdig de la família i un dels personatges més curiosos amb què m'he topat mai, acompanyant-lo amb els seus passejos amb el seu ós de peluig. La segona part se centra, però, en la relació de Charles amb la germana petita del Sebastian, la Julia Flyte, una relació sobre la qual tan sols podem intuir alguna cosa durant tota la primera part de l'obra.\nTot això se'ns explica sobre un fons marcadament religiós: les discussions sobre la religió catòlica i la moral són molt presents i tenen un paper importantíssim a l'hora de fer avançar l'acció. Generalment, és la part que a molts lectors actuals se'ls fa més pesada. Reconec que a mi em va costar assumir totes aquestes reflexions en la primera part del llibre (que generalment és també la que més agrada a la gent i que és la icònica de la novel·la), però que durant la segona part tots aquests fils em van encaixar. És a dir, que mentre la primera part de l'obra en general em va deixar una mica freda (tot i que em va encantar Sebastian, ja ho he dit abans), la segona em va agradar moltíssim. Potser perquè ja intuïa aquest final desesperançador de soledat que ja ens indiquen des de gairebé la primera plana? O potser perquè senzillament sóc rara i entenc les obres al revés que la majoria?\nO, segurament, perquè aquest no era el meu moment idoni per gaudir d'aquesta novel·la. Qui sap, si d'aquí uns anys us explicaré el meu retorn a Brideshead amb sensacions canviades...\nPublicat per Zarita a 9:59 a. m. Cap comentari:\nQuan vaig sentir a parlar per primer cop d'aquest nou programa del Canal 33, Òpera en Texans, no vaig poder evitar que el títol em fes gràcia. Bàsicament perquè automàticament vaig traçar un paral·lelisme directe amb el primer cop que vaig anar, amb ma mare, a veure una òpera. Vam anar al Liceu, i sí, totes dues anàvem amb texans. Crec que perquè vam dir que era una reivindicació del fet de portar la classe obrera al Gran Teatre del Liceu o algun deliri per l'estil. Cal tenir en compte que, mentre havia crescut, el Liceu sempre m'havia sembla una cosa intocable i barrada a algú de l'extraradi com servidora. Però ja veieu, van venir les sessions populars i el nostre interès per l'òpera, i així vam acabar.\nSempre dic que ni ma mare ni jo no haguéssim fet el pas d'anar per primer cop a veure una òpera si no fos perquè algú es va encarregar de fer-me-la propera i fer-me adonar que allò no era avorrit. En el meu cas, va ser un programa de la desapareguda Catalunya Cultura en què, en una secció, explicaven l'argument d'una òpera. I així em vaig adonar que allò que jo associava a dones grasses i avorrides era en realitat tot un munt d'emocions, històries, passions... que em cridaven moltíssim l'atenció. Per això, quan vaig veure que al Liceu es representava La Bohème, de Puccini (que jo coneixia com l'òpera en què s'havia inspirat un dels meus musicals preferits, Rent ) ens vam animar a comprar entrades d'aquelles tan barates que et col·locaven a l'últim pis del lateral on tens menys visibilitat. Però tot i així aquella nit ens vam emocionar com dues nenes petites.\nDesprés va venir l'any en què vaig ser abonada amb descompte d'estudiant al Liceu (llavors vaig guanyar una mica de nivell i ja estava al quart pis del lateral sense visibilitat) i moltes altres històries (com el cop que vaig anar al Liceu encara pitjor vestida que en texans, en sorprendre'm una tempesta i haver de robar roba a casa del meu xicot), però quan m'havia d'afrontar amb la incomprensió de molta gent pel fet que jo anés al Liceu, sempre trobava a faltar que no hi hagués algun altre programa que sapigués explicar l'òpera amb la passió que cal perquè li perdem la por.\nI bé, podem dir que aquesta temporada els meus desitjos s'han fet realitat gràcies a aquest programa, que presenta Ramon Gener, un cantant d'òpera retirat reconvertit en divulgador de la música clàssica. La mitja hora de cada diumenge a la nit d'Òpera en Texans és una petita joia en què el presentador ens introdueix a una òpera en concret: ens explica l'argument, ens diu quines són les àries principals, ens ensenya escenes d'algunes de les millors representacions... I encara té temps per ensenyar-nos, com qui no vol la casa, aspectes de tècnica musical o de construcció interna d'una òpera, biografia del seu autor o interpretacions modernes que s'ha fet de la seva música.\nTot això amb molta imaginació, molta passió, embolcallant-lo d'una normalitat i simpatia que estic segura que faran despertar la curiositat de molta gent per descobrir en primera persona una òpera. O que, com a mínim, farà que molts ja no arrufin el nas quan els expliquis que tens entrada per una sessió popular al Liceu. L'únic dubte que em queda és saber com estan rebent el programa els puristes de l'òpera i els veritables experts en el món: els avorreix, els agrada, el troben frívol...?\nPer si us heu perdut aquest grandiós programa, podeu veure els dos capítols ja emesos a la seva web. Aquí teniu el darrer, dedicat a Il trobatore de Verdi. I aquí, el de Carmen, de Bizet. I aquest diumenge, Parsifal, de Wagner.\nPublicat per Zarita a 10:33 a. m. Cap comentari:\nTenia moltes ganes de poder llegir alguna cosa de Penelope Lively, però per un motiu o un altre mai no acabava de decidir-me a fer-me amb cap de les seves novel·les. La casualitat va voler que en plena expedició per les llibreries de Barcelona em topés amb un exemplar de Treasures of Time (amb una portada preciosa dissenyada expressament per a l'obra dins de la col·lecció Penguin Decades). Per tant, ha estat purament l'atzar el que m'ha fet començar per una novel·la que, fins i tot els seguidors de Lively, no consideren un dels seus millors treballs.\nDe fet, sense haver llegit res més d'aquesta autora, aquesta és també la sensació que m'ha quedat. És a dir, és un llibre que m'ha agradat i que he pogut llegir a bon ritme, però en certa forma m'ha agradat molt més l'habilitat de l'autora per explicar la història que no pas la història en si. L'he trobada potser una mica mancada de ganxo, i amb uns personatges amb els quals se m'ha fet força complicat poder connectar.\nA Treasures of Time una família es reuneix en motiu d'un documental que s'està preparant sobre el pare, ja mort, que va ser un conegut arqueòleg. A partir de l'inici d'aquest rodatge, els protagonistes (especialment, la filla i el seu promès) comencen a excavar també en el seu passat i en les seves emocions, i tot el que van desenterrant de l'estampa inicial de felicitat els fa replantejar-se moltes de les coses del seu present, fins arribar a una catarsi final a mode de tempesta.\nCom ja he dit, el que més m'ha agradat d'aquesta novel·la ha estat la capacitat narrativa de l'autora, que m'ha donat la impressió que és un estil que em pot agradar molt més en una trama que m'ompli més que aquesta, que m'ha deixat una mica freda. Per això, ja tinc a la prestatgeria esperant una nova novel·la de Penelope Lively, esperant pacientment que li toqui el seu torn per ser redescoberta.\nPublicat per Zarita a 8:35 p. m. 1 comentari:\nA la bústia, de retorn de festes\nCada any em sembla que comento que per festes la meva ciutat es paralitza completament; i tenint en compte que les festes duren deu dies, us podeu imaginar que al final tots acabem amb moltíssimes ganes de tornar a la rutina, perquè, directament, ja no podem aguantar ni un dia més el ritme de vida que ens hem imposat durant les darreres jornades.\nI durant aquests darrers deu dies, no tan sols aquest blog s'ha pres unes vacances. També, curiosament, el meu carter. Durant tota la setmana passada (una setmana en què els funcionaris municipals treballen encara menys de l'habitual per decret d'alcaldia i en què els bancs obren sols ¡3 hores! al dia perquè és festa major), el meu carter no va passar ni un cop. És a dir, a la meva trista bústia sols arribaven factures, d'aquestes que no vénen pel correu de tota la vida, sinó per empreses de distribució privades que no tenen la sort de veure reduït el seu horari laboral simplement perquè és la setmana de festa major (tal i com li passa a servidora, per cert...).