Obres i aprofitaments agroforestals - XPN\nObres i aprofitaments agroforestals\nFAQS - Obres i aprofitaments agroforestals\nPer què es tallen els arbres?\nLa fusta és un material i recurs energètic renovable i el seu aprofitament és compatible amb la conservació de la biodiversitat quan es fa de forma sostenible. D’altra banda, l’abandonament generalitzat del bosc ha esdevingut un problema de risc d’incendi per la progressiva acumulació de combustible. La planificació i la gestió forestal representen la millor manera d’obtenir aquests recursos, de reduir el combustible i promoure la regeneració i el rejoveniment del bosc.\nPer què es deixen les branques d’una tala al bosc?\nLa normativa vigent de prevenció d’incendis estableix que les restes de tallades (aprofitaments forestals) s’han d’eliminar dins una franja de 20 metres a banda i banda dels camins. Més enllà d’aquesta distància, es permet deixar la brancada sempre que es trossegi i es disposi ajaguda a terra. S'ha comprovat que deixar les restes de tallada in situ resulta beneficiós per la incorporació de nutrients al sòl quan aquestes es descomponen i ofereix altres avantatges per a la conservació del bosc com ara protecció contra l’erosió, l’augment de la retenció d’aigua o l’assentament de flora i fauna associada a la fusta morta i podrida.\nA més, les restes poden arribar a frenar l’avanç del foc en cas d’incendi i reduir la probabilitat que les flames arribin a les capçades.\nPer a més informació, pots consultar aquest vídeo explicatiu sobre la importància de deixar les restes vegetals al terra.\nEm puc endur llenya?\nEn general, pots agafar brancatge sec o restes d’antigues tallades, sempre per a ús particular. En tot cas, cal demanar prèviament el permís corresponent al propietari de la finca.\nEm puc endur plantes?\nLa recol·lecció de plantes per a ús no comercial és permesa, excepte per a aquelles espècies protegides o d’especial interès per a la conservació de la biodiversitat. Per tant, t’has d’informar sobre la normativa i les plantes que agafis, i recol·lectar-ne sempre una quantitat moderada. Pots ampliar la informació en aquest enllaç.\nCom puc demanar un permís per fer actuacions dins d’un parc?\nPer fer actuacions urbanístiques, instal·lacions tècniques, treballs forestals, aprofitaments cinegètics, xarxa viària, etc, cal que adrecis una petició formal mitjançant l’enllaç Sol·licitud d’informes tècnics, de la Seu electrònica de la Diputació de Barcelona.\nSoc una empresa d’obra civil i forestal, com puc participar en les actuacions que es fan dins d’un parc?\nLes obres i treballs forestals dins dels parcs es contracten mitjançant diferents procediments administratius promoguts per la Diputació de Barcelona o pels consorcis gestors dels parcs. Pots presentar la teva oferta a les diferents licitacions que estiguin en curs. Pots ampliar la informació a la Seu electrònica de la Diputació de Barcelona.\nPer què s’arreglen els camins?\nCada parc té definida una xarxa viària bàsica que es manté de manera periòdica. Davant qualsevol pertorbació natural, com incendis, aiguats, nevades, etc. és molt important tenir aquesta xarxa en bones condicions per als serveis d’emergència. A banda, també representa el principal eix de comunicació viària per als habitants del parc.\nPer què es pavimenten camins amb formigó i no amb altres materials més integrats?\nPer motius d’integració en el medi natural i de minimització de costos, el manteniment dels camins utilitzant la mateixa terra natural és, normalment, la primera opció. No obstant això, allà on el pendent és elevat, l’erosió es multiplica amb el pas de l’aigua i dels vehicles, fet pel qual cal realitzar repassos i aportacions de material de manera més reiterada. És per això que, en aquests trams, l’ús del formigó o altres materials estabilitzants, optimitza el seu manteniment, evita la intervenció freqüent de maquinària pesada i augmenta la seguretat dels usuaris.\nQui s’encarrega de conservar el patrimoni cultural i històric?\nEl patrimoni cultural i històric pot arribar a ser força ric dins dels parcs (poblats ibers, forns de calç i de pega, antigues ermites i masies, etc.). Quan aquest patrimoni es troba dins d’una finca de la Diputació de Barcelona, és el mateix parc qui vetlla per la seva preservació mitjançant excavacions arqueològiques, intervencions de consolidació o senyalització informativa, entre d’altres. Quan aquest patrimoni es troba en una finca privada, hi ha la possibilitat de conservar-lo mitjançant acords amb la propietat i l’ajuntament.


Analitzem les claus perquè el govern pugui incomplir la sentència del TSJC que imposa un mínim del 25% de castellà a les escoles\nActualització: 28.01.2022 - 10:48\nFa una setmana que el Tribunal Superior de Justícia de Catalunya va decretar la fermesa de la sentència que obliga la Generalitat a imposar el 25% de castellà a l’ensenyament i comença un compte enrere de dos mesos perquè s’executi. Què farà el govern? De moment, respondrà al TSJC que ha rebut la notificació de la sentència ferma, en la qual el tribunal també demanava de ser informat de quin seria “l’organ responsable del compliment”. Però què passarà després? El Departament d’Ensenyament i el seu responsable, el conseller Josep Gonzàlez Cambray, mantenen l’hermetisme, mentre el Parlament de Catalunya els demana, amb els vots d’ERC, Junts, la CUP i els comuns, que no acatin la sentència. Sembla ben probable que aquests dos mesos no hi haurà cap resposta d’Educació al TSJC, o que en tot cas serà negativa. Però què pot passar després?\nEls grups unionistes al parlament han fet molts escarafalls, i fins i tot han anunciat que denunciarien tant el president de la Generalitat, Pere Aragonès, com el conseller Gonzàlez Cambray si en un termini de deu dies a partir de la fermesa de la sentència (el termini venç la setmana entrant) no s’ha complert, és a dir, no s’ha aplicat efectivament el mínim del 25% de castellà a tots els centres educatius catalans. Però aquesta amenaça no té pas un fonament jurídic, i no anirà gaire més lluny que els titulars i la brama que pugui originar a la xarxa. Perquè aquests deu dies són de notificació de la sentència, és una comunicació, no pas un requeriment, i fins i tot si no se’n fes cabal no podria constituir cap mena de desobediència.\nUna altra cosa ben diferent és el termini de dos mesos perquè la part demandada (i condemnada), en aquest cas la Generalitat, executi voluntàriament la sentència. I és ací on ens trobem, al començament d’aquest compte enrere. Tant per la posició política dels partits del govern com per allò que indiquen les fonts consultades per VilaWeb, és més que probable que el govern no executi aquesta sentència. No és pas un fet extraordinari en dret administratiu. Però cal tenir en compte que immediatament després “qualsevol de les parts i persones afectades podrà instar-ne l’execució forçosa”, segons que diu l’article 104 de la llei espanyola del contenciós-administratiu.\nSánchez demanarà que s’executi?\nI en aquest cas l’única part que hi ha, com a demandant, és el govern espanyol, mitjançant l’advocacia de l’estat. Perquè la sentència del TSJC del desembre del 2020 fou el resultat d’un procediment judicial començat pel govern espanyol el 2015 contra la política lingüística de la Generalitat, contra la immersió en català a les escoles. El govern de Pedro Sánchez no va retirar ni va aturar aquell procediment, i va permetre que el tribunal arribés a dictar la sentència, que casualment es va publicar només un mes després de l’aprovació de la llei Celaá al congrés espanyol. El govern espanyol és, doncs, l’única part que podria demanar al TSJC que ordenés a la Generalitat l’execució forçosa de la sentència. Si passés això, si hi hagués aquest requeriment, l’incompliment per part de la Generalitat sí que podria derivar en conseqüències penals, de desobediència, tant del conseller com d’altres responsables del departament.\nEl govern confia que el govern espanyol no ho faci, que no demani aquesta execució forçosa de la sentència, però fins ara no hi ha hagut cap compromís ferm sobre això. En canvi, la ministra de Justícia, Pilar Llop, que és qui més n’ha parlat en públic, s’ha limitat a repetir que les sentències s’han de complir, però quan li han demanat si el seu govern demanaria, passats els dos mesos, que s’executés la sentència, ha evitat de respondre-hi i de comprometre’s a res. Aquesta setmana, en un acte a Barcelona al costat de la consellera de Justícia, Lourdes Ciuró, deia: “No puc aventurar què passarà. No sé quina és la posició ni oficial ni extraoficial de la Generalitat, no m’ha estat comunicada.”\nEl joc d’equilibris del govern de Sánchez a Madrid, amb la dependència dels vots d’ERC, fa que vagi amb peus de plom a l’hora de parlar-ne. Més enllà de l’afirmació que les sentències en un estat de dret s’han de complir, no hi ha cap explicació sobre què farà ben bé el seu govern. Perquè, per una altra banda, la pressió d’alguns sectors del PSOE i dels partits de la dreta espanyola també pot condicionar la decisió que acabi prenent l’executiu espanyol, que haurà d’explicar molt bé per què no ha instat l’execució forçosa d’una sentència com aquesta que va orientada a liquidar la immersió en català a les escoles.\nL’incident excepcional de nul·litat\nI què passaria si finalment el govern espanyol sí que demanés d’executar la sentència? Contra un requeriment del tribunal, el govern encara tindria una eina legal: l’incident excepcional de nul·litat de les actuacions. És un recurs previst en l’article 228 de la llei d’enjudiciament civil espanyola, i és justificat quan la part afectada veu que l’execució de la sentència que li demanen vulneraria drets fonamentals, els que queden recollits en l’article 54.2 de la constitució espanyola, entre els quals el dret de l’educació. És a dir, si el govern espanyol demanés ara que s’apliqués la sentència, la Generalitat podria argumentar que es vulneraria el dret de l’educació perquè demanarien l’execució d’una sentència que es basa en una llei que ells mateixos van canviar i que van aprovar just abans de la publicació de la sentència.\nAra, si hi hagués un acord polític, més o menys públic, més o menys explícit, perquè el govern espanyol no demanés l’execució de la sentència, caldria tenir en compte que en qualsevol moment ho podria fer qualsevol govern espanyol a partir d’ara i fins d’ací a cinc anys, que és el termini que estableix la llei fins que no caduca l’execució de la sentència. Les eleccions espanyoles es faran el novembre del 2023, i el govern que en surti tindria temps de reactivar l’execució de la sentència en el moment que volgués. Si no fos que l’actual govern de Sánchez tanqués processalment el procediment judicial al TSJC, que en desistís, si és que això ho considerés políticament desitjable o sostenible per als seus interessos.\nI si uns pares ho demanen?\nEncara es podria obrir un altre front, el que segurament impulsaran les entitats unionistes i espanyolistes, amb vincles declarats amb partits com ara Ciutadans, que batallen judicialment contra la immersió en català, i que són responsables de les demandes que han dut a la supressió de la immersió en unes quantes classes d’infantil i primària al Principat. Aquestes entitats pretenen de demanar l’execució forçosa de la sentència si el govern espanyol no ho fes, al·legant que tenen un interès legítim en el procediment judicial. Però el fet que en cap moment no n’hagin estat part impedeix que ho puguin demanar. Segons les fonts jurídiques consultades per VilaWeb, això les invalida des d’un punt de vista processal per a poder-ho fer. Tampoc no ho podrien fer uns pares, perquè tot allò que puguin reclamar només pot tenir a veure amb el seu cas particular, i això ja formaria part d’un nou plet. Com ha anat passant amb aquest degoteig de casos concrets en cursos de diverses escoles de Catalunya on s’ha anat imposant el 25% de castellà per resolució judicial.\nPerò és clar que la justícia espanyola ha rebregat la legalitat manta vegada, aquests darrers anys, que la sentència mateixa del desembre del 2020 contra la immersió és un disbarat jurídic, perquè entra de ple a fer una cosa que un tribunal del contenciós administratiu no pot fer: invalidar una política pública d’un govern. És per això que en aquest litigi, malgrat la llei, encara pot passar de tot.


