La Universitat d'Alacant inverteix 180.000 euros en robots per a la formació d'estudiants del grau d'Enginyeria Robòtica. Actualitat Universitària\nLa Universitat d'Alacant inverteix ..ants del grau d'Enginyeria Robòtica\nEl rector ha inaugurat el nou equipament de les instal·lacions del laboratori de robòtica del grau d’Enginyeria Robòtica, titulació única a Espanya\nEl pròxim curs es graduarà A la Universitat d’Alacant la primera promoció del grau d’Enginyeria Robòtica, l’única titulació d’aquestes característiques que es pot cursar a Espanya actualment. Avui, el rector, Manuel Palomar, el vicerector de Campus i Tecnologia, Rafael Muñoz i el director de l’Escola Politècnica Superior, Andrés Montoyo, han inaugurat el nou equipament del laboratori de robòtica que ha incorporat a les seues noves instal·lacions robots industrials i de servei per a la formació dels estudiants del grau.\nEl rector ha assenyalat que “el grau de Robòtica és capdavanter en la formació en una àrea clau per al futur i amb una gran demanda de professionals en diferents sectors, el laboratori ofereix una formació pràctica i específica de gran nivell i, amb els nous equipaments que incorpora, els estudiants tindran l’oportunitat de treballar amb els mateixos robots a escala que s’utilitzen en diferents indústries, amb les mateixes funcionalitats i operativitat”.\nEl laboratori de Robòtica es troba situat a l’edifici III de l’Escola Politècnica Superior de la Universitat d’Alacant. Des dels seus inicis aquest laboratori s’ha planificat, tant pel que fa al disseny com a l’equipament perquè els estudiants del grau en Enginyeria Robòtica, primera i única titulació fins ara que hi ha a Espanya en Enginyeria Robòtica, tinguen una formació integral dins del camp de la Robòtica.\nEl laboratori té una superfície de més de 100m2 distribuïts en dues zones separades per una paret transparent. Una zona per a la ubicació dels robots i l’altra dissenyada per al treball col·laboratiu dels estudiants, de manera que puguen operar els robots de manera segura.\nDesprés d’una inversió superior als 180.000 euros, sufragada pel Vicerectorat de Campus i Tecnologia, i també per l’Escola Politècnica Superior, s’ha dotat el laboratori amb diverses maquetes de simulació de motors i braços robòtics senzills per a l’estudi de sistemes automàtics i de control; també s’han adquirit dos braços industrials, per a potenciar la formació en robòtica industrial dels estudiants. El laboratori també treballa la robòtica de serveis, per a la qual s’han adquirit quatre robots mòbils totalment equipats.\nSantiago Puente, coordinador acadèmic d’Infraestructures i Espais de l’Escola Politècnica Superior ha destacat que “les empreses necessiten professionals qualificats amb capacitat per a fer front a les diferents necessitats relacionades amb els robots com l’automatització, la simulació, la robòtica, el control o la programació. L’enginyer en robòtica que formem a la Universitat d’Alacant cobreix tots aquests perfils conjuntament”. “Fins ara el que es podia estudiar de Robòtica era màster o assignatures puntuals en algun grau, tanmateix en el nostre cas els estudiants tenen tota una formació, des de temes bàsics de funcionament del robot, temes de materials i el seu comportament, programació i control de robots, i també assignatures específiques com Teleoperació, Robòtiques de Serveis, Multirobots, Manipulació que ja centren en diferents camps”, ha explicat Puente.\nDeclaracions de Santiago Puente\nsobre enginyers en Robòtica\nsobre laboratori de Robòtica


Després de tants dies sense temps per asseure'm davant l'ordinador se'm fa, fins i tot, estrany trobar temps per fer-ho.\nJa fa fred, a fora plou.\nGiro el cap a l'esquerra i sense saber com m'adono de l'ocellet que s'aixopluga sota les branques del pi.\nQuè fa tan quiet? Què fa que no torna al niu? Té fred? Pensa? Potser tremola, però des d'aquí no ho veig.\nQuan fa què hi és?\nAl mirar-lo m'adono que la seva quietud i tranquil·litat, em fa adonar de la meva quietud i de la meva tranquil·litat.\nEscric el post a poc a poc. Serà la falta de pràctica? Serà que tinc tant a dir que no sé per on començar? Serà que les agulles del rellotge marquen l'hora de deixar aquest espai meu i, jo les intento aturar?\nM'agradaria ser aquest ocell. Quedar-me quieta a la porta i mirar com plou, mentre les gotes m'esquitxen les sabates. Però no puc. No és terrible, no tenir temps per mullar-se? No és terrible, no tenir temps per mirar com altres és mullen?\nPublicat per Anna Tarambana a 18:44\nM'agrada quan plou... i aquí fa dies que amenacen però no hi ha manera. Molt soroll per no res.\n23 de setembre de 2008, a les 19:15\nJo aquest mati m'embadalit mirant la pluja i els colors ja de tardor.\n23 de setembre de 2008, a les 19:27\nDe vegades és terrible... però altres vegades és una sort.\n23 de setembre de 2008, a les 20:12\nÉs molt trist veure com plou i saber que no pots sortir a mullar-te perquè encara queden 30 minuts per plegar o perquè tan bon punt surtis has de fer tantes coses que no tens "temps per perdre" ballant sota la pluja...\n23 de setembre de 2008, a les 20:36\nÉs possible que ningú s'hagi adonat de la frase que diu que el rellotge marca l'hora de deixar aquest espai teu? Doncs a mi no m'ha fet gens de gràcia llegir-ho.\n23 de setembre de 2008, a les 23:33\nHome, encara que no tinguis tant de temps per mullar-te, mirar com es mullen o deixar córrer el temps, no deixis d'escriure quan tinguis una estona, encara que sigui molt de tant en tant! O això del rellotge ho dius perquè et marques un cert temps per escrire un post? Ai, m'he embolicat!\n23 de setembre de 2008, a les 23:57\nEra un dia preciós per escriure un post :)\nLlàstima que jo no tingui finestra a l'habitació :(\n24 de setembre de 2008, a les 9:19\nColló! Et veig estresaada!\n24 de setembre de 2008, a les 10:24\nEstic completament df'acord amb tu, no tenir ni temps per un mateix es horrible :-(\nPer això, el poc del que dispossis, aprofite'l i si no en tens busca'l!!!!\nUn petonas enorme guapissima!!!!\n24 de setembre de 2008, a les 11:50