\nNomés així puc entendre que hi hagi hagut més d'una setmana de diferència entre l'arribada de la primera meitat de la meva darrera comanda a Bookdepository i l'entrega de la resta de llibres. I més tenint en compte que sols van sortir dels magatzems de la companyia amb dos dies de diferència.\nEn qualsevol cas, l'important és que ja estan aquí, i arriba el moment de fer-ne un repàs:\nA la comanda havia d'incloure per imperatiu gairebé legal un nou llibre de Barbara Pym. Després que Some Tame Gazelle no m'entusiasmés tant, vaig decidir prendre'm un descans de l'autora, que sembla que ha funcionat. Em moria de ganes de tornar a tenir un Barbara Pym entre mans, i ara que ja he començat Less Than Angels, he de dir que l'estic disfrutant molt.\nUna altra autora que repeteix, en aquest cas, Penelope Lively. Tinc pendent de publicar el comentari sobre la primera novel·la que n'he llegit, Treasures of Time, però el nou llibre escollit és ara Moon Tiger.\nAmb el tercer llibre obro la secció de la comanda dedicada a publicacions de temàtica més o menys relacionada amb Jane Austen. En aquest cas, de forma molt clara: la biografia de Claire Tomalin Jane Austen: A Life, que espero que m'ompli molt més que la de Carol Shields que vaig llegir fa poc.\nI, finalment, un llibre escollit per influència tant del meu interès per Jane Austen (el vaig descobrir, de fet, a un número de la Jane Austen's Regency World) com a comseqüència del molt que vaig disfrutar de At Home, de Bill Bryson (una altra ressenya pendent de fer i publicar aquí). Es tracta de The Gentleman's Daughter. Women's Lives in Georgian England.\nPublicat per Zarita a 10:39 a. m. Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: Jane Austen, Llibres, Tarraco Life\nPer un tema d'agenda, enguany tan sols he pogut anar escoltant la darrera nit del festival dels Proms a trossos. Una situació que reconec que no et fa gaudir tant com quan t'asseus amb tranquil·litat a escoltar-la mentre vas sopant i relaxant-te, però, en fi, continua sent una nit especial. Encara que a mi em fa certa recança que s'acabi aquest festival, ja que ofereix d'una forma molt estructurada la possibilitat d'escoltar concerts de música clàssica força accessibles per al gran públic. Ahir, però, sí que vaig arribar a temps d'escoltar el tram final amb les cançons més tradicionals i inamovibles. I tot i que a la web dels Proms veig molt britànic indignat amb el repertori escollit (després d'haver sentit aquest matí la primera part en diferit els dono part de la raó que era una mica fluixeta), jo sempre disfruto amb temes com aquest:\nOn sí que els dono la raó és amb el vergonyós que resulta que fallés el micròfon del director d'orquestra mentre feia el tradicional discurs al final del concert. Això no pot passar a la BBC!!\nEnguany no he comentat gaire coses de la darrera temporada dels Proms, però hi ha hagut força concerts amb els que he gaudit en la distància: com el dedicat a la música de cinema (n'hi va haver un altre de musicals de cinema que no em va fer tant el pes) o el divertídissim de la Spaghetti Western Orchestra, que espero que tard o d'hora vinguin també per aquestes terres. I una menció especial al prom de la Budapest Festival Orchestra on el públic podia escollir els temes que es tocarien amb un complex sistema de participació ideat per l'orquestra (tres membres del públic, escollits per sorteig a través d'una tuba, feien les seves propostes, i la guanyadora es decidia pels decibels de crits de suport de la resta de públic), així com també al concert que van fer poca estona abans, on fins i tot van fer una fuga a partir del Bad Romance de Lady Gaga en un dels bisos.\nI ara, doncs, a esperar fins al juliol del 2012. Mentrestant, estic intentant estrenar-me en això d'anar a escoltar un concert d'una simfònica en directe xafardejant la programació de l'Auditori de Barcelona. Ja veurem què en surt!\nPublicat per Zarita a 1:42 p. m. 2 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: Música, Proms\nSense & Sensibility (Jane Austen). Relectura del 200 aniversari\nA partir d'aquest any, entrem en l'espiral commemorativa dels 200 anys de publicació de les novel·les que va escriure Jane Austen a principis del segle XIX. La primera en fer-ho aquest 2011 ha estat, evidentment, la primera en veure la llum pública (i probablement també la primera novel·la que va escriure): Sense & Sensibility. Com que cada any estic disposada a rellegir-me alguna de les novel·les d'Austen, em va semblar que l'efemèride era l'excusa ideal per tornar a endinsar-me en la vida de les dues germanes protagonistes, Elinor i Marianne.\nTot i que la meva passió per Jane Austen ve d'uns quants anys enrere, sempre m'ha costat enrecordar-me de quina va ser la novel·la que per a mi ho va començar tot. Sé del cert que no va ser Pride & Prejudice, com sí passa en la majoria de casos, i sempe em queda el dubte de si va ser Emma (que és generalment la que m'inclino a creure com a certa) o Sense & Sensibility . Una llàstima que llavors no mantingués aquest blog perquè així podria sortir de dubtes d'un cop. El que sí sé del cert és que tots dos llibres rondaven per casa quan em vaig interessar per Jane Austen (era el moment del boom cinematogràfic d'adaptacions, amb l'Emma de Gwyneth Paltrow i la Sense & Sensibility d'Emma Thompson) , i que van caure un darrere de l'altre força seguits.\nÉs cert que Sense & Sensibility no és segurament la seva novel·la més rodona. Sobretot perquè no és gaire matisada. Els personatges, especialment les protagonistes, no ens presenten els matisos que trobem a d'altres novel·les de Jane Austen, i que van creixent progressivament a mida que una va avançant per les seves obres en l'ordre en què aproximadament van ser escrites. Tot i així, jo li tinc una estima especial: m'encanta el personatge d'Elinor i el d'Edward Ferrars (que, tal i com són les coses, no puc desvincular mai de la cara de Hugh Grant) i m'agrada aquesta idea general que envolta el llibre d'una família acostumada a uns estàndards de riquesa i que ha d'aprendre a ser feliç amb menys.\nJane Austen va concebre aquest llibre, en els seus inicis, com una novel·la epistolar que avançava exclusivament a través de les cartes que les dues germanes s'anaven enviant. Per tant, la història s'anava desenvolupament amb les dues germanes sempre separades, una situació força curiosa ja que, a la novel·la definitiva, les protagonistes no se separen més que durant unes hores en tota la trama. Suposo que Jane Austen va haver de fer tota una tasca de reconstrucció de la història per adaptar-la a aquest canvi de format, i, a canvi, els lectors vam guanyar una de les relacions entre germanes més emblemàtiques de la literatura.\nCuriosament, aquesta és l'única novel·la de Jane Austen que he vist abans en cinema (gràcies a l'adaptació que va protagonitzar Emma Thompson i dirigir Ang Lee) que llegida. Potser per això els meus records de la trama sempre estan contaminats per les adaptacions que se n'han fet i em fan creure com a certs episodis que, de fet, no existeixen a la novel·la. Em refereixo, per exemple, al "segon rescat" de Marianne sota la pluja a mans del Coronel Brandon cap al final de la novel·la, que tot i que tant l'adaptació de Lee i la que es va fer el 2008 per a la BBC ho van reproduir, no existeix en la trama escrita d'Austen.\nTot i la multitud d'adaptacions que existeixen ara i el filó d'or per al cinema i la televisió que ha estat en els darrers anys Jane Austen, l'autora no es va fer gaire rica amb aquesta primera novel·la. Tot i això, sí que es va vendre bé i en va aconseguir uns beneficis que va celebrar amb orgull. Segons el número especial que la revista Jane Austen's Regency World va publicar a principis d'aquest any, la primera edició (que es va esgotar en vida d'Austen) li va reportar 250 lliures, que després creixerien amb les vendes de la segona. La novel·la, però, es va publicar amb la mateixa Austen costejant el paper, el preu de la impremta i la publicitat, i, després de la seva mort, la seva edició es va acabar venent per només 42 lliures. Avui en dia, segurament no serà gaire difícil trobar alguna edició de Sense & Sensibility que sigui més cara que aquestes 42 lliures.