L’habitatge digne surt al carrer – Sants.org\nL’habitatge digne surt al carrer\n7 Juny, 2017 7 Juny, 2017 Sants Viu\nL’exemple de la PAH, ha fet veure a molta gent que el dret a l’habitatge havia de ser quelcom més que paper mullat en una legislació encaminada a mantenir privilegis d’una propietat i no sostre als desposseïts d’aquest do diví anomenat propietat privada i crèdit bancari. Durant anys la PAH, ha remogut consciències i ha solidificat una manera de treballar el tema de l’habitatge, des del punt de vista dels i les hipotecades.\nLa realitat però, ens porta a veure que la majoria de la població no viu en propietat sinó en règim de lloguer. I allò que en termes legals esdevé un desnonament quan parlem d’immpagament d’hipoteques, passa a ser una no renovació de contracte de lloguer o a una nova situació en la qual la llogatera no pot assumir i ha d’abandonar l’immoble i buscar sort en altre lloc. Son els anomenats desnonaments invisibles, aquells que no generen un desnonament per via administrativa sinó simplement una finalització de contracte.\nAquesta situació, viscuda a molts barris de la ciutat ha comportat que des de la base, la gent s’organitzi i comenci a plantar cara, a difondre la situació d’un bloc de veïnes, de com els fons voltors fan de rapinya i adquireixen blocs sencers de llogateres per fer-les fora i revendre els pisos o llogar-los a preus prohibitius per a les veïnes. Ja son una vintena aquests col·lectius locals, que sumats a altres estructures de lluita veïnal configuren un mapa de lluita capacitat per a marcar agenda social en els propers mesos.\nLa creació d’una estructura centralitzada i de ciutat com els sindicat de llogateres, potser podia fer pensar que el mon local perdria força. Però aquesta doble existència no està renyida i te funcions diferenciades, si més no a priori, si més no sobre el paper. Una qüestió és com la gent gestiona els seus problemes de lloguer, i altre com des del territori es treballa la problemàtica d’accés a l’habitatge, com el turisme en els seus múltiples formats legals o il·legals competeixen amb els drets de les veïnes, com els sense llar poden accedir a un sostre, com l’especulació apuja l’habitatge mentre els sous baixen, precaritzen i flexibilitzen.\nÉs, des d’aquest segon espai de lluita que el proper dissabte 10 de juny, a les 18:00 de la tarda s’han convocat una mobilització coordinada per evidenciar que #BarcelonaNoEstàEnVenda i que les veïnes de cada barri, han de poder seguir vivint als seus carrers, mantenint l’arrelament en els teixits socials i associatius, mantenint les places d’escolarització de les petites de cada casa, i evitar tots els mal de caps associats a un desplaçament forçat dels entorns socials on la gent ha nascut, crescut i socialitzat. Des del barri, tant la plataforma de Fem Front al Turisme com des del Grup d’Habitatge de sants han fet crida a la participació i a organitzar-se des de la base\nReferèndum és democràcia