I també fem - Cuidante\nI també fem\nAcompanyem les PROFESSIONALS de cooperatives de cures, de centres geriàtrics i d’entitats SAD en la seva transformació cap a unes cures d’alta qualitat formant els seus equips professionals des de la perspectiva integral i Centrada en la Persona, el model de l’Ocupació Humana i la mirada Sistèmica d’aquestes entitats.\nFormem ORGANITZACIONS dedicades a l’atenció de la dependència en la prevenció i transformació dels seus conflictes organitzacionals ja que la satisfacció i qualitat de vida de la gent gran està molt lligada a la satisfacció de l’equip de professionals.\nCo-dissenyem CENTRE DIÜRNS on la persona gran és l’agent actiu d’aquest disseny, no un receptor deficitari d’activitats pre-dissenyades. Per a això, proposem una estructura metodològica on les accions i activitats es construeixen conjuntament amb la pròpia persona gran.\nAssessorem ENTITATS, ASSOCIACIONS i petits AJUNTAMENTS RURALS en la planificació i desenvolupament de processos comunitaris amb la meta de dissenyar pobles inclusius i cuidadors perquè les persones grans puguin romandre-hi amb qualitat de vida generant alhora llocs de treball relacionats amb les cures de qualitat i amb reconeixement social.\nTreballem amb empreses compromeses en oferir cursos de preparació per a la JUBILACIÓ als seus trabajadorxs. La jubilació comporta una sèrie de canvis en la vida de les persones i com qualsevol altre canvi requereix un seguit d’actituds, orientació i coneixement per poder afrontar-lo de manera satisfactòria, sense que això comporti un impacte negatiu en la qualitat de vida de la persona jubilada .\nTreballem en ESCOLES duent a aquests llocs temes no esperats;\nProfessions de futur; totes les relacionades amb la vellesa\nEls prejudicis sobre la gent gran.\nLes cures què són? i les cures intergeneracionals?\nLa diversitat no és només qüestió de joves


Alfafar, Sedaví, Benetússer i Llocnou de la Corona reforcen les mesures contra la COVID-19\nEl reforç de les mesures s'emmarca en la cerca d'un Nadal segur\n18 de desembre de 2020 (21:53 CET)\nEls ajuntaments d'Alfafar, Sedaví, Benetússer i Llocnou de la Corona han acordat reforçar les mesures de prevenció contra la COVID-19 fins al pròxim 15 de gener. La decisió s'ha pres després de reavaluar la situació i evolució de la pandèmia de cara a les festes de Nadal, en línia amb les recomanacions dels representants de Salut Pública i del Departament de Salut de València – Doctor Peset.\nAmb aquesta decisió, l'Ajuntament d'Alfafar mantindrà les preses conjuntament que inclouen el tancament de parcs, jardins i jocs infantils, així com la limitació de les activitats i esdeveniments esportius a porta tancada, amb tancament de dutxes i vestuaris i reforçarà la vigilància ja existent.\nAlfafar i la resta d'ajuntaments realitzaran una labor coordinada de supervisió i seguiment estricte del compliment de les mesures. Aquest acord mostra el compromís dels consistoris per a vetllar per la màxima seguretat i salut de la ciutadania.\nJuan Ramón Adsuara, alcalde d'Alfafar afirmava després de mantenir una reunió amb els seus homòlegs; "Alfafar prendrà totes les precaucions addicionals que siguen necessàries, no hem de complicar la vida de la gent de manera innecessària, el nostre treball és i ha de continuar sent sempre cuidar de les persones, avui cuidar significa reforçar la seguretat i conscienciar a qui encara no ho està prou".


El Patronat d'Esports de l'Ajuntament de Castelló, ha projectat novament la campanya d'activitats per a persones amb diversitat funcional. Considerant la importància de la pràctica esportiva per a Tots els Ciudadanos Patronat d'Esports ofereix Campanyes de Manteniment físic per a persones joves i adultes, Campanyes de natació per a xiquets i xiquetes i adults, i les escoles esportives municipals.\nEn AQUESTA línia, el regidor d'Esports, Enric Porcar, ha manifestat que seguint amb la visió que te el Patronat de fer "XNUMX esport per a totes i tots, Totes els Instal·lacions que és remodelin o és fan noves des del Patronat tinència eixe punt d'accessibilitat com la gran rampa d'el Chencho, Al Ciutat de Castelló i els noves que Anem a fer que seran accessibles ".\nDe este mode, a l'últim Consell Rector de l'Patronat d'Esports s'aprovaren XNUMX nous projectes destinats a Millorar el nivell i la calidad de vida de les persones amb diversitat funcional. La primera d'elles és una activitat d'hipoteràpia adreçada a centres educatius i Especialment a l'ensenyança primària de SEGON CICLE que compten amb grups d'alumnat amb necessitats especials. Esta és realitza a les Instal·lacions de l'Poni Club Castelló en tres sessions setmanals a els dimecres, dijous i divendres.\nLa segona és l'activitat física i esport Adaptat organitzada en Col·laboració amb la Federació d'Esport Adaptat de la Comunitat Valenciana i és concreta en Dues Modalitats: la natació i la boccia. La de natació te lloc a la piscina d 'Emilio Fabregat i és realitza en diversos grups, uns concertats per a centres educatius o ocupacionals, Altres amb XNUMX caràcter més esportiu I ALTRES per a grup d'inscripció lliure. Respecte a la boccia, És realitzarà a les Instal·lacions de l'Maset de Frater.\nCal destacar, que des del Patronat también és realitzen Diferents Actuacions i col·laboracions amb Col·lectius de persones amb diversitat funcional com la cessio d'Ús d'Instal·lacions a la Fundació Síndrome de Down, a al Centre el CAU, el CEIP Castell Vell i AFÀNIES. A més, también és concedeixen subvencions i patrocinis a al Club Deportiu Sords Asorcas de Castelló i amb l'activitat 'La Mar per a tots'. Esportistes d'elit com la paralímpica Ariadna Edo, El paralímpic Abderraman pertanyent a o el ciclista Rubén Capdevila también és beneficiïn d'AQUESTA línia de subvencions.\nAmb estes projectes, les persones amb diversitat funcional física i intel·lectual podin aprendre, Gaudir i beneficiar-se amb la Seua participació activa en la pràctica d'activitats físiques i esportives, façalitant el soporte i la Instrucció necessària a través d'adaptacions de l'esport a les seues Capacitats i necessitats.