\nNo vull acabar aquest post sense abans recordar un dels moments vinculats amb la trajectòria d'aquesta novel·la que trobo més interessants: el discurs d'Emma Thompson en guanyar un Globus d'Or el 1996 gràcies a l'adaptació que en va fer del guió, i on fa un hipotètic discurs d'agraïment a l'estil Austen.\n(També hi ha la seva versió segons la Blasa, tot i que aquest ja és un altre tema molt diferent...)\nLa propera novel·la de Jane Austen en arribar al 200 aniversari serà Pride & Prejudice l'any 2013, una commemoració que em sembla que provocarà una mica més de soroll.\nPublicat per Zarita a 5:58 p. m. Cap comentari:\nUna mica de cinema\nEls que es passen habitualment per aquest blog ja deuen saber, ni que sigui pel costum, que setembre és un mes complicat per a una servidora entre preparar les festes i adaptar-se de nou al ritme feina (enguany més multiplicada de l'habitual) més estudis. Tot i que això no significa que ho estigui passant malament, ja que estic disfrutant com una nena petita amb el nou temari de l'art del Renaixement, preparar les festes locals és sempre un gran moment de l'any i, a més, tinc la companyia d'un dels llibres que m'està fent passant alguns dels millors moments d'aquest any lector: At Home de Bill Bryson.\nPerò avui no vinc a parlar de llibres, sinó de cinema. I és que tot i que jo em faci creus de la meva agenda tan apretada, el cert és que aquests dies sí que estic tenint les meves dosis de sofà i cinema intensiu a la televisió (gràcies a la mai prou valorada Sexta 3) i també alguna que altra escapada al cinema de veritat. Així que és hora de posar-se al dia.\nPer començar, la darrera pel·lícula que hem pogut veure al cinema ha estat La boda de mi mejor amiga (no confondre amb la mítica La Boda de mi mejor amigo) o Bridesmaids en la seva versió original. Reconec que és un film que vaig anar a veure sense refiar-me'n gaire; bàsicament, va ser una proposta de l'acompanyant, i crec que després de la confusió a què el vaig sotmetre amb la darrera pel·lícula de Harry Potter, li dec uns quantes encara que realment no estigui convençuda.\nEl que em feia por d'aquesta pel·lícula és que fos la típica pel·lícula americana o bé ensucrada o bé barroera i que a mi no em fa gràcia. Perquè reconec que sóc de les poques persones al món que no li va fer gens de gràcia Algo pasa con Mary, així que em temia alguna cosa així. Però la veritat és que em va sorprendre gratamanet: tot i que el film té els seus tòpics (i un moment escatològic que és millor no combinar amb les crispetes, però que resulta divertit al cap i a la fi), trobo que també és original en molts dels seus plantejaments i que, a més, està ben fet i interpretat. A més, sempre em fa gràcia uns americans que es foten una mica de la típica boda, que sembla un sacrament absolutament institucionalitzat en la ficció nord-americana. D'altra banda, el film té la curiositat que em va permetre retrobar-me amb l'actriu que interpreta a Sookie a la sèrie Gilmore Girls, Melissa McCarthy en un paper força diferent, cosa que em va fer certa gràcia.\nPassant a les meves llargues tardes de cinema intensiu a La Sexta 3, he de parlar de tres d'aquells títols que portava pendents tota la vida i que mai havia acabat de veure. El primer d'ells és Amadeus, dirigida per Milos Forman i que adapta el musical en què s'explica la vida de Mozart i, sobretot, la seva rivalitat amb Salieri (tot i que el pobre Salieri no va ser pas l'enverinador que aquí pinten, però vés per on, així van quedar les coses en el món de la ficció...). M'agrada molt la forma de dirigir de Milos Forman (de fet, la seva versió de Hair és una de les meves pel·lícules preferides). Crec que té una forma de explicar la trama que fa accessible i entretingut qualsevol tema, i trobo que amb aquest film ho aconsegueix amb escreix. Amb l'afegit, és clar, de la seva banda sonora, que és evidentment magnífica.\nUn altre clàssic pendent va ser L'apartament de Billy Wilder. Sí, no l'havia vist mai, i aprofitant un cicle de Billy Wilder que hi ha hagut aquest estiu a La Sexta 3 vaig poder expiar els meus pecats. Em va semblar una pel·lícula divertidíssima, i en què sobretot em va encantar la Shirley McLaine. No puc dir més que si algú com jo encara no l'ha vista, que corri a fer-ho!\nI el tercer clàssic pendent: Vacaciones en Roma, de William Wyler, amb Audrey Hepburn i Gregory Peck. Em va agradar molt, i crec que recordaré la seqüència final molt de temps. Però és aquí on he de fer la confessió freak. I és que probablement un dels meus films preferits de tota la vida (ja anireu veient que en tinc una llista llarga d'aquests) sigui Only You, una pel·lícula amb Marisa Tomei i el meu adorat Robert Downey Jr que té lloc a diferents escenaris d'Itàlia, entre ells Roma. En aquest film, de fet, ja sabia que fan alguna referència literal a Vacaciones en Roma, però veient el clàssic em vaig adonar que entre els dos films hi ha molts gestos de complicitat. Hi ha (i aquesta ja la coneixia) la famosa escena de la Bocca della Verità (a Vacaciones en Roma és on creen el mite turístic, a Only You simplement el recreen), però descobrint el film de Wyler en vaig anar descobrint més. Per exemple, els dos protagonistes comparteixen cognom (Bradley, tot i que aquest no sigui el real del personatge de Robert Downey Jr, és bàsic per a la trama). Però on veritablement em vaig espantar del meu nivell de freakisme (i em va fer pensar que potser havia vist certa pel·lícula massa vegades) va ser quan vaig descobrir que en tots dos films les dues parelles discuteixen sobre l'autor d'un poema: a Vacaciones en Roma entre Keats i Shelley, i a Only You entre Goethe i Rilke (si cliqueu a l'enllaç, és a partir del minut 1:02, i si aneu cap al 3:50, vereu també la seva versió de la Bocca della Verità).\nDeixant de banda els apunts mentals, Vacaciones en Roma és un film que val molt la pena veure. A mi, personalment, em va fer venir moltissimes ganes de tornar a veure Only You, però això probablement només sigui algun virus personal meu que m'hauré de tractar algun dia...\nPublicat per Zarita a 10:48 p. m. 3 comentaris:\nReconec que he estat víctima d'aquesta epidèmia que en els darrers dies ha envaït la blogosfera i que es manifesta en una calor asfixiant que impedeix a les neurones materialitzar cap pensament en forma coherent i escrita. Doneu-li la culpa a aquests índexs d'humitat insofribles, no pas a la meva mandra estiuenca. I és que tots aquests condicionants feien molt difícil parlar del llibre que em tocava comentar, Freedom, de Jonathan Franzen. Una lectura que em requereix posar-hi tots els cinc sentits per tal de poder-ne fer una explicació coherent.\nFreedom va ser El Llibre (així, en majúscules) del món anglosaxó l'any 2010. Me'n recordo que a finals d'aquell any no feia més que aparèixer als diferents rànquings que es publiquen per aquelles dates a tots els mitjans. Recordo especialment que, a The Guardian, va ser votat pels lectors com el millor llibre de l'any. Així que de seguida vaig fer una nota mental per comprar-lo. Llavors va ser quan vaig descobrir que Salamandra ja havia anunciat que el publicaria en castellà, així que vaig optar per esperar a Sant Jordi i comprar-me'l en aquesta edició. El que no tenia en compte és que els ritmes d'edició en aquest país són especialment lents (i no ho dic perquè els traductors siguin més lents aquí, que d'això no en tinc ni idea, però sí que moltes vegades aquí els llibres es publiquen en castellà amb un retard molt considerable respecte d'altres idiomes) i que, evidentment, Freedom no estava encara editat en castellà a l'abril. De fet, està previst que es publiqui aquesta tardor, per fi.