Vita Moleskine: de maig 2011\nEl socialisme català esta immers en un procés de catarsi on es dóna la simultaneïtat de diversos esdeveniments. Un d’ells és la mala educació i grosseria mostrada per alguns responsables polítics; l’altre és la incapacitat intel·lectual d’alguns dirigents per interpretar la realitat o, i això és més greu, per connectar amb ella. Són com disfuncions psicològiques que troben la seva manifestació en la política. Hi ha una neurosis política que afavoreix la mala política.\nPerquè es mala política rebatre el debat d'idees amb politiques de portes obertes. Portes obertes, no per incorporar noves idees sinó per empènyer a fora els que pensen diferent de la direcció. Aquesta primer qualifica al discrepant com a dissident i després el convida a marxar del partit. Aquest elogi a la ignorància i la resistència al debat d’idees camuflat sota la unitat política són exemples de la mala política. Qui ho practica té una concepció tancada, estreta i poc generosa de la política. Aquesta forma de pensament no ha aportat mai res de bo en la historia de la humanitat. Són interpretacions sectàries de política que, en lloc de buscar la cooperació i la col·labora, estimulen la competència i la confrontació de trinxera.\nLa nova política ha de basar-se en aliances socials àmplies i de mirada interclassista en els seus propòsits fundants. Ha de ser una política preocupada per la justícia social expressada a traves de moltes realitats i vivències; orientada a vindicar uns nous valors bàsics per humanitzar la societat i obrir-la a la pluralitat de sensibilitats que permetin conviure mes que coexistir. Aquests objectius requereixen organitzacions politiques en osmosis generativa amb la societat. Es tracta d'escoltar les necessitats i esperances de les persones expressades en la plaça publica. Cal ser sensibles allò que passa fora dels espais fins ara reservats a la política. Ara són temps turbulents, cert. Per això cal aprofitar-los per canviar en contra dels partidaris del príncep de Lampedusa\nPublicat per Jordi López Camps a 31.5.11 Cap comentari:\nPublicat per Jordi López Camps a 30.5.11 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: Benet XVI, Germans Musulmans, Islam\nEn el temps i en l’espai, la ideologia feixista a Catalunya s’ha formulat sota els principis del rebuig als forasters, aprofitant les tensions per l’escassetat de recursos econòmics, i les aportacions d’uns referents ideològics que no deixen d’insistir amb les seves relacions amb un determinat pensament catòlic. El paradigma de tot això és Plataforma per Catalunya. És interessant veure les connexions que s’estableixen, des de fa un cert temps, entre PxC i el pensament ultraconservador que aglutina el grup d’Intereconomia y la Gaceta de los Negocios. Aquest medis de comunicació, propietat de l’empresari navarrès Julio Ariza Irigoyen, antic diputat popular a Catalunya durant deu anys, representen avui el pensament tradicionalista catòlic renovat. Des d’aquest medis, a través dels seus col·laboradors habituals, es transmet una visió reaccionària de la política i una comprensió integrista del catolicisme. PxC ha estat cuidat i protegit per Intereconomia en diverses ocasions. Alguns dels seguidors de PxC a la xarxes socials ho són també de les doctrines de l’integrista “padre Alba” (José María Alba Cereceda). Capellà franquista activista en els nuclis ultraconservadors afins de Fuerza Nueva en el seu temps i mort a l’any 2002. En alguns d’aquests nuclis es fàcil trobar alguns dels actuals col·laboradors d’Intereconomia i defensors dels postulats de PxC.\nL’altre hipòtesi és que en l’àmbit polític PxC podria recollir el pensament polític del feixisme polític català vinculat a determinats sectors independentistes; alguns dels quals reivindiquen un pensament catalanista que es considera hereu del catalanistes extremistes dels anys 30. Es sorprenent veure com alguns grups ultraconservadors radicals acusen a PxC d’haver incorporat en les seves files a sectors catalanistes independentistes. PxC no amaga això. En un comunicat seu diu “cuanta más gente independentista venga mucho mejor, eso significa que cada vez serán menos independentistas que voten a partidos separatista”. Raonament curiós, però que mostra que PxC no amaga el seu interès de recollir, en la mesura que pugui, una herència latent lligada amb el feixisme genuïnament català.\nTorno a insistir, que tot és una hipòtesi.\nPublicat per Jordi López Camps a 29.5.11 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: Integrisme, Política, PxC, Tradicionalisme\n29 maig 2011 “”El meu cor se sent segur, Déu meu, lloaré i cantaré, amb tota la força” (Sl 108,2)\n30 maig 2011 “El teu amor és gran, més alt que el cel, arriba als núvols la teva lleialtat” (Sl 108,5)\n31 maig 2011 “Tu, Senyor, Déu meu, tracta’m com escau al teu nom, allibera’m per la bonat del teu nom” (Sl 109,21)\n1 juny 2011 “Oracle del Senyor al meu senyor: “Seu a la meva dreta” (Sl 110,1)\n2 juny 2011 “De tot cor enalteixo el Senyor” (Sl 111,1)\n3 juny 2011 “Feliç l’home que venera el Senyor i estima de cor els seus preceptes” (Sl 112,1)\n4 juny 2011 “Qui és com el Senyor, el nostre Déu?” (Sl 113,5)\nPublicat per Jordi López Camps a 28.5.11 Cap comentari:\nDiàlegs per un amic neoliberal XVII. El nou paper de l'Estat\nEl liberalisme modern ha criticat durament els efectes socials negatius provocats per l'intervencionisme estatal. Aquest punt de vista no pot ser rebutjat de plànol. Si analitzem el fonament de l'actual intervencionisme de l'Estat descobrim que la seva necessitat "de perseguir moltes metes, sovint mitjançant estratègies conflictives, ha arribat a convertir-se avui en una donis les seves principals fonts de debilitat" (KEANE,J. en "Introducción" al libro de "Contradicciones en el Estado del Bienestar", Alianza Editorial pág.18). És evident que a mesura que s'incrementen els objectius assumits per l'Estat augmenta la seva intervenció i presència en territoris aparentment situats a extramurs dels seus àmbits d'actuació. És clar que aquesta qüestió és clau per al liberalisme, però en ella es dirimeix també un model d'Estat que resulta senyal d'identitat de bona part de l'esquerra moderna. Per evitar que ambdues postures s'escudin darrere d'estereotips prefixats per endavant, el possible diàleg sobre aquestes qüestions podria començar-se per aquells aspectes que, presumiblement, sigui més fàcil aproximar postures i crear consens. Per exemple, és innegable l'existència d'efectes indesitjats en la mediació econòmica i social de l'Estat, com a mostres d'aquests podem citar la creixent burocratització; l'absència de control i seguiment de les polítiques públiques; la gestió de la ineficàcia i ineficiència, etc... Tots aquests aspectes, efectivament, tenen una incidència negativa sobre el funcionament de l'Estat i en alguns dels camps on aquest intervé. Recordem, com a referència útil, les seves conseqüències negatives sobre les prestacions socials donades per l'Estat, tant per la seva baixa qualitat com a insuficiència. L'alternativa dialogal proposta no ha de ni negar aquestes evidències, ni advocar per una defensa acèrrima de l'intervencionisme estatal. Seria més encertat, i d'altra banda més coherent amb la pròpia evolució dels fets, ressituar la qualitat i extensió d'aquesta intervenció.\nAvui existeixen nombroses evidències d'un altre model de Benestar, més difús i menys depenent de l'intervencionisme estatal. Poc a poc van prenent consistència les propostes que promouen un "pluralisme del benestar". Es tractaria d'impulsar un Sistema de Benestar amb una intervenció de l'Estat menor i diferent, així com amb un major protagonisme en aquest sistema per part d'elements de la societat civil i la iniciativa privada. Aquesta visió no advoca per un Estat mínim, doncs encara que "l'Estat perdrà en part en la seva qualitat de proveïdor de benestar, seguirà encara tenint un paper actiu que jugar" (Johnson, N. "El Estado del Bienestar en transición". Ministerio de Trabajo y Seguridad Social. Madrid 1990, pág.95). Per poder desenvolupar eficaçment aquest model de pluralisme del benestar ha de prestar-se major atenció a les experiències que busquen "fórmules de mobilització del potencial humà mitjançant l'estímul de petites iniciatives de l'anomenat sector informal que alimenta les estratègies de supervivència. Un Estat i un Mercat sense grups primaris es mostra inviable des d'aquell context soci-econòmic. Ens equivocaríem sinó fóssim capaços de veure en el descobriment dels Mons vitals una mica més que la solidaritat primària de caràcter orgànic; és una realitat que simbolitza tots els potencials d'autoorganització propis de l'existència humana" (García Roca, J. "Compasión, equidad y justicia". Iglesia Viva nº 156, 1991. pág. 576.)\nPublicat per Jordi López Camps a 27.5.11 Cap comentari:\nPxC va en sèrio. No és un foc d’encenalls. Les respostes que el seu líder dóna en l’entrevista que li fa avui el diari El Mundo demostra que cal combatre els seus plantejaments polítics i perseguir-los penalment si inciten l’odi i la xenofòbia. Perquè aquest és un dels límits de la llibertat d’expressió. Tot ciutadà és lliure de pensar i expressar el que vulgui. Però aquesta llibertat té un límit si incita l’odi i altera la convivència. Això és el que diu l’article 510 del codi plenal que reprodueixo a continuació.\nPublicat per Jordi López Camps a 26.5.11 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: Convivència, Immigració, Islam, Josep Anglada, PxC\nPublicat per Jordi López Camps a 25.5.11 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: Doctrina Social, Globalització\nEncerts i límits del moviment “democràcia real”\nEl recent moviment “democràcia real” aporta algunes dades significatives per comprendre com es donen els nous fenòmens de lideratge polític i els seus límits. La congregació de persones a les places públiques convocades a traves de les xarxes socials són una bona mostra del que es coneix agregació social entorn a un atractor. Es tracta de un procés espontani que no obeeix cap regla predefinida i que produeix una estructura inexistent abans. En aquest cas, la concentració de persones en les places públiques. A continuació s’observa un fenomen també conegut en els estudis de biosociologia: la emergència d’un ordre i una autorganització. Certament, era suficient passejar per aquestes places per adonar-se que les persones s’havien organitzat en grups que complien diferents tasques: menjar, neteja, debats, entreteniment, avisos, etc... Tot estava ben organitzat i aquest ordre havia emergit de manera espontània, sense necessitat de cap organitzador.\nPerò el fenomen de la concentració també presentava importants limitacions. La més evident la manca de lideratge polític (o social). Durant els dies de la concentració les persones han expressat les seves inquietuds i han reclamat solucions polítiques. S’han fet moltes propostes de com millora el sistema democràtic. Però no ha emergit (no han emergit), fins ara, ningú amb capacitat de traduir aquest estat d’ànim amb una proposta política operativa capaç de ser creïble i possible. Perquè el repte és com transformar des del propi sistema el sistema que es critica. Més enllà d’algunes propostes que reclamaven la destrucció del sistema el clam popular exigia la millora del sistema democràtic. Aquesta és una de les altres limitacions. La manca d’alternatives factibles d’assolir per transformar el sistema criticat des de les pròpies contradiccions del sistema i a partir de la iniciativa dels actors polítics que són criticats. Qüestions bastant complexes de gestionar. Però, és evident que cal intentar-ho. Ara la pilota està en la teulada dels mateixos partits del sistema.\nPublicat per Jordi López Camps a 24.5.11 Cap comentari:\nEls resultats electorals tornen a situar a primer pla el tema dels pactes polítics. En altres eleccions això ha estat profundament contestat perquè la força guanyadora no podia governar perquè els pactes post-electorals ho impedien. Ara hi ha un escenari polític modificat per una contestació ciutadana que des de la plaça pública demana major democràcia. Els ciutadans mobilitzats aquestes dies demanen un renovellament ètic de la política. ¿Què es pot fer ara, en el moment dels pactes de govern?.\nDissabte passat l’arquebisbe de Barcelona, cardenal Lluís Martínez Sistach, parlant amb un petit grup de polítics cristians de tots els partits demanà que els dirigents polítics prenguessin iniciatives, gestos, que evidenciessin que s’escolta sincerament el que es demana en el moviment “democràcia real”. En aquest sentit, penso que ara seria el moment de promoure les següents iniciatives.\nEn primer lloc, explicitar una voluntat de canvi ètic en la configuració de la governança de les ciutats. És cert que la lògica imperant en les eleccions municipals és la de pactar em qui sigui per tenir l’alcaldia; però, i si fos possible seguir una altra lògica? Pot ser ja és hora d’explicar als ciutadans que els pactes polítics de govern es faran des d’una perspectiva d’intentar respectar l’expressió de la voluntat popular. Que, tot i que la llei ho permet, ja no és temps per confeccionar aliances que sostreguin el sentit del vot popular. ¿Què vol dir això?. Vol dir, en el cas de les eleccions municipals, procurar respectar la llista més votada i no entorpir que es pugui formar govern. Deixant per desprès, en el joc “govern – oposició” les possibles correccions a l’acció de govern.\nPerò això no és suficient. Cal un suport normatiu que asseguri l’objectiu ètic. Per això cal una llei electoral catalana que resolgui aquesta qüestió i d’altres, com per exemple, el diferent nombre de vots que necessita una persona per sortir diputat segons sigui d’una zona rural o metropolitana. Com també cal apropar la circumscripció electoral als ciutadans. La governança de la llista més votada s’ha resolt a altres països de diferents maneres: doble volta, assignació directa de la majoria absoluta, etc... En tot cas, el que cal fer és un debat ciutadà i normatiu sobre com ha de prevaler la voluntat popular alhora de conformar la governabilitat de les institucions. Perquè, els acords post electorals són també una qüestió que afecta a la moral política.\nPublicat per Jordi López Camps a 23.5.11 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: cardenal Lluís Martínez Sistach, Política\nÉs evident que la mobilització ciutadana demanant “democràcia real” no ens pot deixar indiferents. ¿Què hem de dir els cristians davant el clams que provenen les places de les nostres ciutats i vil·les?, ¿quina actitud hem de prendre?, ¿què ha de fer els polítics que són cristians?. Són preguntes que tenen sentit, perquè la vida cristiana és una permanent interrogació sobre els fets de la realitat per tal de descobrir en ells las plurals manifestació de l’amor de Déu. Els signes del temps interpel·len les nostres consciències per tal de veure com Déu es deixa trobar a través d’ells.\nEl pare Antoni Pou a senyalat que és temps de gran renovació de la societat i de l’Església. Això exigeix esforç i sacrifici personal; això vol dir implicar-se per tal construir una Església més autèntica i una societat millor. En les mans dels ciutadans hi ha la llibertat de quedar-se en la simple indignació o transformar les estructures socials i polítiques injustes i orientar-les en favor d’una societat més humanitzada. És evident que els polítics actuals no són petits déus que tot ho poden. Però aquests polítiques haurien d’escoltar la sensibilitat ciutadana i transformar en propostes positives les crítiques que s’expressen aquestes dies. De manera particular, els polítics cristians que militen en diferents partits, haurien de ser més valents alhora de saber traduir en iniciativa política les inquietuds que els ciutadans expressen aquestes dius en les places. Per la seva part, els nostres pastors haurien de ser més decidits i saber il·luminar avui, amb paraules vives i actuals, la consciència social i política dels cristians.\nPublicat per Jordi López Camps a 22.5.11 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: Antoni Pou, Indignació, Política, Valors\n22 maig 2011 “”No m’amaguis la mirada en hores de perill; sempre que t’invoco, escolta atentament, no triguis en respondre’m” (Sl 102,3)\n23 maig 2011 “El Senyor és compassiu i benigne, lent per al càstig, ric en l’amor” (Sl 103,8)\n24 maig 2011 “Quan envies el teu alé, reneix la creació i renoves la vida sobre la terra” (Sl 104,30)\n25 maig 2011 “Cantaré al Senyor tota la vida, cantaré al meu Déu mentre sigui al món” (Sl 104,33)\n26 maig 2011 “Glorieu-vos del seu nom, que és sant, alegreu-vos de cor, els qui busqueu el Senyor” (Sl 105,3)\n27 maig 2011 “Per l’amor que tens al teu poble, recorda’t de nosaltres, Senyor; visita’ns a salvar-nos” (Sl 106,4)\n28 maig 2011 “Enaltiu el Senyor que n’és de bo! Perdura eternament el seu amor” (Sl 107,1)\nPublicat per Jordi López Camps a 21.5.11 Cap comentari:\nLa proposta de trobada dialogal entre ideologies ha de servir per potenciar un conjunt de valors morals al voltant dels quals recuperar el to moral de la societat civil i des d'ella la política. És necessari afavorir punts de trobada amb el pensament liberal modern per parlar i posar-nos d'acord sobre qüestions com són la creativitat, la responsabilitat, la solidaritat, l'esforç, la tenacitat, la tolerància, l'espiritualitat i altres valors que podrien resumir-se en el que molt encertadament Victoria Camps va denominar "Virtuts Públiques". Les quals, segons aquesta professora d'ètica, podrien sintetitzar-se en: solidaritat, tolerància, responsabilitat, professionalitat, bones maneres i transparència. El liberalisme pot ajudar a tornar a recompondre un projecte humanista que situï de nou als homes i dones emancipats, amos dels seus presents i actius constructors del futur, en el centre d'un nou paradigma cultural que pot tenir molts punts de contacte amb l'esperit renaixentista.\nLes possibilitats d'aquesta trobada dialogal amb el pensament liberal no han d'esbiaixar l'existència d'algunes dificultats, importants, en aquesta recerca de raó entre diferents tradicions de pensament. Resulta discutible l'elogi encès que fa, en particular, el neoconservadurismo de tornada a àmbits privats i l'absència de diàleg sobre el sistema de valors. La valoració de l'individualisme proposada pels neoconservadurismo moderns estimula a les persones a ocupar-se només dels seus assumptes, dels seus negocis, mentre que es considera irrellevant discórrer sobre el per què de les coses i les seves raons. Aquesta incitació a l'individualisme estimula, indirectament, la insolidaritat com a únic referent vàlid.\nEnfront d'això hem de recuperar el discurs, sempre incòmode, de la solidaritat. Però no des d'una discussió sobre els valors, doncs no crec que puguem trobar massa desacords sobre això amb els neoliberals, sinó a partir de compromisos fefaents a favor de la solidaritat. El desafiament real és com construir institucions solidàries, com impulsar i decidir alternatives solidàries i viure de forma solidària. Parafrasejant a Marx podríem dir que l'important ja no és interpretar la solidaritat, sinó construir un món solidari.\nPublicat per Jordi López Camps a 20.5.11 Cap comentari:\nLa campanya electoral de les eleccions municipals ha provocat a alguns polítics a dir verdaderes calumnies, mentides i falsejar la realitat només amb la finalitat d’incitar la por als immigrants. Cal dir prou. Això no es pot admetre. Cal denúnciar aquestes opinions i s’han de perseguir amb contundència i sense contemplacions. Un amic meu, lamentablement mort, comentava que la por social s’instal·la quan els ciutadans són condescendents amb els violents, físics o verbals. Quan els ciutadans callen la por guanya terreny. Els que incitin l’odi han de ser perseguits judicialment. Per això els ciutadans hem d’estar defensats contra aquest l'odi practicat per alguns polítics. Els ciutadans ens hem de sentir protegits contra la maledicència practicada per alguns polítics. La millor defensa que tenim davant la seva aparent impunitat és confiar que la Fiscalia Provincial de Barcelona aquest cop trobi motius per actuar d’ofici a través del fiscal que s’ocupa del Servei Especial de Delictes d’Odi i Discriminació. Contra l’odi, tolerància zero.\nPublicat per Jordi López Camps a 19.5.11 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: odi, Política, Xenofòbia\nEls cristians creiem que malgrat les infidelitats en l'amor al germà Déu es lent en el càstig i ric en el seu amor. Perquè, sempre hi ha el seu generós perdó. Al llarg de la historia de la salvació s’observa com Déu a traves de profetes i els signes dels temps ha recordat a la humanitat quina ha de ser la seva fidelitat en el camí de la salvació. Sempre dóna una segona oportunitat per redreçar-se quan el pecat ens ha enemistat amb Ell. Quan l'Aliança semblava corrompuda Jesús, que experimenta el sentit de saber que Déu és Abbà, estableix una nova Aliança estable i ens indica quin és el seu camí. Aquest resum abreujat de la pròpia historia de la salvació em serveix per parlar de la salvació en la història. Perquè l’Aliança de Déu amb la humanitat es dóna en la història i en un temps històric que té passat, present i futur.\nAvui vivim temps convulsos. Són moments de grans canvis socials, culturals i econòmics. També haurien de ser moments de canvis profunds en el sistema polític, però aquests no es donen amb la claredat que hom espera. La política ha perdut part de la seva capacitat per interpretar el que passa, proposar alternatives i controlar els diversos agents i actors que configuren el futur. Per això no es cap casualitat que hi hagi persones indignades que no accepten resignadament la realitat perquè se’ls nega la possibilitat d’un futur tranquil. Aquestes persones no es conformen amb una acceptació resignada de la realitat. Hi ha un descontent que ha d'interpretar-se pausadament. No es pot desqualificar als indignats dient que són els anti-sistema del moment. No, no és així. Per que, en tot cas, sí que són persones que s'han quedat fora o en la perifèria del sistema per culpa de la cobdícia i manca d'ètica d’aquells persones que controlen el sistema. Els vertaders anti-sistema són els personatges que Jeffrey D. Sachs identifca molt bé en un magnífic article “Oleada de crímenes corporativos”. Són aquestes persones les que han provocat la fallida del sistema de benestar construït, amb molt esforç, pels nostres pares; són las mateixes persones que, en lloc d’estar afectades per la crisi encara se’n beneficien.\nPer això no és estrany que el present sigui temps d’indignació. Però també hauria de ser temps de nous valors i de revolta. El papa Benet XVI insisteix que calen nous valors en el sistema econòmic i social. Hem d'acollir la seva proposta de valors perquè ajuden a humanitzar la societat i a reconciliar-nos amb Déu. Però també ha de ser un temps per la revolta. Cal treure els nous mercaders que han ocupat el temple de la política. Persones corruptes o insensibles de cor que s’aprofiten del valor de la democràcia i de l’espai polític. Persones que han fet de la política una negoci a favor dels seus interessos i els interessos dels seus amics. Persones que legislen per afavorir els lobbys que els han promocionat a l’escó polític amb importants aportacions per la campanya electoral o pel seu lucre personal.\nCal un nou acord social per recuperar el sentit de la política. La indignació, junt amb la revolta i el renovellament ètic necessiten de l’espai polític. Ara per ara, no tenim altres canals. El que cal és millorar la qualitat de la democràcia i dignificar la política. Per això ens cal escoltar les veus que criden a la indignació i a la revolta des dels campaments de les places de les nostres ciutats Quan demanen una oportunitat per viure dignament ens estan parlant a les nostres consciències. Per això, en aquests moments de tribulació és important que aquestes persones sentin al seu costat la veu solidària de les persones que, com feu el Bon Samarità, no passen indiferent davant dels que pateixen. És un moment privilegiat per renovar la fidelitat misericordiosa de l’Església en el nostre temps històric. L’Església ha d’estar al costat dels indignats perquè Jesús també s’indignà amb els mercaders del Temple.\nPublicat per Jordi López Camps a 18.5.11 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: Dignitat, Política, revolta, Valors\nEl vici o la disbauxa, entesos com els contrari de la prudència, poden ser l’actitud temerària o actuar de forma imprudent. Això és el que ha succeït no fa massa quan un mosso d’esquadra, representant el Sindicat de Policies de Catalunya, explicà explicà en un congrés fent servir un to alarmista, com els serveis d’espionatge americans i espanyols, juntament amb les forces de seguretat del país estan controlant exhaustivament el que fan i diuen els radicals musulmans a Catalunya. Aquest mosso d’esquadra explicà, sense estalviar-se detalls, com es vigilen els sospitosos de col·laborar amb la yihad. És evident que les seves opinions tranquil·litzen perquè donen seguretat, però no ajuden a resoldre la convivència quotidiana amb els musulmans catalans ja que de nou se’ls envia el missatge de que estan permanentment i rigorosament vigilats per precaució. Només cal anar a qualsevol acte important de les comunitats musulmanes catalanes per identificar els que estan allà per controlar el que passa. Alguns ho fan amb total discreció i altres se’ls identifica fàcilment. Ja està assumit que això sigui així i tothom actua amb normalitat. D’alguna manera, les forces de seguretat formen part del paisatge. Però tot queda en cercle restringit del qui ho ha de saber.\nPublicat per Jordi López Camps a 17.5.11 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: prudència, Valors\nEl talent polític\nEs perd el talent?. És evident que sí. En general, l’edat no perdona. Algunes persones pateixen un notable deteriorament en el sistema neuronal que afecta a la seva capacitat cognitiva. Llavors, moltes coses s’enfosqueixen i la desorientació mental guanya terreny. Però, ¿passa el mateix en les organitzacions?. La resposta hauria de ser que no, però no n’estic tan segur. En el cicle de vida organitzatiu es dóna un fenomen ben curiós: el talent es deixa perdre de forma cíclica. Alguns amics meus estan constatant aquesta realitat en la seva pròpia experiència. Resulta amarg percebre que la perícia personal, en lloc de ser una ajuda, és un destorb. De cop, la persona dubta del seu talent perquè l’organització decideix prescindir d’ell. Ràpidament l’autoestima es fa fonedissa i sorgeix la pregunta: ¿és veritat que no puc aportar res a l’organització o a la societat?.\nFals. Les persones sempre poden aportar el seu talent en la mesura que les organitzacions o la societat el vulgui acollir. La qüestió és saber com aprofitar aquest talent quan els indicadors laborals semblen indicar que s’imposa el temps del retir. ¿Pot prescindir una societat madura del talent de les persones? ¿té sentit jubilar a una persona quan està intel•lectualment madura? Ara que estem en una economia de crisi, ¿té algun sentit oblidar la perícia que tant ha costat d’adquirir?, ¿no és un luxe prescindir de l’experiència?, ¿com es trasllada l’alt valor del coneixement contingut en la perícia a les persones que s’incorporen al mercat de treball?. Des del punt de vista d’aprenentatge el coneixement d’una persona de 60 anys no és la suma de dos de 30 anys, tot i que, guiat pel criteri de minimitzar costos, el responsable de Recursos Humans així ho consideri. Les persones de 60 anys, aquelles que tenen la jubilació a la cantonada, certament no hauran resolt el teorema de Fermat, però s’han cremat les pestanyes intentant resoldre'l o aprenent el que no cal fer per tal que les coses es facin bé. Socialment, ¿és considera que això té algun valor? ¿hi ha algú interessat en conèixer el saber del seu veí?\nAra que venen eleccions municipals algunes persones, després de molts anys de dedicació al servei a la comunitat local, han decidit deixar la política. ¿Com es recull la seva experiència?, ¿quins mecanismes té el sistema polític per aprofitar el seu talent polític?. Dóna la impressió que hi ha un pensament majoritari que considera que en política les persones es poden amortitzar com les inversions o que tenen data de caducitat com el iogurts. Quin error!. Estic envoltat de persones que volen retornar a la societat el talent que la vida política els ha aportat i no saben com fer-ho. No hi ha suficients canals socials per recollir eficaçment aquest talent polític. Les poques experiències existents són en el sector social i no són del tot conegudes. Desaprofitar aquesta aquest talent no és bo per la societat.\nPublicat per Jordi López Camps a 16.5.11 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: Politica, Talent\nPublicat per Jordi López Camps a 15.5.11 Cap comentari:\n15 maig 2011 “Anuncieu de dia en dia que el Senyor ens ha salvat” (Sl 96,2)\n16 maig 2011 “La llum apunta per al just, i l’alegria per als rectes de cor” (sl 97,11)\n17 maig 2011 “Tothom ha vist, d’un cap a l’altre de la terra, la salvació del nostre Déu” (Sl 98,3)\n18 maig 2011 “Senyor, Déu nostre, tu els responies: eres per a ells Déu de perdó, tot i castigar les seves culpes” (Sl 99,8)\n19 maig 2011 “Reconeixeu que el Senyor és Déu, que és el nostre creador i que som seus; som el seu poble i el ramat que ell pastura” (Sl 100,3)\n20 maig 2011 “Que n’és de bo el Senyor! Perdura eternament el seu amor, és fidel per segles i segles” (Sl 100,5)\n21 maig 2011 “Vull celebrar la bondat i la justícia. A tu, Senyor, dedico el meu cant” (Sl 101,1).\nPublicat per Jordi López Camps a 14.5.11 Cap comentari:\nDiàlegs per un amic neoliberal XV. Per una nova democràcia política\n(Reflexió sobre un punt de trobada amb el pensament liberal moderna: la democràcia política)\nEn el camp de la democràcia política és on el neoliberalisme ha consolidat una cultura alternativa adequada per al nostre temps. Les seves crítiques a les limitacions del sistema democràtic occidental no han de refutarse per considerar-les com a simples intents deslegitimadoras del mateix. Més aviat tal deslegitimació pot produir-se si la cultura política existent potència i consolida, com a senyals d'identitat pròpies, alguns dels seus elements més perniciosos tals com: a) inclinació al pragmatisme; b) difuminación dels referents ideològics en les opcions polítiques; c) oblit dels conflictes socials; d) adelgazamiento de la participació democràtica; i) tecnificació de la política i encumbramiento del gestor públic com a substitut del polític.\nEl desafiament plantejat a la governació de la nostra societats prové de la seva creixent complexitat, les seves inevitables inestabilitats i constants desequilibris. Aquesta situació no pot conduir al desànim ni a l'atrincheramiento en posicions dogmàtiques. El diàleg de tradicions torna adquirir la seva justa dimensió: torna a ser necessari a fi de trobar una alternativa al que els membres del Club de Roma qualifiquen de "creixent obsolencia" dels sistemes de governabilitat, doncs "les seves estructures van ser dissenyades en l'essencial fa més d'un segle per satisfer les necessitats de societats molt més simples que la present" (King,A. i Scheinder,B. "La primera revolución mundial. Informe del Consejo al Club de Roma. Plaza Janés, Barcelona 1991 pág.182) . En aquesta recerca d'alternatives els punts de trobada poden ser molts i segur que ells faran possible que la "Humanitat i la compassió" (King,A. i Scheinder,B. "La primera revolución mundial. Informe del Consejo al Club de Roma. Plaza Janés, Barcelona 1991 pág.191) impregnin l'acció política .\nPublicat per Jordi López Camps a 13.5.11 Cap comentari:\nÉs habitual escoltar l’expressió “negar la major”. Això vol dir que es nega la validés d’una opinió o el raonament d’una altra persona perquè es nega la validesa del fonament en el qual es basa el judici. Això és evident en els sil·logismes on es relacionen dues premisses de les quals es dedueix una conclusió. Sembla que en política hi ha persones capficades en afirmar la major sigui com sigui. L’ús dels sil·logismes és un recurs polític molt emprat. En campanya electoral abunden els exemples dels sil·logismes polítics. Un exemple seria: “els que pensen com jo són bons catalans, aquells no pensen com jo. Llavors, aquells no són bons catalans”. Aquest tipus de plantejament neguen el dubte. La hipòtesi major esdevé tesi irrefutable i inqüestionable. Aquesta tesi ho ha d’explicar tot i fora d’ella tot esdevé negació de la major.\nPerò, ¿que passaria si es qüestionés la tesi major?. ¿Què passa si es demostra que la major és una construcció per confondre el pensament?. Dit d’una altra manera: ¿i si la major fos una simple manipulació?. La raó pot ajudar-nos a desemmascarar la debilitat d’aquest tipus de raonament. Només cal demostrar que hi ha tanta certesa en la major com equívoc malèvol en la conclusió del sil·logisme. És a dir, un pot ser tan català pensant d’una manera com una altra. Ningú té la patent de donar certificats de catalanitat. Aquest és el treball que la raó crítica ha d’exercir per evidenciar les trampes dels sil·logismes polítiques. La millorar aportació que es pot fer a la llibertat crítica és sospitar sempre de la solidesa dels sil·logismes polítics.\nPublicat per Jordi López Camps a 12.5.11 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: \tPolítica\nPublicat per Jordi López Camps a 11.5.11 Cap comentari:\nPublicat per Jordi López Camps a 10.5.11 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: Josep Miquel Bausset, monjo, Montserrat, Vida monàstica\nPublicat per Jordi López Camps a 9.5.11 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: Egipte, Església copte\nInteracció i lideratge polític\nL’altre dia, estant sopant a la caseta de la “Hermandad del Santo Angel” a la “Feria de Abril” vaig observar un fet que m’impactà. Al mig sopar entrà un conegut polític, ara en l’oposició, aspirant a l’elecció a alcalde en les properes eleccions municipals, i després, un parell més de polítics en actiu i col·legues de l’anterior. Em sorprengué com tots aquests polítics, a excepte d’anar a saludar al personal de cuina i al responsable de la caseta, no tingueren la iniciativa de saludar o parlar amb el nombrós públic que estava sopant. Passaren com una exhalació.\n¿S’ha tornat estúpida la política?. La política sense interacció amb els ciutadans és molt nècia. La confiança ciutadana, base de tot lideratge polític, es construeix també a partir de la interacció dels polítics amb els ciutadans, els electors. Però sembla que les estratègies comunicatives d’alguns partits eviten que els polítics s’apropin als ciutadans. En els darrers anys s’han consolidat algunes pràctiques que esdevenen vertaderes barreres per apropar la política als ciutadans. Per exemple, els polítics fan rodes de premsa sense preguntes, els partits reparteixen talls d’imatge dels seus candidats o en les campanyes electorals s’eviten trobades reduïdes dels polítics amb els ciutadans.\nSense interacció dels ciutadans amb els polítics no hi lideratge polític. Sense relació directa dels ciutadans amb els polítics no hi espai plausible per la política. El perill d’avui és deixar la política en mans només dels dissenyadors de la mercadotècnia política. Els productes del marketing polític han esdevingut freds canals de comunicació, incapaços de transmetre la humanitat que sempre hi ha al darrera d’un polític. Cal salvar aquesta humanitat en benefici d’una política més humanitzada. Per sort, en algun dels primers anuncis electorals de la campanya municipal comença aparèixer algun polític mostrant-se distés i relaxat en entorns càlids, com la família o envoltat d’altres persones.\nPublicat per Jordi López Camps a 8.5.11 Cap comentari:\n8 maig 2011 “Ja que s’empare en mi, jo el salvaré, el protegiré perquè coneix el meu nom” (Sl 91,14))\n9 maig 2011 “Sempre que m’invoqui, l’escoltaré, estaré vora d’ell en els perills, el salvaré i l’ompliré de glòria” (Sl 91,15)\n10 maig 2011 “Saciaré el seu desig de llarga vida, li mostraré la meva salvació” (Sl 91,16)\n11 maig 2011 “Senyor, que en són, de grans, les teves obres, els teus designis, que en són de profunds” (Sl 92,6).\n12 maig 2011 “El teu pacte és irrevocable, Senyor. La santedat escau a casa teva al llarg de tots els segles” (Sl 93,5)\n13 maig 2011 “Quan m’adono que estic a punt de caure, el teu amor em sosté, Senyor, quan creix el neguit dintre meu, el teu consol és la meva delícia” (Sl 94,18-19)\n14 maig 2011 “Tant de bo que avui sentíssiu la seva veu!” (Sl 95.7).\nPublicat per Jordi López Camps a 7.5.11 Cap comentari:\nDiàlegs per un amic neoliberal XIV. Revisió de la democràcia política\nLa crisi econòmica iniciada als anys 70, a més de l'impacte sobre el sistema econòmic, va servir per reobrir el debat sobre les possibilitats de seguir desenvolupant la democràcia representativa a partir del marc establert per la democràcia liberal. Posteriorment aquest debat es va enriquir per les aportacions sorgides al voltant de les repercussions polítiques de la crisi de l'Estat del Benestar i els problemes derivats de la governació de les societats occidentals. L'enorme burocratització generada pel desenvolupament i extensió de l'Estat Social han difós la creença de que un dels actuals problemes greus de la democràcia moderna és la lentitud en la presa de decisions. És probable que al voltant d'aquestes crítiques i preocupacions sigui possible establir alguns punts de consens entre els diferents pensaments polítics que avui conformen les diverses alternatives polítiques.\nEn l'informe de 1991 del "Consell al Club de Roma" es preguntava i afirmava contundentment "¿és governable aquest nou món en què ens trobem? La resposta és: amb les estructures i actituds existents, probablement no” (King,A. i Scheinder,B. "La primera revolución mundial. Informe del Consejo al Club de Roma. Plaza Janés, Barcelona 1991 pág.118) . Les raons exposades pels analistes del Club de Roma eren persuasives: "existeix una contradicció creixentment evident entre la urgència de prendre certes decisions i el procediment democràtic, fundat en diàlegs diversos, tals com el debat parlamentari, el debat públic i les negociacions amb sindicats o organitzacions professionals. L'evident avantatge d'aquest procediment és la seva obtenció de consens. El seu inconvenient radica en el temps que porta, especialment a nivell internacional. Doncs, en efecte, la dificultat no es troba només en la presa de decisions, sinó també en la seva posada en pràctica i la seva avaluació" . Per a això el Club de Roma proposar buscar una nova "justificació moral i racional de la democràcia representativa" (King,A. i Scheinder,B. "La primera revolución mundial. Informe del Consejo al Club de Roma. Plaza Janés, Barcelona 1991 pág.118)\nPublicat per Jordi López Camps a 6.5.11 Cap comentari:\nPublicat per Jordi López Camps a 5.5.11 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: Arrels cristianes de Catalunya, Balmesiana, Església catalana, Jaume Balmes, Ramon Corts\nNormalment, procuro evitar criticar directament a algú. Però, en aquesta ocasió, crec que ho he de fer en bé del sentit comú. Dissenteixo totalment de la declaració de la Comissió Executiva d’e-cristians “Criteris per ajudar a decidir el vot en les eleccions municipals”. Ho critico perquè els seus arguments no son equànimes i han estan construïts per justificar una conclusió presa abans de qualsevol debat. El grup e-cristians, des d'una enfurismada posició anti-socialista perjudiquen notablement a un dels pilars de la democràcia: el poder local. El sistema democràtic, com molt saben alguns dels dirigents d’e-cristians, ja que foren càrrecs públics en el seu moment, està format tant pels continguts dels acords dels governants i les seves polítiques, com també per les institucions que permeten articular el poder polític.\ne-cristians per tal de desqualificar el govern de Rodríguez Zapatero desvirtua les eleccions locals i les manipula en benefici del seu enfrontament permanent amb la política del govern socialista. S’equivoquen, i molt, quan afirmen que les eleccions municipals són una ocasió per fer un plebiscit contra Zapatero: "són unes eleccions que tenen també un significat plebiscitari sobre les polítiques que ha vingut desenvolupant el president Rodríguez Zapatero". Les raons per tal consideració és que aquest govern, amb els diners de tots els ha “aplicat no a ajudar a les necessitats objectives, sinó a privilegiar als grups del laïcisme agressiu, la ideologia de gènere i l’homosexualisme polític" i a una "una política econòmica desastrosa que ens ha conduit a més del 21% d’aturats". En el supòsit que els raonaments d’e-cristians fossin raonables, no ho és la seva proposta. Mai unes eleccions locals han de servir per dirimir altres disputes fora de l’àmbit municipal. El dia 22 de maig els ciutadans escullen els representants polítics de la comunitat local. Es trien aquelles persones que han d’ajudar als ciutadans a construir el futur de les ciutats, vil·les i pobles. Res més. En els consistoris no es decideixen cap dels temes que tan preocupen a e-cristians. En els consistoris no es fa política general. Aquesta és la principal acusació que pot fer-se a la nota d’e-cristians. S’han equivocat d’eleccions motivats per la seva visió sectària de la política.\nPer sort la doctrina social de l’església i el magisteri continuat dels bisbes catalans en aquests temes tenen una mirada més oberta i conciliar que el grup d’e-cristians. El pensament de constant confrontació esgrimit per e-cristians hauria d'incomodar als que, des d'alguns nivells de responsabilitat eclesial, han pensat que aquest grup podrien tenir un paper actiu i prevalent en el diàleg fe i societat. Hi ha molts cristians que poden tenir les mateixes preocupacions que les manifestades per e-cristians en el seu anàlisi, però no per això comparteixen la seva proposta de combat polític. La finesa d’anàlisi que sembla tenir e-cristians s’oblida per avaluar la política practicada altres forces polítiques amb les quals s’identifiquen alguns dels seus dirigents. Però, que en el cas de les eleccions locals, tampoc caldria tenir-ho en compta en la mesura que aquestes eleccions es situen en un altre nivell de govern.\nSorprèn aquesta anàlisi grollera d'e-cristians, tant més quan en a seva executiva hi ha alguna persona que ha estat regidor. El seu plantejament malmet el capital polític dels consistoris en beneficis d'unes obsessions particulars que converteix el seu suposat discerniment en consell sense bon judici i seny. El propi enunciat del comunicat, "criteris per ajudar a decidir", és un engany perquè el discerniment queda substituït per una recomanació: "que es votin les opcions que representin alternatives reals al partit socialista, a fi de garantir la seva exclusió democràtica del poder". ¿Com podem decidir lliurament les persones si ja es dóna la resposta al judici de valors?. e-cristians no proposen criteris per conformar els judici dels votants, sinó una indicació clara d'orientació del vot. Això és, ras i curt, un manipulació de la bona voluntat d'aquelles persones que confien en l'objectivitat i el bon judici d'e-cristians.\nPublicat per Jordi López Camps a 4.5.11 2 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: e-cristians, Política\nLa mort de Bin Laden, una immoralitat política\nAhir, en la tertúlia de la nit a radio Estel, el conductor del programa, l'Emili Pacheco, plantejà comentar tres temes d'actualitat: la mort de Bin Laden, la prohibició de les llistes electorals de Bildu i la beatificació de Joan Pau II. En el meu torn d’intervenció vaig exposar que em semblava que els tres fets tenien un fil conductor molt rellevant pels cristians. En les tres situacions es pot parlar del perdó i la reconciliació. El beat Joan Pau II ens ensenyà la virtut del perdó quan estengué la seva ma reconciliadora a Ali Agca, la persona que pocs anys abans l’havia intentat assassinar. Moltes persones recorden encara avui la imatge del papa al costat d’Ali Agca a la presó. En relació de Bildu, ja vaig comentà en un altre post, la necessitat de perdó que cal administrar per tal de reconciliar i pacificar la societat basca. La mort de Bin Laden, que es pot qualificar d’assassinat, evidencia el risc de renunciar a la lògica del perdó en política.\nL’assassinat de Bin Laden és un desastre per la moral política. En aquest cas, dóna la impressió que els nord-americans han actuat motivats per un desig de venjança. La llei del més fort, del sap desenfundar abans la pistola, ha prevalgut a tot ideal de justícia i de dret a la defensa que té tot individu. Les manifestacions d’alegria en els carrers dels Estats Units demostren que s’ha actuat buscant l’impacte emocional. La venjança ha guanyat la partida a la justícia. El mateix nom en clau donat a Bin Laden en aquesta operació que acabà amb la seva vida, Gerónimo, transmet la reedició de les batalles del far-west entre indis i americans que acabaren en l’extermini dels primers. La imatge dels responsables del govern dels Estats Units seguint en directe l’actuació de les forces especials, les quals tenien l’ordre de primer procurar garantir la seva integritat i després procurar agafar, si es podia, a Bin Laden, la percep com obscena.\nLa recerca i mort de Bin Laden, i la manera de comportar-se el govern nord-americà, qüestiona la confiança en les mateixes institucions democràtiques. Perquè la majoria dels altres governs occidentals han manifestat el seu acord amb l’eliminació de Bin Laden. Sense adonar-se que, en la base de tota societat democràtica i justa ha de prevaler el principi que tothom, fins i tot l’ésser més repugnant pel seu comportament, té dret a un judici just. Els cristians sovint preguem recordant com els salms evoquen el comportament del just i el valor que té la justícia perquè és agradable a Déu, el Senyor és just i benigne. L’amor de Jesucrist venç la llei del talió. No ha estat així amb Bin Laden. Situar-se en la lògica del perdó no significa defugir l’exigència de responsabilitats, però aquestes les han d’administrar els qui està facultats per fer-ho. Admetre que el perdó inspira el comportament polític vol dir reconèixer que és possible ser misericordiós i respectar la humanitat, encara que sigui un bri, que hi ha en la persona que s’ha de judicar. No fer-ho, és voler ocupar el lloc de Déu.\nPublicat per Jordi López Camps a 3.5.11 Cap comentari:\nEn els estudis sobre el comportament són molt conegudes les observacions de Konrad Lorenz sobre el condicionament que té l’impacte de la primera visió que tenen els animals al néixer. És l’anomenat fenomen d’imprinting. Els experiments de Konrad Lorenz amb ànecs demostraven que, si el primer que veien al sortir de l’ou era a ell, llavors el prenien com a mare i el seguien a tot arreu. El mateix passa en política. Són els famosos cent primers dies. Aquests no han d’entendre’s com uns dies de generosa gràcia concedits per l’oposició i els ciutadans als governants. Són els dies en els quals, les decisions que es prenen condicionen la resta del període de govern.\nSi durant aquests primers dies el governant transmet una imatge de desordre i desori, difícilment podrà corregir la construcció mental que els ciutadans hauran fet dels seus governants. Per més que després l’ordre i el control presideixen l’acció de govern, la imatge que el ciutadà tindrà és d’un profund desgavell i desconfiarà de la capacitat i rigor dels governants. Els primers cent dies del govern marquen l’estereotip que presidirà tota l’acció de govern. Si el govern ha començat a governar advertint que farà retallades en tots els nivells de la inversió pública i aprimarà l’administració això és el que queda en l’imaginari dels ciutadans. Per més que després, en lloc de retallades es parli d’estalvi o s’expliqui que aquestes actuacions seran selectives, no es modifica la percepció ciutadana. Difícilment els ciutadans canviaran el seu judici. Per això, alhora de governar cal fer-ho havent previst que fer, que dir i com comunicar durant els primers cent dies. No fer-ho, té conseqüències irreparables. És una llufa que no es treu fàcilment i és una signe d’inexperiència.\nPublicat per Jordi López Camps a 2.5.11 Cap comentari:\nSempre m’ha impressionat la figura del beat Joan Pau II. És innegable que el seu papat canvià profundament la vida de l’Església catòlica. El seu llarg pontificat no deixà indiferent a ningú. Algunes de les seves decisions foren controvertides i modificaren profundament l’organització eclesial. A partir d’una calculada política de nomenaments episcopals transformà el perfil de moltes esglésies locals. Durant el seu llarg pontificat l’Església catòlica patí una forta centralització doctrinal. La pastoral itinerant del beat Joan Pau II donà a la catolicitat el sentit propi del temps modern. El domini de l’espai mediàtic feren del beat Joan Pau II un líder eclesial acceptat política i socialment. La seva ocupació intel•ligent de l’espai comunicatiu li aportà el respecte mundial i augmentà considerable l’autoestima dels catòlics.\nLa fermesa de les seves conviccions el feu una figura indiscutible, però també controvertida. Les transformacions geopolítiques de finals del segle XX no es poden entendre sense el lideratge del beat Joan Pau II. La seva pastoral de multituds afavorí una església de grans moviments, més emotiva que reflexiva. Durant el seu pontificat s’enfortiren una sèrie de moviments eclesials en contraposició al treball pastoral fet fins aquells moments per algunes ordes religioses animades per l’esperit conciliar. Fou aquesta manera d’entendre la presència eclesial la que animà a proposar una nova missió de l’Església catòlica capaç de dialogar amb la cultura contemporània sense una posició d’inferioritat. L’actual papa, Benet XVI, ha recollit sàviament aquest llegat i ha sabut situar aquest diàleg en l’àmbit de la raó de la moderna per tal de resoldre el gran problema del relativisme moral. Ara tenim una església més reflexiva.\nLa revisió doctrinal impulsada del beat Joan Pau II ha estat plural i heterogènia. Si en el camp de la moral de les costums accentuà els aspectes més tradicionals i tancats, sabé obrir l’Església catòlica a una nova comprensió de la Doctrina Social més sensible als problemes de la societat. En aquest sentit, tothom pot identificar-se còmodament amb aquesta mirada plural del beat Joan Pau II tot i no compartir la totalitat de la seva rica i diverses reflexió doctrinal. Reconec que vaig viure amb estranyesa i desacord algunes de les seves postures en relació a alguns debats que afectaven a la comunitat eclesial. Era en aquestes ocasions quan experimentava la meva gran discrepància amb les opinions del beat Joan Pau II. Ho feia des de la més profunda comunió eclesial i amb dolor, tot i que el respecte per la seva figura quedava per damunt del propi desacord.\nMés enllà dels aspectes doctrinals és innegable que el beat Joan Pau II humanitzà la figura del papat. Reconec que m’impressionà un petit detall dels primers moments de la seva elecció: descobrir que el beat Joan Pau II portava un rellotge digital. Pot semblar una tonteria, però per a mi, aquest petit detall, em comunicà la seva humanitat. Després, tot el seu pontificat estigué plegat de gestos plens d’humanitat: viatges, anar esquiar, nadar, sortir del Vaticà per passejar, anar a la presó per perdonar a qui el volgué matar. Tota aquesta dimensió d’humanitat culminà en la vivència pastoral de la seva infermetat i el procés de la seva mort. En aquests moments, en els quals la resposta espontània és amagar-se, el beat Joan Pau II es mostrà enormement humà i consolà a les persones que es trobaven en situacions similars. El seu papat fou un temps d’acostament i proximitat de la seva figura al poble. Això es manifestà de forma clara en la multitudinària cerimònia de l’enterrament i avui en el dia de la seva beatificació. Hi ha una corrent espontània d’adhesió a la seva figura perquè el beat Joan Pau II sabé connectar amb anímicament amb el que moltes persones necessitaven per sortir d’uns temps d’excessiva racionalitat i perfecció tècnica.\nAvui, a Roma, l’Església catòlica ha beatificat una persona que, des de fermesa del seu convenciment sabé transmetre la força de la fe. Li demano la seva intercessió per saber testimoniar la meva fe.\nPublicat per Jordi López Camps a 1.5.11 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: Joan Pau II\nDiàlegs per un amic neoliberal XVII. El nou paper ...\nLa indignació, els cristians i els polítics cristi...\nDiàlegs per un amic neoliberal XV. Per una nova de...\nDiàlegs per un amic neoliberal XIV. Revisió de la ...