El hombre del tiempo (¡histórico, no meteorológico!): LES 3 MURALLES DE BCN (i V): LA TERCERA MURALLA, DITA DE "PERE EL CERIMONIÓS"\nDe 1357 daten les primeres disposicions reials encaminades a continuar la segona muralla per la part oriental. Alhora s’inicia la muralla que es dirà del Raval, rodejant Barcelona per ponent, per englobar institucions religioses (Sant Pau del Camp) i hospitalàries (Hospital de la Santa Creu, 1403) que s’havien quedat fora del recinte emmurallat. El nou recinte va ampliar el perímetre en més de 6 kilòmetres, i va acotar una superfície de 218 Ha. Els treballs de construcció van durar aproximadament un segle, des de mitjans del segle XIV fins mitjans del segle XV: les obres van acabar aixecant un circuit que marquen les actuals rondes (Sant Pau, Sant Antoni, Universitat i Sant Pere), baixava per l’actual passeig Lluís Companys i tancava el front de mar, seguint l’actual avinguda Marqués de l’Argentera. El Portal de Santa Madrona (a la foto següent) és l’únic que es conserva de tot aquest tercer recinte.\nPierre Villar deia a “Catalunya dins l’Espanya Moderna” que aquesta muralla era un “contrast entre les previsions dels homes del segle XIV i les realitzacions del segle XV”. La distància entre la previsió i la realitat (no s’acaba d’ocupar el territori tancat dins la tercera muralla fins el segle XIX) és la prova del traumàtic canvi que es produeix en acabar l’Edat Mitjana: la crisi baixmedieval. Per al prestigiós historiador, la construcció de la tercera muralla és una previsió optimista de futur que resulta fallida.\nMés tard s’ha dit que la tercera muralla no va ser un excés de miopia, sinó un fenomen comú a altres ciutats europees: moltes muralles construïdes als segles XIV i XV tanquen territoris que triguen tres o quatre segle en ocupar-se. El seu objectiu, doncs, no és acollir el creixement urbà; el recinte del Raval està situat just a l’extrem oposat on s’està desenvolupant el nucli més dinàmic i de més creixement demogràfic. Per tant, l’objectiu de la muralla dels temps de Pere el Cerimoniós no és obrir horitzons al creixement urbà: si fos així s’actuaria a la línia de creixement de la ciutat. Per altra banda, la permanència de la muralla de la Rambla mostra la voluntat de mantenir el Raval com un àrea suburbana. D’aqui va sortir la teoria de la “previsió de setges”, segons la qual l’objectiu de la tercera muralla no era protegir nous teixits urbans sinó protegir un espai rural al servei de la ciutat en cas de setge. Els avanços de les tècniques bèl•liques que es produeixen en aquesta època de conflictes imposava deixar els horts i els espais del bestiar dins de la ciutat.\nI és que de 1356 a 1375 una “Guerra dels dos Peres” amb Castella podria amenaçar Barcelona. Després de les primeres petites incursions castellanes en els regnes de la Corona d’Aragó, la ciutat va demanar al rei permís per millorar les defenses (1357); i com que les obres van començar alhora en tres punts del recorregut (els extrems i prop de Santa Anna), en aquest context, s’ha pensat que l’origen de la tercera muralla va ser una “re-fortificació” de la segona. De fet, la ciutat va ser atacada del 9 a l’11 de juny de 1359 per una esquadra castellano-genovesa, tal i com explica el capítol VI de la Crònica del Rei. Ningú no ho havia intentat abans: es pensava que era gairebé impossible, que solament els navegants barcelonins podien superar els bancs de sorra i els esculls. Potser per això s’havia deixat obert el front marítim.\nL’atac no solament és important perquè va despertar la urgència de fortificar millor la ciutat. El Consell de Cent va demanar els ciutadans que col•laboressin en els treballs (1368) i els habitants del Carme / Raval també van ser requerits. Ells van demanar aleshors als consellers que el seu barri fos inclòs en el perímetre defensiu. Això no s’havia previst el 1358, malgrat que el Raval ja existia. La seva decisió d’incloure’l sembla sorgir, doncs, d’un compromís del Consell amb els seus habitants.\nEl projecte preparat per cobrir la sol•licitud es conserva a l’Arxiu Històric, i ens permet reconstruir l’hipotètic primer traçat: sortia del capdamunt de la rambla pujant per Pelai fins la plaça Universitat, on girava i baixava fins a la confluència del carrer del Carme amb Riera Alta, creuava fins el carrer hospitali tornava cap a la Rambla a l’alçada de la Boqueria. El document no precisa característiques dels materials, però es refereix a ell com “vall del raval”; això ens fa pensar que seria una protecció mínima: un fos, palissada i portals informals. Però entre 1372 i 1375 unes difícils negociacions amb el rei permeten finalment ampliar el perímetre: sembla que el consell i el rei negocien la construcció d’un palau arran la muralla prop de les Drassanes, que tot quedi dins una nova muralla, i que el Consell pagui totes les obres. Mentre es fa, el consell i el rei negocien la construcció d’un nou palau arran la muralla prop de les drassanes i que tot quedi dins, pagat pel consell... El palau, finalment, no es va fer, tot i que Joan I i el seu germà Martí I van recuperar la idea. Però explica l’extensió del tercer cicle de muralles, segons l’article d’Albert Cubeles i Ferran Puig inclòs dins el volum Abajo las murallas, 150 anys de l’enderroc de les muralles de Barcelona (MUHBA, 2004)\nL’atac de 1359 no solament havia despertat la urgència de fortificar millor la ciutat, sinó que ens demostra que l’art de la guerra iniciava importants canvis per als quals més endavant caldria preparar-se. Les rudimentàries bombardes que, segons la crònica de Pere III, es van fer servir el 1359 són la primera notícia d’un arma de foc a la ciutat. L’artilleria obligaria, però, a canviar la manera de construir fortificacions. Com diuen Cubeles i Puig, “per tal de compensar l’increment de la potència dels trets (i en conseqüència l’augment de la capacitat destructiva els projectils) i la millora de la punteria, d’una banda, es va haver d’incrementar notablement el gruix dels murs, i de l’altra, disminuir-ne l’alçada per tal d’oferir una menor superfície d’impacte. Les torres que caracteritzaven les fortificacions i sobresortien, eren ara un problema”. La solució van ser els baluards, uns terraplens avançats, de forma poligonal, que es construïen als angles sortints del traçat, sense que la seva alçada fos superior que la del conjunt del mur. Aquest model es desenvoluparia en la muralla de mar (aixecada al segle XVI) i en el reforçament de la muralla de terra/interior (durant les guerres amb França al segle XVII). Però aquesta ja es una altra història...\nPublicado por ferran en 4:11\nEtiquetas: Barcelona, Català amb faltes, Libros, Medieval, Moderna, Política Moderna