\nAixí que, farta d'esperar, quan aquest passat juliol me'l vaig trobar a la llibreria Laie de Barcelona, em va faltar temps per agafar-lo i passar per caixa. Tot i que reconec que ho vaig fer també una certa recança, i és que aquests llibres que aixequen tantes expectatives després corren el risc de decepcionar-te. Poc després, quan vaig començar a passar-ne les pàgines, però, vaig poder confirmar que aquesta no seria la història d'aquesta novel·la.\nFreedom és una novel·la que ens parla de la típica família nord-americana que viu en una zona residencial (la clàssica del somni americà de classe mitjana, amb casa, jardí i dos fills), però sobre la qual ja des del principi ens indica com aquest somni s'ha anat esmicolant. La novel·la, de fet, comença amb els comentaris dels veïns d'aquesta zona residencial en assabentar-se de l'enfonsament dels protagonistes, i, a partir d'aquí, ens va endinsant en la seva història, en el passat i futur d'aquesta família i els que l'envolten, i ens va mostrant un a un els errors que els van dur fins a aquesta situació.\nAquest llibre, per tant, ens parla de la gent normal; tan normals són, de fet, que tots els personatges estan tan lluny de la perfecció que fins i tot costa simpatitzar amb ells. Potser perquè t'hi fan sentir massa reflectit. És el primer llibre de Franzen que llegeixo, però pel que he vist per internet, aquesta és una constant de les seves obres. I tot i que es fa una mica incòmode de llegir, precisament perquè de vegades et sents identificada amb coses que no voldries acceptar que t'identifiques, la història està tan ben explicada que es fa difícil abandonar-la.\nTot i que reconec que el llibre em va enganxar molt, també he de confessar que, a mitja lectura, vaig haver de córrer a la prestatgeria i agafar-me una altra lectura per anar-la combinant (l'escollida va ser una obra de Jane Austen que ja planejava rellegir aquest estiu, i de la qual parlaré d'aquí poc), perquè es feia difícil estar tan completament absorbida en una història tan dura, senzillament perquè era massa real.\nAixí que aquí us deixo la meva recomanació sobre Freedom. I, si ho preferiu en castellà, suposo que tan sols us quedaran algunes poques setmanes d'espera fins que Salamandra per fi el publiqui (jo he estat incapaç de trobar la data, però suposo que no anirà gaire més enllà de setembre).\nPublicat per Zarita a 1:23 p. m. Cap comentari:\nJane Austen (Carol Shields)\nJane Austen ha estat la meva autora preferida des que estava a l'institut i un dia em va caure a les mans un exemplar d'Emma, que aniria poc després seguit per Orgull i Prejudici. He llegit un miler de vegades totes les seves grans obres (m'avergonyeixo de dir que encara tinc pendents els relats considerats "menors"), he visitat el centre dedicat a l'autora a Bath, he comprat i fullejat el seu recopilatori de cartes... Però mai no havia llegit cap biografia seva.\nSuposo que una de les raons per no haver fet mai aquest pas és que de la vida de Jane Austen es coneix ben poc. I el que es coneix, és, amb tots els respectes, força avorrit. Amb el que no vull dir que llegir una biografia seva no sigui interessant (que ho és, i molt, per a mi), sinó que senzillament la vida de Jane Austen no és la vida de les Brontë, que per si mateixa ja semblaria l'argument d'una novel·la. I fins ara, jo amb les seves principals novel·les ja en tenia prou per satisfer la meva curiositat sobre la vida de l'autora. Fins ara, és clar.\nUn dels motius que crec que em va conduir a comprar-me aquesta breu biografia de Carol Shields (a banda de ser l'única biografia de Jane Austen que vaig trobar a la llibreria en qüestió on em trobava) és que, després d'intentar llegir-me les cartes recopilades de l'autora amb tota la il·lusió del món, em perdia cada cop que intentava llegir-les. I és que tot i que la meva edició té un llistat infinit de notes explicatives, sempre hi he trobat a faltar una breu biografia de l'autora, amb unes poques dates que ens indiquin on era i perquè en cadascuna de les cartes. És bastant frustrant anar veient com canvia la direcció del remitent (tampoc no gaire) i sentir-te absolutament perduda. Així que vaig decidir posar-hi remei pel meu compte llegint una biografia.\nLa part bona d'aquest llibre és la seva brevetat: no arriba ni a les 200 pàgines, i, de fet, ja ens explica tots els esdeveniments més o menys confirmats que hi ha sobre la vida de l'autora. I ho fa reflexionant també sobre el seu ofici d'escriptora, sobre els problemes que es va trobar per publicar (l'autora, Carol Shields, era també escriptora, i de tant en tant se solidaritza amb com es devia sentir l'Austen en aquells moments). I fins i tot té temps per fer suposicions del plan "com que a les seves novel·les sempre veiem conflictes entre mare i filla, això vol dir que la seva relació amb la seva mare era difícil". Suposicions que a mi no m'agraden gens (i que em fan imaginar-me el fantasma de l'autora rient-se amb ganes d'aquestes teories), però que suposo que és inevitable quan d'una autora es coneix tan poqueta cosa com passa amb Jane Austen.\nCarol Shields també va relatant la vida de l'autora en paral·lel a l'argument de les seves novel·les, des de les més "optimistes" fins a Persuasion, que considera la novel·la en què Jane Austen es mostra més clarament al seu lector a través d'un paral·lelisme amb la protagonista, Anne Elliott. Evidentment, hi ha el risc que tot això sigui totalment equivocat, però com a fil conductor com a mínim funciona a nivell de lector i fa que la lectura vagi fluint. I també se centra molt en l'aïllament del seu públic a què estava sotmesa l'escriptora, que, tot i això, dóna diverses mostres del seu orgull de ser una autora publicada.\nLa part millor d'aquesta experiència lectora, però, ha estat que m'ha obert el cuquet per llegir més biografies de Jane Austen. Ja tinc a la llista de desitjos la de Claire Tomalin, que crec que en general està millor considerada, així que suposo que tan sols serà qüestió de temps fins que us en parli per aquí.\nPublicat per Zarita a 10:17 a. m. Cap comentari:\nGlee (Seasons 1 & 2)\nIntentar analitzar la sèrie musical de la Fox Glee d'una forma seriosa és impossible, així que no ho faré. De fet, tinc comprovat que, inconscientment o no, m'escapo de seguir qualsevol sèrie mínimament seriosa: per casa s'han vist The West Wing, The Wire, Lost, ara tenim passis intensius de The Sopranos... I jo, per la meva banda, no faig més que posar els DVD's de Friends, Gilmore Girls, i tan sols segueixo amb més o menys immediatesa (enguany amb un retard d'uns quants mesos) Glee. Potser perquè només m'apropo a la televisió per evadir-me una mica, o senzillament perquè em fa mandra dedicar hores de la meva vida a res més transcendent. Però sigui com sigui, amb aquestes dues primeres temporades de Glee m'ho he passat molt i molt bé.\nAquesta sèrie s'ha convertit en la meva acompanyant de divendres a la nit: quan arribo cansada i amb ganes de no pensar en res, és el moment d'agafar un bol de crispetes i enxufar-nos un parell de capítols. Que per què m'agrada tant? Doncs és complicat d'explicar si no veieu un d'aquests moments de la primera temporada:\nReconec que la primera temporada de Glee és, de moment, la millor de les dues que s'han emès. La vaig veure l'any passat (majoritàriament sola, fins que vaig aconseguir enganxar a l'acompanyant habitual en els visionats d'enguany) i no sols hi trobava moments divertits, sinó que sempre vaig defensar que anava més enllà de la típica sèrie d'institut nord-americana. De fet, Glee agafa els tòpics i els dóna la volta, i en comptes de parlar-nos dels triomfadors, gira la truita i es fixa en els perdedors. Que, 44 capítols després, ho segueixen sent, tot i que suposo que de mica en mica ho van acceptant.\nLa part bona de la primera temporada és que, tot i l'embolcall frívol i de pur divertimento, es tractaven temes més seriosos, com l'embaràs adolescent, la discriminació als diferents, etc. I en aquesta segona, tot i que ho han intentat també amb temes com la crisi econòmica o fins i tot la mort, trobo que no se n'han sortit tan bé. O també, durant la temporada passada, com qui no volia la cosa, introduïen l'estil d'un flashmob amb tota naturalitat.