Del 06/11/2017 al 11/11/2017\nEl 11/11/2017 a les 19:00 a L'animal a l'esquena (Celrà)\n( Zero en conducta )\nZero en conducta, teatre del moviment és un projecte creat en el 2011 per José Antonio Puchades (Putxa) amb la intenció d’explorar el potencial expressiu de diferents arts escèniques relacionades amb el moviment. Així doncs, la seva investigació està centrada en la unió del Mim corporal, la dansa, les titelles i el teatre físic en general.\nZero en Conducta també es dedica a la docència centrada en la manipulació d’objectes, cos i a la producció audiovisual.\nEh man hé segueix amb l’exploració de Zero en conducta. Utilitzant com a eix central el moviment escènic i les seves variants, aquesta nova producció beu de la dansa contemporània, el mim corporal, la manipulació de titelles, l’acrobàcia, el teatre físic i la màgia per a endinsar-nos en el fantàstic món de Nolan. Un món que necessita molt més que la paraula per a poder ser explicat.\nHe man Éh vol dir persona de varis esperits en llengua Cheyenne. En aquest espectacle el protagonista tindrà forma de titella i els seus esperits seran cinc ballarins, els quals li donaran vida a través de la manipulació per a donar llibertat a la seva imaginació i les seves emocions que seran representades a l’escenari. La història es desenvoluparà entre el que Nolan veu i com ho tradueix en el seu món interior, donant pas a la interpretació dels actors que no només es basa en la manipulació del propi titella sinó també en la execució de coreografies.\nTot això acompanyat de mòduls de pràctica com a única escenografia, els quals modifiquen la seva posició per a crear diferents espais de manera al·legòrica.\nNolan és un jove que viu en una situació estranya. Com a resultat d'un accident cerebral va acabar patint un trastorn neurològic rar, anomenat síndrome de captiveri. La gent pensa que viu en un estat de coma i, per tant, no és conscient del que està succeint al seu voltant. Però la veritat és que Si que ho és. Nolan sent, escolta, olora i sap tot el que està succeint. Vol cridar, jugar, córrer lluny però el seu cos s'ha convertit en la seva pròpia presó.\n"La meva vida ja no em pertany, perquè no puc tan sols ni treure-me-la."\nDavant d'aquesta situació i per evitar la desesperació, aprèn a crear el seu propi món. Un món de somnis, fantasies, dansa, màgia... un món que expliqui a Nolan per què el seu cos no es pot moure però continua respirant.