MAQ & PUNT, supera les seves previsions\nMaq&punt, lúnica fira que es convoca a Espanya en aquesta especialitat dins del sector del gènere de punt i classificada com a tercera fira a nivell europeu dins daquest sector, va tancar les portes amb un balanç molt positiu.\nAquest saló de caràcter biennal va acollir novedoses màquines de tecnologia punta, 191 màquines exposades per les millors i més importants firmes del món en el sector del gènere de punt. La maquinària mostrada representà diferents subsectors com tricotoses rectilínies, màquines de confecció, màquines dacabats així com programació i disseny per a ordinadors, màquines circulars i complements diversos. La maquinària provenia darreu de la geografia com: Alemanya, Anglaterra, Bèlgica, Canadà, Corea, Estats Units, Itàlia, Japó, Portugal, Suècia, Suïssa i Taiwan.\nLa cinquena edició de Maq&punt es celebrà els dies 26, 27 i 28 doctubre i acollí 40 expositors, que representaven unes 107 marques. Respecte a lanterior edició significa un augment del 8% de participació. Segons fonts dels mateixos expositors el volum de negoci resultà duns 2700 milions de pessetes.\nVan venir a la fira professionals de diferents punts dEspanya i alguns destrangers com de Portugal, Itàlia, Perú i Argentina. DEspanya destaquem Alacant, Castelló, la Rioja, Sevilla, Saragossa, València, Madrid, Màlaga... i de Catalunya: Barcelona, Mataró, Terrassa, Olot i naturalment de la comarca de lAnoia. Tots ells van fer augmentar el nombre de visites respecte a lanterior edició en un 34%. Així van ser un total de 2412 visitants, dels quals un 65% eren provinents de Catalunya i un 35% de fora.\nEnguany, atesa una manca despai, es va canviar lemplaçament de la Fira i es disposà duna superfície de 5.500m2, dels quals 3.050m2 eren ocupats. El recinte estava ubicat al carrer França, 18-20, dIgualada. Eren dues naus enllaçades amb una gran carpa al centre.\nLa inauguració tingué lloc a 2/4 de 6 de la tarda del dia 26 doctubre i comptà amb la presència de lHble. Sr. Antoni Subirà i Claus, conseller dIndústria, Comerç i Turisme de la Generalitat de Catalunya.\nDates: 26, 27 i 28 doctubre\nValor de la maquinària exposada: 1200 milions de pessetes aproximadament\nTotal de visitants professionals: 2.412 persones\nVisitants professionals de fora de Catalunya: el 35% del total\nVolum de negoci: 2.700 milions


Titular: Josep Maria Saumell Calaf (en endavant, VINYA JANINE).\nDomicili: Carrer Sant Antoni, 5, 43812 Rodonyà (Tarragona), Catalunya.\nCorreu electrònic: comercial@vinyajanine.com\nLloc Web: www.vinyajanine.com\nEl contingut d'aquest lloc web està dirigit a majors d'edat. Vostè ha de tenir al menys 18 anys d'edat per utilitzar els serveis oferts pel Titular o la majoria d'edat que es requereixi el seu país per registrar-se al lloc web o utilitzar-lo.\nL'adreça d'Internet origen de l'enllaç que dirigeix a la pàgina web.\nLa informació i serveis inclosos o disponibles a través d'aquest lloc web poden incloure incorreccions o errors tipogràfics. De forma periòdica el titular incorpora millores i / o canvis a la informació continguda i/o els Serveis que pot introduir en qualsevol moment.\nTitular declina qualsevol responsabilitat en cas que existeixin interrupcions o un mal funcionament dels Serveis o continguts oferts a Internet, qualsevol que sigui la causa. Així mateix, el titular no es fa responsable per caigudes de la xarxa, pèrdues de negoci a conseqüència d'aquestes caigudes, suspensions temporals de fluid elèctric o qualsevol altre tipus de dany indirecte que et pugui ser causat per causes alienes al Titular.\nSempre que no hi hagi una norma que obligui a una altra cosa, per a quantes qüestions se suscitin sobre la interpretació, aplicació i compliment d'aquest Avís Legal, així com de les reclamacions que puguin derivar-se del seu ús, les parts acorden sotmetre als jutges i tribunals de la província de TARRAGONA, amb renúncia expressa de qualsevol altra jurisdicció que els pogués correspondre.\nEn cas que vostè tingui qualsevol dubte sobre aquestes Condicions legals o vulgui fer qualsevol comentari sobre aquest lloc web, pot enviar un missatge de correu electrònic a comercial@vinyajanine.com.


Obre la piscina municipal d'Olot amb rècord d'abonaments\nOlot - Publicat a les 20:05h\nComentaris tancats a La piscina municipal d’Olot ja està oberta i a partir de divendres farà horari d’estiu\nLa piscina municipal d’Olot va obrir les seves instal·lacions el dissabte. Els olotins i olotines ho esperaven i per això havia cua al moment de l’obertura. Una piscina que obrirà definitivament les portes, amb els horaris d’estiu, a partir del proper divendres. Enguany ha aconseguit el rècord d’abonats abans de començar la temporada.\nDissabte a les 10 va tenir lloc l’esperada obertura de la piscina municipal d’Olot per la temporada d’estiu. Ho va fer amb cua de gent, i amb més de 100 persones des de primera hora. Una obertura prematura que no ha tingut res a veure amb la onada de calor tot i que, sens dubte, les altes temperatures han afavorit la presència de públic. Els horaris, a partir de divendres, seran de 9 del matí a 20h del vespre els dies laborables i de 10 a 20h del vespre els festius. El preu per un abonament de temporada per una persona de 14 a 59 anys és de 71 euros. Les altres franges d’edat, inclosos els majors de 59 anys, veuen reduïda aquesta xifra. Les instal·lacions compten amb 4 piscines, una per menuts de 0 a 3 anys, una altra per nens una mica més grans, de 3-6 anys, la piscina des dels 7 anys als adults i la de competició. També compta amb servei de guingueta. Només el temps determinarà si se superen les 13.000 entrades puntuals de l’any passat.


𝐌𝐮́𝐬𝐢𝐜𝐚, 𝐛𝐚𝐥𝐥 𝐢 𝐭𝐫𝐚𝐝𝐢𝐜𝐢𝐨́ 𝐩𝐨𝐬𝐞𝐧 𝐞𝐧 𝐦𝐚𝐫𝐱𝐚 𝐞𝐥 𝐍𝐚𝐝𝐚𝐥 𝐚 𝐀𝐥𝐛𝐚𝐥 - El Meridiano de L'Horta\n𝐌𝐮́𝐬𝐢𝐜𝐚, 𝐛𝐚𝐥𝐥 𝐢 𝐭𝐫𝐚𝐝𝐢𝐜𝐢𝐨́ 𝐩𝐨𝐬𝐞𝐧 𝐞𝐧 𝐦𝐚𝐫𝐱𝐚 𝐞𝐥 𝐍𝐚𝐝𝐚𝐥 𝐚 𝐀𝐥𝐛𝐚𝐥\nLa localitat es prepara per al Nadal. El grup de Danses d’Albal ‘La Murta’ i l’associació ‘Enfila l’Agulla’ han sigut les encarregades de donar per començada la programació especial preparada amb la col·laboració de l’Ajuntament d’Albal amb motiu del Nadal, i que s’allargarà durant el mes de desembre.\nTambé hi haurà fandangos, boleros i altres balls típics de la Comunitat Valenciana, han inundat este dissabte els carrers del municipi amb una exhibició oferida pel grup de danses locals, que des de la Residència Julio Antonio Muñoz Genovès s’han desplaçat fins a la plaça de l’Església i han finalitzat la jornada cultural en la plaça del Mercat. La mostra ha estat amenitzada pel grup ‘Rondalla Arnadí’.\nUna vegada en el Mercat Municipal, els membres de l’associació de costura han inaugurat l’arbre de Nadal i el Betlem confeccionats a mà i que ja es troba exposat en el Mercat Municipal perquè veïns i veïnes puguen gaudir de l’esperit nadalenc en aquesta mítica edificació d’Albal.\nTags: activitats Ajuntament d'Albal Albal Nadal 2021