\nSi l'any passat vaig acabar posant molt bona nota a la primera temporada, enguany m'ha quedat el mal regust dels capítols de la primera meitat de la segona temporada, on semblava que els guionistes s'havien deixat la coherència a casa. Tot i això, com sempre, les cançons han permès superar els aspectes negatius i pocs capítols se m'han fet ni un minut massa llargs. D'aquesta segona temporada, tot i el previsible de moltes trames, m'ha encantat els capítols temàtics (a la primera temporada ja n'hi va haver dos dedicats a Madonna i Lady Gaga): Britney Spears (amb cameo de la mateixa Britney), The Rocky Horror Picture Show i, el que més em va agradar per inesperat, el dedicat a Fleetwood Mac:\nAixí que si voleu passar una estona entretinguda, i us agraden els musicals (i els bons actors de musicals que són, de fet, tant els protagonistes de la sèrie com els convidats), us recomano que dediqueu algun dels vostres moments d'evasió del món real a endinsar-vos al món de Glee. Us trobareu sorpreses, com que Gwyneth Paltrow o Patrick Neil Harris canten, i molt bé! Jo, de moment, us deixo amb el final del capítol pilot, on va començar tot...\nPublicat per Zarita a 9:51 a. m. 5 comentaris:\nLondon belongs to me és una novel·la que vaig afegir a la meva llista de desitjos tot just després de llegir una entusiasta crítica per internet. I allà es va queda un munt de temps fins que un dia em va encaixar en una comanda a Bookdepository i va poder arribar, via correu, a la meva prestatgeria. I allà es va tornar a quedar uns quants mesos més, quan cada cop que intentava posar-me amb ell sempre hi havia alguna cosa que em feia distreure'm i escollir una altra novel·la en el seu lloc.\nPerò cada llibre té el seu moment, i aquest mes de juliol, entre viatge a França i escapada a Berlín, vaig poder començar a llegir-lo amb la calma que donen les vacances. I a l'avió fins a Alemanya, en els minuts morts a l'habitació de l'hotel, a l'avió de tornada i als caps de setmana de ventilador i sofà ja de tornada a casa em vaig haver de confessar completament enganxada a aquesta història del Londres dels londinencs de veritat, els que treballen a l'oficina i després esperen pacientment a la parada del transport corresponent per arribar a casa a l'hora de sopar i que somien amb amor, una feina millor, un compte corrent amb més xifres i tot allò que avui en dia els habitants de qualsevol ciutat pensem en el nostre dia a dia.\nI tot i aquest paral·lelisme, l'obra se situa en un moment força llunyà de l'actual: la novel·la de Norman Collins se centra en els anys que van des del 1938 fins a l'inici dels bombardejos de Londres durant la Segona Guerra Mundial, i ens mostra com la por al conflicte i els esdeveniments al continent europeu es van reflexant de mica en mica en la vida diària dels protagonistes. Però aquesta no és una novel·la dedicada a recrear històricament aquests moments en la trajectòria de la capital britànica, sinó que sobretot és una obra que ens parla de la vida dels ciutadans anònims, amb els quals tots ens identifiquem, i que en la seva atabalada vida diària encara tenen un moment per, un matí, aixecar la vista i mirar la seva ciutat que, gairebé sense adonar-se'n, tant s'estimen.\nAquesta novel·la de Norman Collins té a més l'avantatge, per a mi, de ser una novel·la coral que ens va intercalant les vides dels veïns d'una casa de Dulcimer Street, a la banda "dolenta" del riu, que acaben configurant un d'aquests petits universos que serien transportables a tantes i tantes cases de tantes ciutats. M'encanten aquest tipus de novel·les i, un cop conec els personatges (en aquest cas, en una curiosa nit de Nadal), m'és molt difícil separar-me del llibre en qüestió.\nSi hagués de trobar un però a aquesta novel·la, és que el seu final (tot i haver d'esperar un bon grapat de pàgines per arribar-hi) em va semblar abrupte; bé, si més no, em va deixar amb ganes de saber més, de conèixer com els continuava afectant la guerra, les bombes caient sobre Londres... Però Norman Collins decideix tancar-nos llavors aquesta finestreta al món de Dulcimer Street, deixant-nos amb ganes de no haver de girar mai aquest últim full...\nPublicat per Zarita a 10:29 a. m. 2 comentaris:\nUn mussol des del Japó\nDeia la novel·la de James M. Cain que el carter sempre trucava dos cops, i en el meu cas, el passat dimecres em va picar a la porta de casa dos cops un carter, tot i que dues persones diferents: un, el meu habitual carter, que em va portar el certificat de rigor, i el segon, un menys conegut, que em portava el "mussol" o paquet que la Nemui m'havia enviat des del Japó com a regal d'aniversari.\nA banda que és molt divertit veure la cara del carter quan et diu "tens un paquet que ve del Japó, que sabies que això t'arribaria?!", he de dir que em va fer moltíssima il·lusió rebre aquest paquet sorpresa. I més encara quan vaig poder veure el seu contingut:\nUna samarreta de Hogwarts, l'escola de màgia de Harry Potter, per poder anar ben uniformada, juntament amb una postal del darrer film i enganxines dels cartells de les set pel·lícules anteriors. Així que moltíssimes gràcies, Nemui, per aquest regal sorpresa, i estic desitjant que baixin els valors de humitat perquè pugui tornar a ser suportable anar amb mànigues de samarreta i estrenar-la!!\nI amb aquest nou regal, la meva parafernàlia de Harry Potter comença a ser preocupant, entre els regals d'aquest aniversari i els records que em van portar l'hivern passat del parc de Harry Potter a Orlando:\nI evidentment aquí falten els set llibres, així que qualsevol dia hauré de sortir de l'estudi per deixar espai a tot el relacionat amb Harry Potter...\nPublicat per Zarita a 9:59 a. m. 3 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: Calaix de Sastre, Cinema, Harry Potter, Llibres\nA finals del mes passat, com que vam passar un cap de setmana a Barcelona per celebrar el meu aniversari amb la família, vam aprofitar la nit de dissabte per anar a veure alguna obra de teatre del Festival Grec de Barcelona. Després de donar unes quantes voltes a la programació que encara continuava en marxa a aquelles alçades, finalment ens vam decidir per Julieta & Romeo, l'adaptació en castellà del clàssic de Shakespeare que va dirigir el també actor Marc Martínez. Evidentment, la meva passió pel bard anglès va jugar a favor que escollísim aquesta obra i no una altra, i és que, per poc que m'agradi una adaptació, sé que generalment els seus versos dits amb una certa gràcia ja em poden garantir una bona nit de teatre.\nTot i que l'obra capgira l'ordre en el titol dels dos amants més famosos de la literatura, no us penseu que ho fa pas per una intenció feminista o un canvi en l'estructura de l'obra que es deixi notar en l'adaptació. El capgirament és una clucada d'ull a les darreres paraules de l'obra, que en la seva edició original i també en l'adaptació en castellà d'aquesta obra (no, però, a la traducció en català que jo tinc a casa) els personatges es mencionen en aquest ordre. De fet, l'adaptació de Marc Martínez és molt i molt fidel al text, però igual que ja vaig dir amb el Hamlet protagonitzat per Julio Manriquez, això no vol dir que us trobareu uns personatges encarcarats i una trama avorrida i declamada en to diguem-ne "clàssic" (o considerem-lo directament dolent i afectat).\nL'obra, un cop més, demostra com sense canviar ben poques coses del text original de Shakespeare, afegint-hi uns actors joves i enèrgics, i simplement optant per una escenografia minimalista i una ambientació més moderna que l'original, l'espectador es pot veure submergit en un oceà d'emocions. Més que per la història d'amor en si, que és arxiconeguda i, de fet, no gaire profunda quan un l'analitza fora dels tòpics, sinó sobretot per la història de violència i amistat, de confiances i traïcions, que l'embolcalla.