Envasos sostenibles: hi ha vida més enllà del plàstic! – Zum\nBy Admin 15 març, 2018 Idees que ens inspiren\nSegur que més d’una vegada us heu posat les mans al cap en veure la quantitat d’envasos de plàstic que utilitzem gairebé sense adonar-nos-en en el nostre dia a dia. Es fa tan difícil anar a qualsevol botiga o supermercat i intentar ser sostenible!\nTal com s’acostuma a dir, però, “d’un gran mal en surt un gran bé”, i donant un cop d’ull a la xarxa ens adonem que hi ha alternatives al plàstic que no només tenen un disseny bonic, sinó que a més a més són 100% ecològics.\nHem recollit 6 productes d’alimentació que no sabem si són bons, però que segur que tant tu com nosaltres ens els emportariem a casa només per la seva aparença.\nQui ha dit que els fruits secs sempre han d’anar envasats amb bosses o caixes de plàstic?\nCosta pensar que podem comprar fruita sense utilitzar bosses de plàstic, oi?\nA tothom li ve de gust un sandvitx a qualsevol hora del dia, i més si ens el presenten així.\nPerò no tot es basa en el cartró. Fixeu-vos en aquests ous!\nHo confessem, aquesta idea ens té el cor robat. Es tracta d’un envàs que, un cop ens hem atipat, es pot fer servir per plantar una llavor. Només cal cobrir-lo de terra i ell sol es degradarà. En aquest enllaç podeu veure tot el procés.\nI perquè no només els humans hem d’ajudar a mantenir el medi ambient, acabem aquest recull amb un envàs de menjar per a gossos ben original i sostenible.\nDos graus centígrads, el número màgic del canvi climàtic