Presentació del llibre "Hora nona" a Manresa — Josep Vallverdú\nPresentació del llibre “Hora nona” a Manresa\nPresentació del llibre “Hora nona”…\nLa Presentació va anar a càrrec de Josep Maria Aloy:\nSi fossim un país apassionat per la literatura i per la cultura, si fossim un poble fascinat pels seus escriptors, avui a Manresa faríem festa grossa per rebre el degà de la literatura infantil i juvenil catalana… Alguns fins i tot estaríem disposats a posar domassos als balcons i reclamaríem als responsables de la basílica dela Seuque engeguessin un bon toc de campanes per anunciar l’acte… però vivim en una societat on el llibre i la lectura encara són vistos amb una certa perplexitat i on els homenatges als escriptors s’acostumen a fer quan ja no hi són, però gairebé mai abans…\nL’acte d’avui és per presentar un llibre i per inaugurar una pàgina web però sobretot per homenatjar un dels escriptors més prolífics i amb una obra més variada, més completa i més consolidada de tots els que avui es dediquen a escriure i a publicar. Un autor que als vuitanta-dos anys continua sent tan lúcid, tan coherent i tan creatiu com el primer dia. Prova de la seva fertilitat literària són els tres títols d’aquest 2005: Lleida, cordialment..., Hora nona i Sobre la pista d’en Silver. És a dir, un llibre de regal sobre Lleida, amb molta profusió de fotografies i textos que expliquen tant la seva història com circumstàncies i efemèrides destacades de la ciutat i dels seus carrers. Un dietari, Hora nona, que ve a ser una mena de recull d’opinions, de cabòries, de confessions d’un home de cultura que ha viscut el temps suficient com per poder parlar una mica de tot i amb seny. I, el tercer, una novel.la juvenil que recupera aquell personatge entranyable deL’illa del tresor d’Stevenson i en recrea els seus últims anys de vida. Del primer no en parlarem perquè tracta de Lleida i s’escau més parlar-ne als ciutadants d’aquella població. De l’últim, de la novel.la juvenil tampoc perquè tot just ara entra a màquines. Parlarem, això sí, d’aquest dietari i llibre de cabòries que si voleu podreu comprar i l’autor us signarà amb ganes.\nPresentar un llibre d’en Vallverdú que no va dedicat a la canalla pot semblar un pèl estrany però he de recordar que Vallverdú és un autor que ha dedicat gairebé el cinquanta per cent de la seva obra al públic adult. Es tracta d’un escriptor que tant ha escrit assaig, com llibres personals, que tant s’ha dedicat al conte, com a la novel.la, com al teatre… Un autor que ha traduit i adaptat i fins i tot il.lustrat alguns dels seus escrits… Que no ha tingut mai un no per fer un pròleg, una presentació, una conferència o un pregó… d’aquí ve que el crític i editor Isidor Cònsul el bategés un dia com a escriptor tot terreny per la diversitat de la seva obra.\nHora noma, doncs, és ara com ara l’últim llibre d’aquest autor i tal com indica el subtítol és un llibre de capvespres, o un dietari o com diu el mateix Vallverdú un libre de confessions, on expresso el meu parer sobre temes diversos que m’afecten i estic segur que afecten també la meva col.lectivitat… Talment com un recull de cartes enviades a un amic, Niço, a qui l’autor dirigeix les seves opinions i confessions i, com diu ell mateix: Són moltes les matèries sobre què opino en aquest llibre, i em reconec potser agosarat i imprudent algun cop, però t’asseguro que ho he escrit tot des del plantejament més constructiu i alhora des de la lucidesa de qui,per l’edat i per l’amargor massa sovint sentida, espera poc de la vida.\nVallverdú és conscient que ja és un home gran i li comunica a Niço que …Abans que perdi facultats mentals, he decidit adreçar-te aquest llibre en forma de cartes. Hi repasso situacions, conflictes, sentiments, actituds, militàncies, desigs, desil.lusions. Aquest, doncs, és un dietari crepuscular, dolgut, ben cert que punyent a voltes. No és un llibre de memòries, és un llibre de cabòries.\nEl llibre, dividit en capítols breus i cada un d’ells encapçalat amb el sant del dia, és també un santoral a través del qual Vallverdú mostra els seus coneixements i la seva àmplia cultura a l’hora de situar i explicar cada un dels personatges esmentats… Però aquesta introducció, més o menys curta, basada en el santoral, li dóna peu després a parlar de qualsevol altre tema\nI quins són els temes que avui més preocupen a Josep Vallverdú? De forma desordenada i sense establir cap prioritat, diria que un dels que sobresurt és el de la mort. ...en realitat –diu Vallverdú- ens haurien d’ensenyar des de petits que per naturalesa tenim un contracte amb la mort, contracte que té una data d’acompliment. I es consola pensant que en el gran desconcert del cosmos la llargària de la nostra vida és insignificant. (52)\nTambé confessa la seva poca eufòria religiosa, o per dir-ho de forma més simple: la seva poca fe: ...a mi els patiments compartits, més que no els escassos que he sofert, em van fer perdre la creença en el Paradís, que em semblava que un temps vaig posseir. Educat en la teoria de la feblesa de l’ésser humà, del pecat, del càstig, de la causa immediata, havia arribat a creure que calia acceptar de patir, que el sofriment enaltia i donava fortalesa. Després de tenir la mare malalta de mort al llit tot un any, d’aplicar-li dificultosament injeccions perquè ni carn no li quedava, vaig dir-me, amb una energia interna adolorida en aquells meus divuit anys, quan tot just ella acabava d’expirar: no, el sofriment no enalteix, el sofriment degrada.\nTambé parla de la situació actual del món, i diu: ...Jo personalment crec que és un gran món, l’actual, que ha aconseguit moltes fites, tècniques i socials: però no acaba de ser del tot el meu món, segurament a causa que no el tenim adaptat perquè tothom s’hi trobi còmode. (54.) El moment polític i social preocupa i de quina manera a Josep Vallverdú: …Viure tothora amb la impressió que fan amb tu el que volen, que és ben poc el marge de maniobra de què pots usar, resulta fatigós i enervant, i et deixa l’esperit adolorit. (97)\nVallverdú també parla dels polítics: … i el nostre petit món polític està mancat d’una figura amb carisma, algú que de debò es posi al capdavant del poble (185)... Segons ell, el problema dels nostres polítics és que …es tiren plats dialectis pel cap mentre la cassola s’agafa. No plantegen el tema de la supervivència, sino que arbitren pedaços i sargits per a cada menuda ocasió…. …a mi em queda, com tantes, tantíssimes vegades, la negativa individual, el gest modestíssim, però entenc que digne, de dir que aquest món no és el meu, que li falta un alè sensible perquè ho sigui… (188). No s’està, Josep Vallverdú de denunciar l’existència de corrupcions, favoritisme, nepotisme, xarxes ocultes de connivència entre financers i polítics, prepotència potser una estona i astúcia de barris baixos l’altra. Negocis d’escàndol amb els trens de nova construcció, camps de golf, ports esportius, immobiliàries, pressupostos i diners rebuts d’Europa. Som conscients que tot això existeix, i ens en dolem. Però com a ciutadans també tenim la potestat i l’obligació d’organitzar-nos per denunciar, denunciar amb papers a la mà. I correspondre amb vots negatius a les conductes negatives. No podem esperar passius. Em temo, però, i me n’esgarrifo, que encara falta molta educació política per tenir assumit un coixí de possibles actuacions democràtiques capaces de posar fre als polítics malastrucs. (216)\nI, de cop, com volent sorprendre el lector, parla de manera molt emotiva de l’amistat i dels amics: … Seure a taula amb amics és instal.lar l’escalforeta de l’amor. (118)… tenir amics és transitar amb més seguretat i energia per aquesta vall de llàgrimes. Redreçar les pròpies inseguretats amb la fermesa dels lligams amicals. (118). Però el record dels que ja no hi són l’enterboleix: …Me’ls estimava, els amics enduts pel vent fatal, que han anat deixant-me cada cop més aïllat. Aquesta és una sensació desoladora, veure que avui l’un, l ‘any vinent l’altre, cauen com arbres abatuts per la destral. (64)\nDel seu estat d’ànim, del seu calendari personal: ...que cada dia té els fulls més grocs –diu- i les festes menys lluïdes. He viscut aquests anys darrers afeixugat per desencisos diversos… Estic profundament trist, una tristesa que no em precipita a depressions, però sí que de vegades em fa veure un mur al meu davant. Imagino que d’altra