\nTot i que vaig passar-ho força bé veient l'obra, reconec que em va decebre pel fet que, després d'haver llegit comentaris a internet que consideraven que aquesta obra havia revolucionat la seva visió del clàssic de Shakespeare, jo no ho vaig saber veure pas. Vull dir, l'obra està ben adaptada, però no fa cap proposta trencadora (com, per exemple, al Hamlet de Manrique passava amb el To be or not to be mentre fumava una cigarreta, entre d'altres coses). La conclusió és que, tot i que emocionalment l'adaptació va funcionar força bé amb mi i reconec que vaig sortir assecant-me les llàgrimes a les galtes, potser aquesta experiència "revolucionadora" sigui per algú que no coneix gaire Shakespeare. Que no s'ha llegit l'obra, que no sap que un Shakespeare també pot ser divertit, que és absolutament modern 400 anys després i que hi ha molt més entre les seves paraules del que ens diuen els tòpics. I no és per fer-me la sàvia ni l'experta (que no ho sóc pas), però això crec que fa uns quants anyets que ja ho tinc força clar.\nNo vull acabar aquest comentari de l'obra sense fer una referència als actors. Tot i que la parella protagonista la vaig trobar molt correcta i apassionada, no van ser de lluny la meva part preferida (de fet, els dos personatges són certament uns pàmfils...). I és que si vols un Romeu & Julieta (o viceversa) que funciona, és imprescindible tenir un bon Mercutio (i aquí en tenen un espectacularment bo que et fa voler marxar de la sala quan mor... tot i que tampoc no desapareix completament en el segon acte...) i una bona Ama. I això en aquesta adaptació es compleix amb escreix.\nUn darrer dubte a veure si algú me'l sap aclarir: per què últimament totes les adaptacions de Shakespeare han d'incloure part del text en anglès? Vull dir, no és que em molesti (evidentment que Shakespeare sona molt millor en anglès), però en aquest cas, en veu en off i sense traducció durant la majoria de les seves aparicions, crec que potser podria confondre més d'un. I si vols fer frases en anglès, si us plau, fes-ho incloent aquell A plague o' both your houses!. Jo el vaig trobar a faltar...\nPublicat per Zarita a 10:03 a. m. 2 comentaris:\nAquesta novel·la va ser la que em va acompanyar en el meu viatge per França aquestes vacances: procuro evitar quan sóc fora les novel·les en anglès (ja veureu, però, que no sempre ho respecto) i procuro buscar alguna cosa que tot i que m'agradi, tampoc no sigui excessivament transcendent. Per exemple, no marxaria de vacances amb la meva lectura actual , però si que aquesta obra de Nick Hornby va ser una elecció afortunada i que em va fer disfrutar moltíssim de les tardes de descans a l'habitació de l'hotel mentre esperàvem que fos l'hora de sopar.\nAlta Fidelidad és coneguda també per ser la novel·la en què es va inspirar la famosa pel·lícula de Stephen Frears l'any 2000 i que jo ja havia vist feia uns quants anys. És el típic filmque em vaig posar a veure sense esperar-me res i que em va agradar moltíssim, i, com que el guió és força fidel a la novel·la, el llibre m'ha ajudat a recuperar totes aquelles sensacions.\nLa novel·la ens parla bàsicament d'allò que ens indica el títol, però amb un doble sentit. Per una banda, l'alta fidelitat fa referència al món de la música, que és l'univers en què es mou el protagonista, Rob, que és el propietari d'una petita botiga de discos a Londres i que viu obsessionat pels seus gustos musicals elaborats i per preparar llistes amb els seus dos treballadors a la botiga (tots uns personatges per ells mateixos també). Però, d'altra banda, ens parla també de l'alta fidelitat entesa en l'àmbit d'una relació de parella: la novel·la se centra en aquell moment en què el protagonista ha de decidir si fa el salt a la vida adulta i decideix deixar d'ambicionar amb una relació de parella impossible, a esperar una cosa que simplement passa a les pel·lícules, i es compromet amb les coses bones que li estan passant a la vida real.\nTot això, evidentment, combinat amb els milions de referències musicals del protagonista, els seus viatges pel passat i pels cinc pitjors trencaments de parella de la seva història personal, o per les seves neures d'home que es replanteja la seva vida. Tot i que moltes de les referències musicals passen desaparcebudes per mi (sóc una d'aquelles ignorants de les quals el Rob i els seus companys de la novel·la faria burla), la lectura del llibre se'm va fer molt divertida i, encara no m'ho esperava, m'ha fet reflexionar sobre diverses coses també.. Normalment no llegeixo llibres escrits des del punt de vista d'un home, i ha estat un exercici força interessant, la veritat.\nPublicat per Zarita a 10:07 a. m. 2 comentaris:\nSense & Sensibility (Jane Austen). Relectura del 2...


28 de juliol de 2008 ENDREÇOS DE TAFANER 1 comentari\nNo dissimula gens a l’hora d’expressar el seu capteniment: fixa la vista en un punt i la manté ferma fins que l’objecte pres es desdobla, signe inequívoc d’abatiment de la mirada i d’inici de capbussada\nell endins. Ho conta sovint, que practica aquesta mena d’autohipnosi, des que l’accident de moto el deixà prostrat a la cadira de rodes, ja fa més de deu anys. Venia de l’institut i un cotxe se L’endugué per endavant. Na Immaculada, l’amada que anava ben presa a la seva cintura, morí a l’acte. I ell, mort en vida. Un calvari a l’Institut Gutmann; ganes irrefrenables de finir; un pare i una mare col·lapsats. La volta del cel sobre una voluntat extenuada i la decisió d’iniciar una nova manera de tutejar la vida: en un centre d’escorrialles humanes devorades per tota casta de tòxics.\nNo era per ell, aquell centre, li digueren quan hi anà, decidit: no responia al perfil de necessitat que atenien.\nCom que no era bon perfil, el seu, els digué. Quin millor perfil per logotipificar la misèria que una persona amb forma de quatre lliscant com un escurçó graponer en lloc de caminar? Davant la seva tossuderia, pactaren quinze dies de prova. I superà l’examen, vés per on. D’això en fa sis anys i ara\nmateix se’n cuida de la secretaria i de les relacions externes. Adesiara s’autohipnotitza per regurgitar l’agrura mesclada amb l’odi i el fàstic que sent per ell mateix, i poder escopir-la als peus de l’escala que li impedeix pujar al pis on dormen els companys. És quan se sent tan aclaparat, que somnia que pateix la síndrome d’Ekbom o de cames inquietes. I és en patir aquest malson de ser hoste de l’acromelàlgia que retorna a la seva darrera lliçó en la que, per acomiadar els alumnes, els digué la sentència de Ramon Llull que fa: “Hi ha una saviesa del seny i una saviesa –més alta- de la follia. Per a l’alta vida de l’ànima, el seny solament serveix per a decidir quan cal llançar-se a la follia”. A la tercera vegada de repetir-la poc a poc, se li apaivaga l’ofegor.\nUna resposta a "LA SAVIESA DE LA FOLLIA"\n28 de juliol de 2008 a les 18:45\nEl llibre d’en Maicas va per aquí: “el seny del foll” Impagable.


Des de 1994, quan es va traslladar a Espanya la Directiva comunitària, alguns productes d'ús domèstic al mercat tals com frigorífics, congeladors, secadores, rentavaixelles i llums d'ús domèstic (actualment s'està ampliant la llista), han de contar amb una etiqueta de qualificació energètica.\nAixí es classifiquen els equips de la A, molt eficient, a la G, el menys eficient. Encara que el preu no és el mateix per a tots ells, i aquest augmenta, com és lògic, amb l'eficiència, l'habitual és que durant la vida útil de l'aparell, es recuperi, i de manera significativa, el cost addicional per invertir en major eficiència.\nEn la següent taula es mostra la comparativa entre alguns electrodomèstics comuns en la llar, amb diferent classificació energètica i els seus respectius consums.\nNo oblidi informar-se abans d'adquirir un nou electrodomèstic. De la mateixa manera que abans de comprar-se un cotxe, vostè pregunta pel consum del mateix, quan compri un electrodomèstic, a més de les prestacions que li oferix el producte, pregunti per la seva qualificació energètica.\nTingui en compte que, un major consum d'energia, a més de significar més emissions de CO2 a l'atmosfera, suposa una major despesa en la factura elèctrica.\nAlgunes comunitats, fins i tot subvencionen la compra d'equips eficients, com és el cas de Mallorca o La Rioja.