El Barça és víctima de les dues cares del cruyffisme - La Valira\nLa relació de la directiva del Barça amb l’entorn familiar i el llegat de Johan Cruyff s’ha convertit en un estrany joc d’equilibris dominat per l’obsessió del vicepresident Jordi Cardoner de mantenir la relació més cordial i estreta possible amb els seus hereus. És una forma d’intentar assegurar-se, si més no, que arribat el moment de governar o d’unes eleccions, aquest lobby cruyffista sobreviscut a la mort de Johan no serà un enemic temible a la trinxera contrària. Cardoner pensa que així esborrarà la batalla de fons i el foc creuat desfermat entre Sandro Rosell i Johan Cruyff després de les eleccions del 2010, és a dir entre el nou ordre i l’antic règim laportista del qual Cruyff va ser sempre ariet i combatent actiu.\nPer això, a partir del 2015 i des de la presidència executiva de la Fundació del Barça, Cardoner va multiplicar gairebé per quatre les aportacions a la Johan Cruyff Foundation i a l’acadèmia Cruyff, que també serveixen per mantenir les filles de Johan, Susila i Chantal, convenientment remunerades per a tranquil·litat del seu germà Jordi, ara cap de família amb Danny Cruyff.\nQuan Johan va morir, la imatge i el missatge d’un Jordi Cruyff reconciliat amb la junta de Josep Maria Bartomeu es va difondre al món des del Camp Nou, on es va acomiadar Johan amb honors i un funeral d’inequívoca harmonia. “Al final hi va haver una abraçada del meu pare amb el Barcelona”, va afirmar Jordi aquell dia.\nPerò en aquest postcruyffisme militen forces com Mediapro, l’empresa des d’on Jaume Roures es va servint del barcelonisme i des d’on s’ha impulsat un fòrum cruyffista per mantenir estretament viva aquesta relació.\nTambé perquè aquest missatge, el cruyffisme, segueixi dominant ideològicament una part de l’opinió pública blaugrana i el fals estereotip que amb Cruyff va començar tot, quan la realitat situa la Masia i Oriol Tort en la concepció del futbol d’ADN blaugrana únic, tal com el coneixem. Mediapro segueix en guerra i vol ignorar que la família de Johan s’ha acollit amigablement a la generosa hospitalitat de l’actual directiva. Fa tot just unes setmanes des de Mediapro es va divulgar una falsa i manipulada oferta pels tittle rights del nou Camp Nou amb l’únic propòsit de deteriorar la gestió financera de Bartomeu. La resposta del club va ser dura, contundent i prou clara en el sentit que no podia seure a parlar amb algú –Jaume Roures– que està querellat amb el club.\nDies després, però, el mateix president Bartomeu i el vicepresident Cardoner van assistir a un homenatge de Mediapro, a la seu d’Imagina, amb Ernesto Valverde de protagonista. Ni van ocupar cadires de primera fila ni van ser benvinguts. Però van preferir passar una mala estona abans de ser acusats de donar l’esquena a Cruyff. Ja sap doncs Cardoner què l’espera per més que s’esforci a portar el club a la vora del servilisme amb el record de Johan Cruyff.