gent se sent de manera pareguda, però no ho confessen. Sortosament, encara em llevo cada matí amb l’impuls de moure’m, de fer coses (67)\nJo diria que Hora nona és un llibre realista. Crec que un dels més realistes que ha escrit mai Josep Vallverdú… Tot i que ser realista avui vulgui dir adoptar un to pessimista… Sobretot quan diu, per exemple, que la nostra llengua, un altre dels temes protagonista del llibre, està amenaçada d’extinció… (99). Com tots els de la meva generació, estic cansat d’esperar: porto dècades i dècades de vida caminant amb una sabata vella i una espardenya foradada… (101) Vallverdú parla d’ell i del seu estat d’ànim en diversos moments: Sovint em sento cansat. Cansat potser no és el mot, las m’agrada més. La lassitud no és la fatiga de qui ha molt caminat o ha destralejat tot un arbre: lassitud és un desig de sentir-se fora del món… … És a dir, són massa anys viscuts sota pressió, alerta a obrir-me camí, a fer una família, a tenir-ne cura, a donar, ai de mi, una imatge. El cos s’ha fet vell, encara ben portant, però fins quant de temps? Potser hauríem de descansar i mirar com treballen les formigues i les abelles, i fan el niu les caderneres. … sovint tens la impressió –falsa, entenguem-nos- que ja has vist massa coses, conegut massa gent, fet massa llegües de camins i viaranys. De bon grat t’asseuries vora un marge, amb tres fulles de menta penjant dels llavis i clouries els ulls fent vots perquè t’embolcallés un son profund sense cap imatge ni cap vivència, un son final… … Em diuen que estic actiu, molt actiu. Però m’adono, en cada fibra del meu ésser, que les motivacions no hi són com abans. Escric amb cautela, de la mateixa manera que camino posant els peus a terra amb compte de no caure,… … Sóc un escriptor vell, del prestatge més polsós, qui sap si corcat, dels escriptors vivents catalans. …(175)\nHora nona és també un llibre valent, sobretot quan l’autor parla d’independentisme: ... personalment em plauria del tot pertànyer a una nació amb Estat propi, és a dir, clarament i bonament fora d’Espanya. D’una Espanya que Vallverdú qualifica de mal encaixada en Europa i mal encaixadora de les nacions dins d’ella… som cada cop més els que opinen des de la més forta convicció que com estaríem bé i amb una salut de ferro seria fora, ho repeteixo…. (100)… Perquè això de viure dins d’Espanya és un mal negoci: Viure dins de l’Espanya actual, amb xifres a la mà, permet adonar-se de la sagnia del nostre esforç col.lectiu i la condemna a viure a la segona divisió amb risc d’anar a parar a tercera a cada nova temporada\nI, com no, un antic i venerat professor no ha d’estar també preocupat per l’educació! I sobretot pel que ell en diu una desorientació educativa, fruit d’una superficialitat social. Potser el que ens passa és que anem fent via cap a la no-educació. Si els infants, a casa seva, responen amb intemperància als pares, es tanquen per un no-res a les seves exclusives cambres tot defugint el diàleg o posant-se a dialogar exclusivament amb el seu e-mail, planten cara als professors i fan el que volen pel carrer, potser que féssim l’esforç d’imaginar-nos el futur immediat.(135)\nVallverdú no s’està de comentar com la família ha perdut cohesió, s’ha banalitzat, i per a molts infants els pares han perdut autoritat ; són uns éssers que conviuen amb ells, als quals se’ls pot demanar coses i als quals, si ve de gust, es pot fastiguejar. Els moments d’harmonia són escassos, en manta família s’estableix una absencia de diàleg, una absència corpòria.\nI, als qui llegiu el llibre, de sobte, us sorprendrà, quan l’autor surt a parlar de gats. De gats i dels seus gats. Uns gats que, a casa,… no hem deixat mai que entrin al recinte de les persones i, per tant, que són moderadament domèstics, perquè de preferència habiten al jardii que admeten de grat compartir amb nosaltres… (212). El gat és la meva bèstia domèstica preferida; en rendeixo a la seva total independència, al seu poder de decidir a cada moment què vol fer , desinteressat del desig de l’amo; m’embadoco davant la seva perfecta regència sobre el medi, el poder d’adaptar aquest medi a la seva apetència, la mateixa insuperable forma del seu cos, tubular, flexible, apte per cargolar-se, estirar-se, aprimar-se segons les necessitats, la sinuosa capacitat de reptar entre l’herba, com el seu parent lleó; la silenciosa manera de dipositar el coixí vellutat del seu peu a terra, com descrivia Edgar Allan Poe. Una silenciosa art que de sobte esdevé fulminantment mortífera quan d’aquell coix brollen com cinc raigs cinc ungles corbades que encalcen la presa. Les dents, com agulles, tenen tanta força com esveltesa: les aplica a dessagnar el ratolí o si escau a rompre el costellam d’un catxapó o la carcanada d’un pollastre. (213) …El gat no té res de l’honesta i prudent obediència del gos. Ell va a la seva. Bada comunament menys que no tu, i no li treuràs amb bastonades el costum de rapinyar… … El gat, ni quan passa gana, deixa de ser elegant; un cop ha menjat encara que sigui aquest el primr àpat en tres dies, es neteja el pèl, els peus, els bigotis, que necessita per tustar l’amplària dels forats, i la cara. El gat és un presumit, que fins que no està com una primavera no ix del seu racó. És un petit monarca… M’he allargat a consciència perquè així he pogut donar un botó de mostra del llenguatge que utilitza Vallverdú i de la qualitat literària dels seus textos.\nPerò he d’anar acabant i no voldria deixar de destacar també un dels temes més preocupants i dolorosos per a Josep Vallverdú: el tema del català… L’Institut d’Estudis Catalans ha donat a conèixer un document sobre l’estat de la llengua catalana i sota el títol de l’Ús Social de la Llengua Catalana. És una anàlisi aguda, penetrant, de la realitat de la llengua a la nostra societat. A les persones amb sensibilitat les farà estremir, i n’hi haurà que trobaran el dictamen massa ombrívol i alarmista: l’Institut considera, per exemple que: La comunitat lingüística catalana ha passat durant el segle XX a un estadi en què hom pot témer seriosament per la seva sostenibilitat futura. El català no té força. És una llengua de projecció menuda, que malgrat les realitzacions literàries i la riquesa de testimonis científics que l’han valorada, no ha traspassat fronteres, o bé les ha passades en exemples singulars i sense difusió suficient, i com que no s’ha pogut vendre bé perquè en la seva projecció no ha tingut mai el suport dels estats on té vida, porta un dia a dia que el fa semblar una llengua encara més dèbil. (220)\nVallverdú ens torna a recordar, abans d’acabar, que aquest no és un llibre de memòries sinó de cabòries… (224). Cadascú tragina els seus maldecaps o els seus mals de cap per aquest remenat de rialles i ploralles que és el món. I és natural que les cabòries no ens visitin amb bones maneres i passant a la nostra presència d’una en una, sinó desordenadament, sortint de trascantó, impertinents i feridores, i que quan les escrivim les aboquem també a raig.\nUs convido a llegir aquest Llibre de capvespres, que jo crec que ha de ser un toc d’alerta per a tots. Perquè no ens podem fiar que les coses aniran bé per elles mateixes… perquè no tot se solucionarà sense la nostra implicació… Deixem-nos de cabòries! Moltes gràcies!\nJosep Maria Aloy / 13 de desembre de 2005.