Connected safety car - Assegurances Catalana Occident\n932 220 212 (Internacional: +34 91 393 90 30)\nAmb la teva Assegurança d'automòbil\nConnected safety car és un servei que pots contractar amb la nostra Assegurança d'automòbil. Et permetrà viatjar sempre connectat, gràcies a la instal·lació d'un dispositiu telemàtic en el teu vehicle.\nAmb el servei Connected safety car, tu i els teus viatjareu sempre protegits!\nServei de trucada automàtica a Emergències després d'una col·lisió (eCall). En cas d'accident greu, el dispositiu telemàtic es comunicarà automàticament amb la Plataforma d'Assistència, activa els 365 dies de l'any, les 24 hores. D'aquesta manera, es podrà contactar amb els serveis d'emergències (112) per poder oferir assistència mèdica el més aviat possible i minimitzar així lesions greus, i evitar víctimes mortals.\nGeolocalització del vehicle. Podràs disposar de la ubicació del teu cotxe, després d'haver-lo aparcat, gràcies a la funció Car Finder. El localitzaràs a través de l'app i visualitzaràs la ruta per arribar fins a ell. I, en cas de robatori, no et preocupis: mitjançant l'app podràs alertar la Plataforma d'Assistència per intentar fer el seguiment del teu cotxe mentre informes a la Policia sobre el que ha succeït.\nÉs fàcil. Contacta amb el teu mediador o amb la teva oficina més pròxima. Si no disposes d'aquestes opcions, truca'ns al 932 220 212 i te n'assignarem un, perquè t'ampliï la informació de tots els serveis que inclou aquesta garantia.\nUn cop hagis contractat el servei, un taller AutoPresto es posarà en contacte amb tu per planificar la instal·lació del dispositiu telemàtic en el teu cotxe. Quan el dispositiu estigui instal·lat, se't facilitarà l'accés al servei a través de l'app.\nA partir d'aquest moment, el teu cotxe ja estarà connectat!\nGeofence (radio limitat de circulació)


Apunta’t al Seminari “Què cal saber abans de marxar a Alemanya” |\nApunta’t al Seminari “Què cal saber abans de marxar a Alemanya”\nLa UGT de Catalunya en col·laboració amb l’Ajuntament de Barcelona, organitza el seminari “Què cal saber abans de marxar a Alemanya?” perquè totes aquelles persones que, forçades per la situació econòmica del país, es veuen obligades a marxar i a buscar feina a l’estranger, ho puguin fer amb les informacions i les eines necessàries perquè l’aventura sigui tot un èxit.\nAquest acte es durà a terme el proper dia 15 de gener a les 9:30h., a la seu de la UGT de Catalunya (Rambla Santa Mónica, 10), i té com a objectiu explicar la realitat sociolaboral a Alemanya, les eines existents per a cercar feina, i els sectors d’activitat amb més manca de ma d’obra.\nHi haurà traducció simultània i si voleu assistir-hi us demanem que confirmeu la vostra assistència al correu electrònic internacional@catalunya.ugt.org\nElisabet Domeque - 10 gener, 2014\nEstic interessada en assistir dimecres al seminari. Estic acabant els meus estudis de Dret, he estudiat durants uns quants anys alemany i, vista les poques possibilitats que hi ha aquí, marxar a Alemanya seria una opció.\nGràcies per la informació i fins dimecres


Les ‘Màximes’, multilingües | BonDia Diari digital d'Andorra.\nUn dels grans tresors del patrimoni bibliogràfic andorrà, sens dubte el més valuós, és el Manual Digest, el llibre del segle XVIII amb què el pròcer d’Ordino i doctor en drets Antoni Fiter i Rossell va recopilar la història, les lleis, els costums, els privilegis i les formes de govern del país. Com és sabut, el llibre conté, com a colofó, una col·lecció de cinquanta-cinc Màximes cristianes de verdadera política i sòlida prudència que no són res més, ni res menys, que una adaptació andorrana de dos famosos tractats morals en forma de recopilació de màximes publicats un segle abans als respectius regnes veïns: l’Oráculo manual y arte de prudencia, de Baltasar Gracián, i Réflexions ou sentences et maximes morales del duc de La Rochefoulcaud.\nEl Manual Digest el deu haver llegit sencer poca gent: primer, perquè de l’edició original manuscrita del 1748 se’n van fer molt pocs exemplars que van quedar tancats amb pany i clau per a ús restringit d’un grup de lectors privilegiats; segon, perquè quan un síndic revolucionari, com va ser en aquest aspecte Francesc Cerqueda, va llevar-li el caràcter de “llibre secret” i va ordenar editar-lo el 1987, es va presentar el manuscrit en facsímil (536 folis de lletra atapeïda) acarat amb la transcripció amb lletra d’impremta en edició filològica, tediosa de llegir; i tercer, perquè els textos en edició filològica, si bé han d’existir per a ús dels estudiosos, no són perquè els llegeixi el gran públic.\nFa tres anys, el Consell General en treia una nova edició, a cura d’Albert Villaró, que ja no era una edició calcada de l’original, sinó depurada i amb l’ortografia actualitzada, i per tant, més fàcil de llegir. Aquest va ser un pas important per a la difusió del Manual Digest a àmbits més amplis.\nMés fàcil difusió han tingut les Màximes, que, a més d’aparèixer en les edicions del llibre complet, s’han editat per separat i molts divulgadors s’hi han referit i n’han inclòs sovint alguna o algunes en obres de diversa mena. Però ningú s’havia atrevit encara a fer-ne una versió al català del segle XXI, com sí que ho ha fet el bibliòfil Robert Basart. Amb el benentès que una versió “posada al dia” no vol dir que s’hagi d’empobrir la llengua, ni “millorar” les màximes, ni introduir cap genialitat, sinó, senzillament, llevar el llast de les edicions filològiques que hem vist fins avui i, actualitzant el lèxic només el mínim justificable, propiciar un coneixement més ampli d’aquesta valuosa peça fundacional de la literatura andorrana.\nSi hi afegim que aquesta edició es preveu que vagi acompanyada de la traducció de les Màximes a una pila de llengües de tot el món, i que, juntament amb un llibre de poesia, serà el tret de sortida d’un nou segell editorial andorrà, anomenat Marinada, podem ben assegurar que les nostres lletres estan d’enhorabona.


- de maig 01, 2008\nVicent Andrés Estellés va escriure el poema "Els amants" que més tard Ovidi Montllor va convertir en una cançó d'amor. El poema comença citant un dels grans poetes de la literatura medieval, Ausiàs March: La carn vol la carn. A aquesta citació li segueix un vers que esdevé una mena de tornada de tot el poema: No hi havia a València dos amants com nosaltres. Des dels primers versos Vicent Andrés Estellés descriu un amor carnal i real i el compara amb l'amor ideal de Petrarca, de López Picó, Carles Riba o Bécquer. És a dir, pren un tema clàssic de la literatura universal: l'amor ideal i/o espiritual i el contraposa a l'amor carnal, un amor que ell descriu en aquests versos: El nostre amor és un amor brusc i salvatge,/ i tenim l'enyorança amarga de la terra,/ d'anar a rebolcons entre besos i arraps. I d'una bella manera el poeta juga amb aquests dos tipus d'amor, l'espiritual i el carnal. I en el darrer vers, és quan el poeta ens confessa quin dels dos és el seu amor: No hi havia a València dos amants com nosaltres,/car d'amants com nosaltres en són parits ben pocs. L'amor real i carnal és el que dóna vivacitat al poeta, i aquesta vivacitat de viure és la que ens arriba a través d'aquests versos cantats i musicats pel gran Ovidi Montllor.\nDelfica ha dit…\nAquest post és una feliç coincidència per informar-te, a tu i a tots aquells que estimeu la poesia de Vicent-Andrés Estellés, que el proper dissabte, dia 17 d'abril, a la Llibreria Catalònia, hi haurà una marató poètica de 10 hores seguides d'Estellés. De les 10 del matí a les 8 del vespre. Qui vulgui participar-hi nómés ha d'enviar un mail a jvalls@llibreriacatalonia.com. Aquest acte es farà en el marc de la setmana Barcelona poesia d'enguany.\n1 de maig de 2008 a les 20:01\nÉs cert: no hi havia a València dos amants de la poesia i el poble com ells...\n3 de maig de 2008 a les 18:34\nUn gran poema d'un gran poeta! Felicitats per la tria!\n3 de maig de 2008 a les 19:29\nHola. Moltes gràcies a tots per les vostres aportacions al bloc.\nDelfica, t'agraeixo la invitació però aquest dia justament tinc un compromís a Vallromanes.\n4 de maig de 2008 a les 15:54


Mørkholt Strand Camping & Cottages Borkop Dinamarca - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nBorkop Complexos turístics\nHagenvej 105 B, Morkholt Strand, Borkop, Dinamarca, 7080 - Molt bona ubicació - Veure al mapa\nMés informació sobre Mørkholt Strand Camping & Cottages\nAl visitar Borkop, vosté es sentirà com a casa a Mørkholt Strand Camping & Cottages, què li ofereix un allotjament de qualitat i un gran servei. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nAmb una oferta de serveis hotelers superior i ampla gama d'entreteniment, Mørkholt Strand Camping & Cottages és compromet a que la seva estada sigui el més còmoda possible. L'hotel ofereix express check-in/check-out, instal·lacions per a reunions i banquets , instal.lacions de barbacoa, servei de bugaderia per garantir el més gran comfort possible als seus clients.\nL'ambient de Mørkholt Strand Camping & Cottages es reflexa en cada habitació. aire condicionat, calefacció, balcó/terrassa, aparell de televisió, nevera són només algunes de les comoditats a la vostra disposició. L'hotel ofereix moltes oportunitats d'oci úniques, com platja privada, piscina exterior, pesca, parc infantil, ping pong. Descobreixi una encantadora mescla de servei profesional i ampla gama de característiques a Mørkholt Strand Camping & Cottages.