Desenvolupament de persones i equips: agost 2009\nEn el seu llibre "Els sis pilars de l'autoestima" en Nathaniel Branden assenyala que l'autoestima no és una cosa que ens ve donada genèticament, sinó que és la conseqüència de la suma d'un conjunt de pràctiques a desenvolupar. Aquestes són, segons el seu parer:-- La pràctica de viure conscientment: no podem sentir-nos valuosos si fugim de resoldre els problemes esperant que els altres els resolguin, o bé amagant-los tot confiant que desapareguin per si mateixos. -- La pràctica d'acceptar-se a si mateix: hem de valorar-nos, tractar-nos amb respecte i deixar d'enganyar-nos a nosaltres mateixos amb excuses de mal pagador.-- La pràctica d'assumir la responsabilitat d'un mateix: sóc el responsable dels meus actes i de les meves eleccions.-- La pràctica de l'autoafirmació: la meva vida no pertany als altres, ni he de viure d'acord amb les expectatives d'una altra persona. Hem de cooperar, però sense trair les nostres conviccions.-- La pràctica de viure amb un propòsit: hem de ser proactius enlloc de reactius. Hem de dur el timó, enlloc d'anar on ens dugui el vent.-- La pràctica de la integritat personal: cal examinar si les nostres conductes són congruents amb els valors que declarem tenir.Per tant, és possible estimular l'autoestima a l'empresa. Com? Doncs creant un clima que doni suport a que tothom pugui aplicar aquestes sis pràctiques de l'autoestima, enlloc de desmotivar-ho. Si cada treballador creix, l'empresa es desenvoluparà i estarà en millors condicions per a poder superar els actuals moments de crisi i canvis. Publicat per\nEm sobta les poques vegades que escolto aquesta expressió: “no ho sé”. No escoltar-ho dels tertulians als mitjans de comunicació ja no és sorprenent: han de saber-ho tot (si més no semblar-ho) perquè si no és així, sembla que ja no poden valer per fer aquesta funció de tertulians. La qual cosa ja implica que de tant en tant en diran unes quantes de tan grosses com un campanar. Tradicionalment també ha estat mal vist declarar-se ignorant sobre alguna cosa. I ha suposat, mentalment, una certa sensació de vergonya o inferioritat pel simple fet de no saber una cosa. Penso que ha de ser ben bé el contrari: declarar obertament que no se sap una cosa ha de ser una mostra d’humilitat i de voluntat de saber més. És el primer pas per créixer perquè afirmem que no ho sabem i per tant podem fer alguna cosa per solucionar-ho: aprendre-ho. I és, també, un símbol de la confiança que mereixem de l’interlocutor: enlloc de vendre-li un sopar de duro, li declarem obertament que no ho sabem.\nQuants cops hem desaprofitat l'avinentesa de poder dir o fer alguna cosa, però la vergonya ens ha guanyat i ho hem deixat córrer? La por al què diran, a sentir-nos ridículs, al fracàs, a ser la riota dels altres, a ser el centre d'atenció, o a tantes d'altres excuses, ens fa perdre oportunitats. No tinguem por d'expressar la nostra opinió o de fer una determinada activitat. Pensem en tot el bo que en podem treure de fer-ho, enlloc de centrar-nos en les excuses que abans s'esmentaven. És millor viure amb l'esperança de l'èxit que amb el temor al fracàs! I si les coses no sortissin com esperàvem, veiem-ho com una forma de créixer personalment, tot aprenent de les errades que hàgim pogut cometre. Si optem per no fer res o callar sempre, com podrem millorar mai?\ndiumenge 9 d’agost de 2009\nComençar una visita o una reunió havent d'excusar-se per haver arribat tard no és, precisament, la millor imatge que podem donar, ni la mostra de confiança en tot el que ens comprometem a partir d'aquell moment. Evidentment poden sorgir moltes causes que ens poden retardar l'arribada al lloc on anem: el trànsit, una trucada o visita de darrera hora, unes obres inoportunes, etc. Però sabent que tot això és possible, per què no preveure que pot passar? Només cal programar l'arribada amb un marge suficient de maniobra: entre quinze minuts i una hora, segons la llunyania i el tipus de transport que emprem. I què fer si no sorgeix cap inconvenient i hem arribat d'hora? Doncs tenir sempre preparades aquelles tasques poc importants que podem dur sobre: lectures pendents, esborranys a revisar, e-mails no urgents per contestar, etc. Deixem de culpar les circumstàncies, i prenguem mesures per no arribar tard!\nEn Randy Pausch ens donà, en el seu llibre “L’última lliçó”, uns quants “trucs per treballar en grup amb èxit”: – Presentar-se com és degut (i assegurar-se de conèixer el nom de tots) – Descobrir punts en comú (i així serà més fàcil afrontar els temes on hi hagi desavinences) – Cercar condicions òptimes per a reunir-se (que ningú passi fam, fred ni cansament) – Que parli tothom (i no acabar les frases dels altres) – Deixar els egos a casa (anotar i recordar cada idea, i no pas el nom de qui la va tenir) – Lloar-se els uns als altres (i així poder descobrir tresors fins i tot en les pitjors idees proposades) – Plantejar les alternatives com a preguntes (així es podran aportar comentaris que puguin millorar la idea plantejada, enlloc de simplement haver de acceptar o rebutjar l’alternativa proposada) I això serveix tant al món laboral com a casa. Quantes vegades no hem ofegat idees dels qui ens envolten per no tenir en compte algun dels trucs que ens proposa en Pausch?


BUSSEIG EN DERELICTES (VAIXELLS ENFONSATS) – Estació Nàutica Costa Daurada\nCategories: Experiències, Snorkel i submarinisme. Etiqueta: L’Ametlla de Mar.\nEl Golf de Sant Jordi acull diversos derelictes en els quals es poden realitzar immersions. Entre ells destaca “El Cavour”, també conegut com “El Correu”, immersió que necessita de titulació de busseig tècnic donada la seva profunditat i l’estat de les restes. També pot practicar-se immersió en dos cementiris de vaixells pesquers, situats a profunditats aptes per a bussejadors recreatius i que ens ofereixen altres al·licients.\nEl sud de la Costa Daurada és una de les zones del Mediterrani més riques per practicar d’immersió a vaixells enfonsats (“pecios”). El litoral entre l’Hospitalet de l’Infant i l’Ametlla de Mar ofereix diferents possibilitats per submergir-se als vaixells enfonsat. Alguns d’aquests “pecios”, situats a gran profunditat, requereixen un alt grau de preparació. Els monitors professionals de l’Estació Nàutica són els guies ideals per practicar aquesta activitat i assessorar en tot moment sobre el grau de dificultat de la immersió.\nDe les diferents opcions d’immersió a “pecios” submarins aquestes són les més destacades:\nLA VITERA: Antiga embarcació de pesca de tonyines situat a 32 metres de profunditat. Les seves quadernes s’aixequen des del fons de sorra fangosa uns 4 metres. Al seu costat podrem veure congres, llagostes, corballs negres, sargs, castanyoletes i si ens fixem bé alguna especies de nudibranquis. Titulació necessària: Advanced Open Water.\nTAPATIA, CATALINA Y JUAN: En aquesta immersió es poden visitar dos “pecios” que estan a uns 20 metres de profunditat. Titulació necessària: Advanced Open Water.\nCAVOUR: Davant de Calafat, a 5 milles del port de l’Ametlla de Mar, esta el “pecio” més atractiu i exigent de la costa catalana. El “Cavour”, un mercant italià de més de 1oo mts d’eslora per 20 metres de màniga, popularment motejat com “El Correo”, descansa des de 1917 en un fons de sorra fangosa a 52 mts de profunditat, encara que per la serva altura la coberta es troba a 42 mts.\nObert per totes les parts per l’acció de desballestament a meitat del segle passat, queda com un imponent escull artificial. A la seva popa conserva un canó que no va arribar a utilitzar contra el submarí alemany que el va enfonsar. Titulació necessària: Advanced Open Water.\nPACK SORTIDA DE SUBMARINISME A CAMBRILS\nSORTIDA DE PESCA DE LA TONYINA A LA COSTA DAURADA


Posted on 9 novembre 2018 9 novembre 2018 Posted in Comú de Lleida, Consell Comarcal, Notícies, Paeria and tagged menjador escolar.\nEl Comú ha demanat a la regidora d’Educació Rosa Maria Salmerón la convocatòria extraordinària d’urgència del Consell Escolar Municipal de Lleida per tal d’atendre la situació que està generant el futur decret de menjadors als centres educatius, que es vol imposar sense que fins ara hi hagi hagut diàleg i que pot vulnerar drets de la comunitat educativa.\nEn aquest sentit, des del Comú de Lleida hem demanat transparència en la concessió dels menjadors escolars i que es permeti les AMPA seguir gestionant el servei. Defensem que es puguin signar convenis de col·laboració que permetin a les AMPA que ho desitgin seguir gestionant de forma directa el servei de menjador escolar. Hem demanat que el Consell estudii aquesta possibilitat legal amb el marc legislatiu actual davant l’atzucac al qual la Generalitat està sotmetent a les AMPA, que s’estan organitzant per donar resposta a un decret que atempta contra els seus drets.\nEl Comú aporta propostes per millorar l’alimentació dels infants al plec de menjadors de les bressol municipals\n← Ni mu sobre radars i…\nL’assemblea del Comú aprova el… →


Per tal de fer visible l’actuació, l’Ajuntament d’Agullent ha programat per al diumenge 21 de febrer una ruta teatralitzada al barranc, anomenada “Descobreix la planta màgica de Sàngana”.\nAmb la visita del diputat de Medi Ambient de la Diputació de València, Josep Vicent Bort, en companyia de tècnics de l’ens provincials, s’han donat per finalitzada la intervenció de recuperació ambiental i paisatgística del barranc de la Font Jordana d’Agullent, que s’han dut a terme des del mes de novembre.\nL’actuació s’ha realitzat en els 400 metres de barranc que corren paral•lels al parc fins l’encreuament del camí del cementeri. Un espai d’alt valor natural però que estava agredit pels processos erosius, la invasió de vegetació aliena al barranc i la presència de residus. Jesús Pla, alcalde d’Agullent, s’ha mostrat molt satisfet pel resultat de la intervenció, que ha contemplat entre d’altres, la plantació d’espècies autòctones adequades al barranc, una actuació per a la contenció del talús i l’obertura d’una senda pel llit del barranc per a poder passejar a peu. El projecte de recuperació ha tingut un pressupost de 57.125€, assumits en un 15% per l’ajuntament i en un 85% per la Diputació de València.\nPer tal de fer visible l’actuació, l’Ajuntament d’Agullent ha programat per al diumenge 21 de febrer una ruta teatralitzada al barranc, anomenada “Descobreix la planta màgica de Sàngana”. Es tracta d’una ruta amb contacontes, jocs, una història d’extraterrestres i natura, molta natura. La participació a la ruta, destinada a públic familiar, és gratuïta però cal inscriure’s prèviament perquè les places són limitades. La inscripció s’ha de realitzar a la Casa de la Cultura d’Agullent (96 290 7472).