R.O.P.A. estrena “Socarrel” a la 20a edició de Fira Mediterrània de Manresa - R.O.P.A.\nR.O.P.A. estrena “Socarrel” a la 20a edició de Fira Mediterrània de Manresa\n09-10-2017 Encàrrecs, Notícies\n“Socarrel” és un projecte en format de laboratori creatiu amb la col·laboració d’artistes multidisciplinaris\nEl cap de setmana del 6 al 8 d’octubre, R.O.P.A. – Roberto Olivan Performing Arts va estrenar el seu nou espectacle, Socarrel, a la 20a edició de Fira Mediterrània de Manresa. Socarrel es va presentar en format de laboratori creatiu, sent un projecte que neix de la fusió del moviment, l’electrònica i la polifonia tradicional. Dirigit pel coreògraf i ballarí, Roberto Olivan, aquesta obra ha comptat amb la participació d’un ampli i variat elenc d’artistes provinents de disciplines artístiques molt diverses. Han participat el ballarí Magí Serra; l’artista electrònic belga, Laurent Delforge; el ceramista ebrenc, Joan Panisello, i tres dels membres del quintet de veus occitanes Vox Bigerri. Socarrel és una coproducció de Fira Mediterrània i Mercat de les Flors.\nAmb la tradició mediterrània com a eix, Fira Mediterrània de Manresa és un mercat d’espectacles que es mou al voltant de dos àmbits principals: cultura popular i músiques del món. L’espectacle es va poder veure durant el cap de setmana al pati del Teatre Kursaal, a Manresa. Per a més informació, podeu consultar el web de Fira Mediterrània de Manresa.\nR.O.P.A. clou amb èxit una nova edició del Festival Deltebre Dansa amb més d’11.000 visitants\nEl Festival Deltebre Dansa: un dels escenaris de la nova sèrie de Netflix, We Speak Dance\nRoberto Olivan coreografia “1971”, la nova creació de Teatro del Temple\nRoberto Olivan estrena “Cuculand Souvenir” al festival Sismògraf


Veus: El futbol també és femení ·\nVeus: El futbol també és femení\nRedacció 28 novembre 2015 3 min read\nSi dic Barça, o Futbol Club Barcelona, què és el primer que se us passa pel cap? Segurament noms com Messi, Neymar, Suárez, Piqué… Ara imagineu un partit d’aquest equip, un partit per exemple de Champions, d’octaus de Champions, de tornada, amb entrada gratuïta al camp. Estaria ple de gom a gom, oi? Doncs dimecres de la setmana passada, el 18 de novembre, el primer equip femení del Futbol Club Barcelona va jugar el seu partit de tornada de vuitens de la Women’s Champions League al mini estadi, amb entrada gratuïta, i vam anar 4.000 persones quan aquest té un aforament de 15.276. No està malament quan a més no s’ha fet gaire publicitat. És més, jo em vaig assabentar a través del Facebook.\nDes de petita que faig esport. M’agrada molt l’esport. Vaig començar amb el bàsquet, no perquè fos la meva primera opció, era la segona. Sí, la meva primera era el futbol, però no em van deixar, ja que hi havia poques noies que hi juguessin i no estava del tot acceptat per la societat. Per sort, cada vegada hi ha més equips femenins, més noies que comencen de petites, i creieu-me que és una passada com juguen. Moltes d’elles són millor, tàcticament, que molts nois. Però no em vull desviar del tema, el futbol femení està discriminat. Pocs clubs aposten per ell, i fan diferències entre l’equip masculí i el femení. Està clar que en el futbol d’elit, els equips com el Barça, l’equip masculí genera més ingressos que el femení. Però, cal que els medis de comunicació facin com si no existís aquest esport en la secció femenina? Heu vist alguna vegada per les notícies informació sobre algun equip femení de futbol? Poques vegades…\nHi ha gent que encara pensa que el futbol és un esport d’homes. A aquells que ho penseu, us animo a anar a veure un partit del femení del barça. Personalment em va agradar molt, és un joc molt més directe i pel meu gust, més entretingut.\nEn el temps que porto jugant a futbol, he jugat a tres clubs diferents. En el primer club que vaig estar, vaig al·lucinar en com tractaven a l’equip femení. Recordo un dia que no teníem camp per entrenar perquè el nostre era un annex i estaven fent obres en ell, i el primer equip masculí tenia el camp principal tot ocupat i no ens van voler deixar ni un tros per a nosaltres. A més de problemes de que no ens el volien regar als principis dels partits. En el segon club, un club del poble, ens van tractar millor que al primer, però com no, per ells no érem un equip amateur, formàvem part del club base, fins i tot els juvenils, que no tinc res en contra ells, tenien més privilegis que nosaltres. Aquest any estic a un altre equip on sembla que apostin una mica més pel femení.\nEn resum, entre tots hauríem de lluitar per a que hi hagués igualtat en l’esport, no discriminant aquest segons el sexe.\nPrevious: Microscopi: Espanya ens continua robant\nNext: Microscopi: El PSC insta a cumplir los acuerdos de pleno y bajar el IBI el 10%