Les dues furgonetes on viatgen els set presos independentistes arriben a Lledoners custodiats pels Mossos d'Esquadra.\nActualitzada 26/06/2019 a les 16:53\nEls set polítics independentistes han arribat a la presó de Lledoners, al Bages, quan passaven sis minuts de les tres de la tarda. Ho han fet en dues furgonetes, una de blanca i una de vermella, i custodiats pels Mossos d'Esquadra. Alguns del presos han obert la finestra de la furgoneta i han saludat les desenes de persones que s'han concentrat a les portes de la presó per mostrar el seu suport als líders independentistes. A diferència de l'any passat, la policia ha intensificat els controls d'accés a l'entrada de la presó i tots els manifestants han hagut d'arribar a peu i sota un sol de justícia. Els presos han estat conduïts al mòdul d'ingressos, on els identificaran, els faran passar la revisió mèdica i podran trucar als seus familiars. El president de la Generalitat, Quim Torra, té previst visitar-los a les cinc de la tarda.\nQuan passaven sis minuts de les tres de la tarda, els presos independentistes han arribat a la presó de Lledoners custodiats pels Mossos d'Esquadra. Han viatjat en dues furgonetes, una de blanca i una de vermella i, per sorpresa dels concentrats, una de les furgonetes duia les finestres on viatjaven els presos abaixades i han saludat als ciutadans concentrats. Jordi Turull i Joaquim Forn són els qui s'han pogut veure millor, ja que ocupaven les places del costat de la finestra. Turull s'ha dirigit als concentrats amb el dit polze aixecat i ha somrigut els assistents.\nEls líders independentistes han arribat a Lledoners després d'un periple de viatge que s'ha allargat durant tres dies. Un cop a l'interior de la presó, han accedit primer al mòdul d'ingressos per fer els tràmits necessaris. En aquestes primeres hores, seran sotmesos a una revisió mèdica i podran trucar als seus familiars. Això es preveu que duri poca estona i que, ràpidament, ingressin ja en cel·les individuals del mòdul 2, on ja hi van estar durant set mesos, des del juliol de l'any passat fins al febrer d'aquest any.\nA diferència de quan van ingressar l'any passat, la policia ha intensificat els controls d'accés i tots els concentrats han hagut d'arribar a peu fins a l'entrada de Lledoners i sota un sol de justícia amb temperatures que han superat els 40 graus.\nÉs el cas de l'Èric, de 15 anys, que ha arrossegat tota la família des de Sant Cugat del Vallès «per donar suport i escalf als líders independentistes». Entre els manifestants, també hi havia l'exregidor de Sant Joan de Vilatorrada, Jordi Pesarrodona, qui ha lamentat el tracte que han rebut els líders independentistes durant tot el judici i també durant el viatge que els ha dut fins a Lledoners.\nEn Joan Porras, conegut amb el sobrenom de JoanBonaNit, tampoc s'ha volgut perdre l'arribada dels presos a Lledoners, i ja ha anunciat que aquest any també es tornarà a quedar sense vacances ja que continuarà venint cada dia fins a la presó per desitjar bona nit als líders independentistes.\nEstà previst que a les cinc de la tarda arribi el president de la Generalitat, Quim Torra, i la portaveu Meritxell Budó per visitar els presos. A les vuit també hi ha convocada una nova concentració al pla de Lledoners.\nEls Mossos traslladen els polítics presos a Lledoners, Mas d'Enric i Puig de les Basses\nDolors Bassa arriba a la presó de Puig de les Basses\nComenta el contingut : Els presos independentistes ja són a Lledoners


Carolina Herrera - Good Girl – Nexe Impressions\nPUIG S.A. – Carolina Herrera\nUn cofre guardià d’un secret, un misteri per descobrir. Aquesta és la primera sensació que es té amb el llibre presentació del perfum Good Girl, de Carolina Herrera, entre les mans. Un veritable repte pel que fa a producció gràfica: la portada de vellut amb estampació daurada, les pàgines laminades i els encartaments en són tan sols alguns exemples.\nLa marca del grup Puig volia transmetre una personalitat atrevida, sensual i poderosa representada a través de les estampacions daurades a l’interior, així com de la combinació de diversos papers amb textures i gramatges i de diferents mides i relleus de les pàgines.\nL’agència Circo de Bazuka, de Montreal i París, ha estat l’encarregada de la direcció d’art d’aquest captivador projecte.


Informatiu Balear 2 - 14/06/18 - RTVE.es\nEl govern estudia presentar una demanda administrativa per recuperar la totalitat dels 2,7 milions que el govern de Jaume Matas pagà a l'Insitut Nóos d'Iñaki Urdangarin.\nContinua la recerca del pilot de l'IBANAt que va desaparèixer dimarts a la costa de Pollença.\nEl consell d'Eivissa ha presentat avui el pla d'execució del desdoblament de Ca na Negreta i la nova variant de Jesús.\nEl ple del Consell de Mallorca ha rebutjat una proposta del PP per exigir judicialment al govern el deute que té amb la institució insular.\nEl govern ha aprovat avui Pla Integral de Formació Professional de les Balears amb un pressupost de 428 milions d'euros fins a l'any 2021.\nRafel Nadal renuncia al torneig d'herba de Queens. El tenista de Manacor explica, després de consultar amb els metges, que ha tengut una temporada de terra molt llarga.\nver más sobre "Informatiu Balear 2 - 14/06/18" ver menos sobre "Informatiu Balear 2 - 14/06/18"\n> Informatiu Balear 2 - 14/06/18


FELICITACIONS I AGRAÏMENTS: PER LA MERIKE\nGràcies tant! Quina música bonica, tan pacífica i tranquil·la! Un matí d'estiu pel mar a Mallorca. No entenia una paraula de parlat català!!!! Potser "com estiu"? Però no he tingut temps d'estudiar la llengua gens. Pren tot el meu temps que escriu comentaris amb un traductor i tradueix blogs dels meus amics:-)\nVull correspondre: La cançó d'un amic per Vladimir Vysotsky, cantat per una dona finlandesa\nYouTube - Arja Saijonmaa - Ystävän laulu (1983)\n14 d’agost de 2008 a les 0:13\nTorno a donar-te les gràcies, no sé què diu però sembla preciós. La música és molt maca i molt sentida i, la cantant té una veu amb molta personalitat. Intentaré buscar un traductor per saber-ne més. Moltes gràcies!\n14 d’agost de 2008 a les 7:21


Wikiloc | Ruta Anglès-Susqueda-Salt del Sallent-La Devesa-Coll d'Uria-Anglès\nAnglès-Susqueda-Salt del Sallent-La Devesa-Coll d'Uria-Anglès\nData de pujada 16 / de gener / 2016\nVista 1100 vegades, descarregada 66 vegades\nUna ruta guapissima per disfrutar d'una bona pedalada i de les magnifiques vistes i paissatges que ens ofereixen els nostres paratges.\nSortim d'Anglès agafant el carril bici en direcció Olot. A El Pasteral agafarem la carretera que ens portarà al cim de la presa de Susqueda (ma dreta). Anem voltant el pantà fins que comencem la pujada cap a l'Agullola. Es una pujada que no es massa exigent, un cop a dalt podrem contemplar unes magnifiques vistes dels cingles del Collsacabra.\nContinuem fins un altre punt d'aturada obligatoria, el mirador del salt del Sallent. Avui no baixava gaire aigua per la riera de Rupit, però sempre paga la pena d'aturarse i fer unes fotos.\nSeguim pujant cap a la Devesa i continuem passant a prop de les Roques Encantades i just per sobre el Santuari de La Salut.\nLa baixada la fem per preciosos corriols en mig de fagedes, Aquests corriols no tenen massa dificultat tècnica, avui ha estat una delícia rodar per damunt l'alfombra de fulles de faig.\nArribem al Coll d'Uria, on fem una curta pujada per anar a buscar altres corriols/senderets molt fàcils, sinuosos passant entre mig dels arbres i sobre tot molt divertits i preciosos. Al final dels senders una pista de baixada ens portarà al carril bici que ja no el deixarem fins arribar a Anglès.\nIBP = 103\nTemps pedalat = 5h\nSalt del Sallent. 760 m altura\nTé bona pinta aquesta rutilla!!\nMe la guardo per quan faci mes bon temps i de ben segur que la faré!\nUna ruta molt compler-ta. Esperit de Guilleries amb el Salt de Sallent i cincles del Cabrerès com a estrelles.\nAvui l'hem fet amb la meva parella, val mooolt la pena, uns paissatges espectaculars!! Una mica "durilla" però paga la pena!! Xinu xanu hem trigat unes 6 horetes amb parades de fotos rodes punxades i avituallaments!\nGràcies mil per compartir-la!!\nUna ruta molt maca o durilla\nRuta molt maca o durilla\nHola, ha trobat interessant aquesta ruta Anglès-Susqueda-Salt del Sallent-La Devesa-Coll d'Uria-Anglès https://ca.wikiloc.com/rutes-btt/angles-susqueda-salt-del-sallent-la-devesa-coll-duria-angles-11964139 Salutacions, Wikiloc - Rutes del Món