Hotel Souvenir Lido Del Savio Itàlia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nVia Cotignola 18, Lido Del Savio, Lido Del Savio, Itàlia, 48125 - Molt bona ubicació - Veure al mapa\nMés informació sobre Hotel Souvenir\nPer als viatgers què vulguin captar les imatges i els sons de Lido Del Savio, Hotel Souvenir és l'el·lecció perfecta. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nA Hotel Souvenir, l'excelent servei i instal.lacions superiors faran de la vostra estada una experiència inoblidable. L'hotel ofereix Wi-Fi gratuït en totes les habitacions, instal.lacions per a minusvàl.lids, Zones públiques amb Wi-Fi, aparcament de cotxes, servei d'habitacions per garantir el més gran comfort possible als seus clients.\nLes instal.lacions de l'hotel han estat seleccionades amb cura per tal de satisfer el més alt grau de comfort i conveniència, amb servei de despertador, aire condicionat, calefacció, balcó/terrassa, mini bar a cada habitació. L'hotel ofereix meravelloses instal.lacions d'oci com platja privada que faran de la vostra estada una experiència inoblidable. Amb una localització ideal i amb comoditats imbatibles, Hotel Souvenir no troba competidors en cap categoria.\nDescompte a Hotel Souvenir


Noves Homilies: 34. L’espill interior\n34. L’espill interior\nEn Samuel és un monjo de vida contemplativa. Damunt el lavabo de la seva cel·la penja un mirall vetust i una mica rònec que, amb tot li presta el servei suficient per afaitar-se curosament i tenir esment de la seva presentació davant la comunitat.\nUn dia s’adonà, tanmateix, que estava una mica entelat, descurat i brut, però, com que li seguia fent el servei, ni tan sols se n’havia adonat, absort com estava en el cel de la seva vida interior. Va observar que l’eficàcia del mirall en mal estat depenia, més que res, de la seva bona il·luminació. No obstant, decidí de fer-li una bona neteja, si més no, per pulcritud i pròpia estima. Quan acabà, el mirall estava resplendent i feia goig. Com l’havia pogut tenir tant de temps així!? –es retragué--. I apagà el llum. Se’l tornà a mirar i constatà que amb prou feines s’hi veia la cara.\nAquella senzilla experiència li obrí els ulls i comprengué, un cop més, que l’eficàcia del mirall no depenia tant de la seva netedat com de la llum que batia damunt d’ell i de la seva pròpia cara. De cop se sentí interiorment il·luminat i li fou revelada una veritat en què mai no havia caigut, i que ara se li feia evident per a la seva vida interior contemplativa.\nEll sempre s’havia esforçat perquè la seva ànima fos com un mirall que reflectís la veritat, el bé i la virtut. En definitiva que fos un reflex del mateix Déu infinitament bo i bell; i ho havia fet amb una voluntat decidida de netejar-se de tot mal i revestir-se de tot bé. Amb altres paraules, havia volgut enllustrar la seva ànima i la seva vida, perquè pogués ésser un fidel reflex de la santedat de Déu. Ara queia en el compte que la seva capacitat de reflectir esplèndidament Déu no vindria tant de la netedat i del brunyit que ell li pogués donar amb el seu esforç, com de la intensitat amb què la seva ànima, la seva vida fos il·luminada. De debò: l’eficàcia il·luminadora de la seva vida no podia sinó ser proporcional a l’esplendor de la llum divina damunt d’ella.\nFou tanta la clarividència d’aquesta veritat que es disposà a canviar radicalment l’orientació fonamental de la seva vida. Des d’aquell moment començà a considerar-se a si mateix com una finestra oberta, com una estança disponible i receptora de tota veritat, de tot bé, de tota llum que ve de Déu. Es disposà a desitjar i a esperar aquella llum, amb la plena convicció que aquella higiene interior que tant havia desitjat i lluitat per aconseguir, es produiria sense esforç, per quant tota brutícia és abrusada pel foc, tota fredor és escalfada i tota foscor foragitada per la llum.\nLa vida interior d’en Samuel i la seva projecció exterior va començar a canviar, fins al punt que no passà desapercebuda davant els seus germans. Alguns li preguntaven, què li havia passat.


Yudanaka Tawaraya Ryokan Nagano Japó - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\n4115 Hirao, Yamanouchi, Shimotakai-gun, Shiga-kogen / Yudanaka, Nagano, Japó, 381-0401 - Veure al mapa\nBarri Shiga-kogen / Yudanaka Shiga-kogen / Yudanaka Hakuba Shiga-kogen / Yudanaka Shiga-kogen / Yudanaka Shiga-kogen / Yudanaka Shiga-kogen / Yudanaka Hakuba Azumino Shiga-kogen / Yudanaka\nIdeal tant per a la diversió com per al relax, Yudanaka Tawaraya Ryokan es troba a la zona de Shiga-kogen / Yudanaka de la ciutat de Nagano. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Els visitants d'aquest hotel, poden gaudir d'anar a les atraccions més importants de la ciutat: Hokushin General Hospital, Jigokudani Yaen-Koen (Món del Mico de Neu), Parc d'Esquí Ryuoo.\nAmb una oferta de serveis hotelers superior i ampla gama d'entreteniment, Yudanaka Tawaraya Ryokan és compromet a que la seva estada sigui el més còmoda possible. Wi-Fi gratuït en totes les habitacions, seguretat 24 hores, servei de neteja diari, tenda de regals/records, servei de taxi són només algunes de les comoditats que fan que Yudanaka Tawaraya Ryokan sigui diferent dels altres hotels de la ciutat.\nTotes les instal.lacions per als clients, ofereixen comoditats destinades a assegurar tot el comfort possible. Senders per fer excursionisme, lloguer d'equipament d'esquí, classes d'esquí, parc temàtic, bany de l'hotel, són llocs ideals per a relaxar-se després d'un llarg dia. Si buscau un allotjament còmode i adequat a Nagano, faci de Yudanaka Tawaraya Ryokan la vostra llar.\nTots els tipus de viatgers (20) Parelles (8) Viatgers en solitari (9) Famílies amb infants petits (2) Famílies amb infants grans (1)\nTots els tipus de viatgers (155) Parelles (83) Viatgers en solitari (16) Famílies amb infants petits (21) Famílies amb infants grans (11) Grups (24)


Rellom de porc a la taronja amb verduretes\nPublicat per blogger el dia de desembre 06, 2021\n180cc de vi d'Oporto\nper les verduretes:\n150gr de pèsols\n200gr de mongeta fina\nTalleu els relloms, a filets, d'un o 1'5 centímetres de gruix. Reserveu a la nevera.\nBulliu la mongeta i els pèsols, amb aigua i sal.\nEscorreu i refredeu amb aigua freda...\nPeleu les patates i les pastanagues i fregiu en una paella, amb abundant oli calent. Saleu i reserveu, fora de l'oli.\nEn una paella, amb 3 cullerades d'oli, sofregiu la ceba, el porro i els pebrots, tot tallat a trossets.\nQuan comenci a estar transparent...\nmulleu amb l'Oporto, deixeu uns minuts amb el foc fort, perquè s'evapori l'alcohol i desprès, afegiu una mica de brou.\nTapeu i coeu a foc baix, durant 15 minuts.\nDesprès, passeu la salsa pel colador xinès, torneu-la a posar a la paella i afegiu-li la maicena, desfeta en el suc de taronja, (colat)...\ncoeu fins que espesseixi...\nDaureu els filets de porc, en una planxa o bé, en una paella, amb unes gotes d'oli, ben calent. Salpebreu.\nNo ho coeu massa, la carn ha de quedar rosada per dins...\nEscalfeu de nou, la paella amb l'oli de fregir, amb els daus de patata i pastanaga.\nAfegiu la mongeta i els pèsols.\nPorteu la carn a la taula, amb la salsa ben calenta i les verduretes al costat...


Assistim a l’AGO de l’ANC a Manresa – Santuari Ecològic del Castell de Gallifa\nAssistim a l’AGO de l’ANC a Manresa\nDiumenge 17 d’abril es va celebrar la IV Assamblea General Ordinaria de l’ANC. A aquesta assamblea, en la que hi va assistir personalitats de diferents partits polítics independentistes i associacions catalanes, es va votar el full de ruta i el nou rumb de l’ANC. Mossèn Josep Dalmau: “Em va semblar extraordinari, i vaig veure molt entusiasme de tots aquells que defensem la causa de la independència. Allà va quedar reafirmat.”\nEs van aprovar els informes de gestió, econòmic i el pressupost per al nou any, amb un augment al preu de la quota, l’ús de la caixa d’enginyers com a entitat bancària i fer-se socis de Som Energia, una cooperativa de consum verda sense ànim de lucre que proposa un canvi de model energètic 100% renovable.\nA l’assamblea vam saludar a al president d’Òmnium Cultural, Jordi Cuixart, l’actual presidenta del Parlament de Catalunya, i ex-presidenta de l’ANC, Carme Forcadell, al cantant Lluís Llach, i la nova presidenta de l’AMI, Neus Lloveras.\nMés informació sobre els resultats de l ‘assamblea: https://assemblea.cat/AGO2016\nFont i crèdit de foto ANC


Carlota Corredera envia un 'zasca' als que la critiquen\nCarlota Corredera envia un 'zasca' als que critiquen els seus estilismes\nLa presentadora ha escrit un missatge al seu perfil d'Instagram que ha deixat els seus seguidors bocabadats\ndimarts, 27 d’agost 2019 - 09:57h\nCarlota Corredera ha enviat un clar missatge a Instagram | Instagram\nCarlota Corredera és notícia gairebé per cada gest que faci. Ser la presentadora de 'Sálvame' la majoria de dies d'emissió la fa estar de forma contínua en el punt de mira. Però més enllà de la seva professionalitat indiscutible com a periodista, Corredera ha d'aguantar crítiques pels seus estilismes.\nLa gallega acostuma a publicar al seu perfil d'Instagram els seus 'looks' diaris, fet que no agrada a tots els usuaris d'aquesta xarxa social. De fet, són moltes les fotografies de Corredera en les quals es poden trobar comentaris que li recomanen canviar d'estil, de complements, de formes i de pentinat.\nEl 'zasca' de Corredera a tots els que la critiquen\nÉs tal l'allau de crítiques i comentaris que opinen sobre la seva forma de vestir, que Corredera ha decidit enviar un bon 'zasca' a tots aquells que perden el seu temps en dir-li com ha d'anar. A través d'una història d'Instagram, la periodista va escriure que: «Hi ha més estilistes per metre quadrat a Instagram que entrenadors de futbol a les grades dels estadis».\nD'aquesta manera, Corredera ha volgut callar totes aquelles boques que, de forma gratuïta, dediquen el seu temps a posar en dubte els estilismes i la bellesa de la presentadora. Amb aquesta declaració d'idees, Corredera ha deixat clar que ha arribat de les seves vacances amb les piles carregades i disposada a defensar-se de tots aquells que vulguin atacar-la. I la veritat és que no és per a menys, després dels dies que va passar amb el seu marit i la seva filla a Grècia i, després, a la seva estima Galícia.\nCarlota Corredera està a punt de publicar el seu segon llibre\nCarlota Corredera gaudeix d'una escapada familiar a Galícia\nInstagram Sálvame Carlota Corredera Telecinco Mediaset


El Servei de Política Lingüística del Consell Insular edita un tríptic amb terminologia relacionada amb les festes de Menorca\nEl Servei de Política Lingüística, dependent del Departament de Presidència del Consell Insular de Menorca, ha editat recentment el tríptic Terminologia de les festes de Menorca (1). Els càrrecs i la vestimenta, la presentació del qual es va fer en el marc de les VII Jornades de Cultura Popular i Tradicional que van tenir lloc a Alaior el mes de maig passat.\nEs tracta d'un lèxic visual que serà el primer d'una sèrie de vocabularis amb els quals es desplegarà el diccionari en línia que aquest servei va elaborar el 2013 i que es troba allotjat al web del Termcat sota el títol general de Terminologia de les festes de Menorca, consultable a través de l'enllaç http://www.termcat.cat/ca/Diccionaris_En_Linia/166/Presentacio/.\nAquest primer número es dedica a la terminologia pròpia dels càrrecs que integren les juntes de caixers i les colcades, així com de les peces que formen part de la seva vestimenta, i es distribuirà a través de les seus del Consell Insular a Maó i Ciutadella, les oficines d'informació turística i tots els ajuntaments de Menorca durant les setmanes prèvies a les seves festes patronals.\nEls objectius que han guiat la publicació d'aquest vocabulari, i dels que el seguiran, són:\n- Fixar i codificar la terminologia pròpia de les nostres festes, que forma part també de la llengua catalana\n- Difondre-la entre la població en general, tant illencs com visitants, que participa en la festa.\n- Aconseguir un millor coneixement de tots els elements que formen part de les nostres festes: tant els més coneguts (cavall, caixer, pomada, jaleo...) com els més íntims i que constitueixen una part del nostre patrimoni etnològic: buldrafa, morratxa, carota, ensortilla, aigua-ros, fer sa capadeta, fer entra...\n- Ús correcte de la terminologia i respecte per les diferents formes utilitzades per anomenar un mateix element segons els pobles: caixer/cavaller; caixer fadrí/sobreposat; pomada/gin amb llimonada; coca bamba/ensaïmada...\nMaó, 8 de juny de 2017