Destapant Cassoles: d’abril 2010\nUs presento una de les receptes que faig des de fa més temps. Es tracta d'un entrant o primer fresc i que normalment agrada a tots els paladars, però el que fa més atractiu el plat és que admet molts altres ingredients i combinacions. Jo els acostumo a fer així però la imaginació dóna per molt!!\nINGREDIENTS: per a unes 6 meitats (3 alvocats)\n8 palets de "cranc"\nun grapat de gamba pelada petita\nmaionesa i/o salsa rosa\nObrim els alvocats pel mig amb un ganivet procurant quedin 2 meitats iguals, treiem la polpa amb una cullereta i la xafem amb una forquilla en un bol. Salem una mica i hi afegim les olives a bocins,la tonyina, els palets trocejats i la meitat de les gambes que haurem saltat en una paella. Ho barregem tot junt amb unes cullerades de maionesa i omplim amb aquesta farsa les meitats d'alvocat. Decorem amb una tira de salsa rosa i les gambetes reservades.\nPodem posar només maionesa, només salsa rosa, ou dur ratllat per sobre, al farcit posar-hi pebrot del piquillo, anxoves, tàperes...\nPublicat per mercè a 11:38 17 comentaris:\nEn una de les classes de la Mireia Carbó, ens va proposar aquest esntrant salat que molts dels que hi vam ser ja hem provat a casa. Es tracta d'unes galetes salades per acompanyar amb una amanida refrescant ja sigui posant-la per sobre o com cadascú ho vulgui.\n50 de formatge cremós d'untar Eroski\n-PER A L'ACOMPANYAMENT: tomàquet,olives negres,alfàbrega,oli i sal.\n-Foneu la mantega al microones i reserveu.\n-Barregeu la farina amb el llevat i la Maizena.\n-Tritureu els formatges amb un dels ous i la mantega tèbia, afegiu les farines i barregem amb\n-Deixeu reposar a la nevera uns 30 minuts.\n-Estirem la massa amb un corró en una superfície enfarinada i doneu forma a les galetes.\n-Pinteu-les amb l'altre ou i un polsim de pebre i sal.\n-Coem a 180º durant uns 8 minuts.(safata al mig del forn i encès adalt i abaix)\n-Preparem l'acompanyament tallant a dauets el tomàquet, tallant les olives, i picant l'alfàbrega.\n-Hi posem sal i oli i posem a la nevera ben fresc.(jo vaig posar menta en comptes d'alfàbrega).\nPublicat per mercè a 0:36 28 comentaris:\nPublicat per mercè a 7:30 20 comentaris:\nLa botiga Gadget's cuina va oferir a qui vam deixar el nostre correu , uns motlles de galetes amb forma de rosa per a recollir entre el 22 i el 23 d'abril, així que ja em veieu corrents cap a l'Illa...Per la tarda: som-hi!, van quedar prou bé, no?, el més important és que m'ho vaig passar pipa fent-les i que el "detallet" va agradar molt.\n1 clara d'ou, sucre fi i colorants.\nEs pot fer la massa a mà o amb la batedora...\nPassem la mantega a temperatura ambient per la batedora fins que quedi espumosa, afegim el sucre i seguim batent , posem l'ou i finalment la farina tamisada. Veurem que no queda lligada, però amb la mica de llet ho conseguirem. Fem una bola i la posem a la nevera 1 h més o menys.\nEstirem la massa i anem fent les formes. Enfornem a 180º uns 8-12 minuts.\nPreparem la glassa: en un bol batem amb forquilla la clara fins que quedi espumosa. La separem en dos parts i en 2 bols. Anem afegint sucre fi sense escatimar mentre anem remenant amb una forquilla. Veurem que va agafant consistència i hem d'anar afegint sucre fins que la textura sigui la de la pasta de dents(com molt bé diu al seu blog la Bea), NO la consistència de la mel o la cola blanca que seria per a farcir interiors (ara no ens interessa). Afegim unes gotes de colorant a cada bol (rosa i verd) i omplim els biberons amb la boca més prima. Si la glassa s'ha espessit massa, afegim gota a gota una mica d'aigua. Ja podem decorar les galetes a gust!, Deixem reposar una bona estona fins que s'endureixi i s'assequi.\nQuan tenim la glassa de colors a punt, ja podem decorar. Deixem reposar una bona estona fins que la glassa s'endureix . Ja les tenim!\nPublicat per mercè a 6:55 7 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: galetes, ocasions especials, postres, Sant Jordi\nPublicat per mercè a 14:43 13 comentaris:\nAquí teniu una recepta coneguda per tots, d'aquelles que permeten posar-hi els ingredients que tingueu a l'abast o que us vinguin de gust!\nPosem la massa al motlle i la punxem amb una forquilla.Al damunt hi posem una bola de paper d'alumini perquè no s'infli. Posem al forn a 180º uns 15 minuts per sota. Treiem el paper d'alumini i fem uns 5 minuts més. En un bol barregem els ous batuts, la nata, el formatge que ratllarem amb un ratllador groixut, el pernil i les olives talladets. Omplim la quiche i enfornem a 180º per dalt i per abaix uns 20 minuts. Ja ho tenim!\nPublicat per mercè a 13:05 15 comentaris:\nAra ja li tocava a la Laia. La Laia és la meva filla de 8 anys, i per finalitzar, de moment, la trilogia, ara li tocava a ella protagonitzar un plat. Ja fa uns dies em va dir que havia pensat en un entrepà original, i després de perfilar-ho aquest n'és el resultat. La inspiració és possible que vingui d'unes classes de cuina per a nens que va fer la Mireia Carbó...Esperem us agradi per a fer en alguna ocasió i donar la benvinguda a la Primavera!La Laia estarà encantada amb els vostres comentaris!\nTallem a bocins molt petits tots els ingredients i els posem en un bol.Reservem 1 o 2 ous durs per a la decoració. Afegim la maionesa al bol i barregem bé.Untem les llesques de pa de motllo amb la pasta i tapem amb una altra llesca. Agafem un motlle amb forma de flor una mica gran(nosaltres hem utilitzat un motlle de galetes)i fem la forma sobre l'entrepà. Agafem un ou dur i ratllem la part blanca amb un ratllador fi per sobre(margarita blanca) i amb el rovell fem el botó del mig. Si ho fem a l'inrevés tenim les margarites grogues. ÉS DIVERTIT, FRESC I PRIMAVERAL!!\nPublicat per mercè a 12:24 26 comentaris:\nEspaguetis, o macarrons, o llaços...Aquesta forma de fer la pasta vaig provar-la ja fa molts anys intentant fer una "carbonara" més suau. A la meva família la salsa carbonara no els acaba de fer el pes, en canvi aquesta salseta els agrada moltíssim; de fet les nenes em demanen pasta amb "la teva salsa blanca"...A veure si us agrada i la proveu, és molt suau.\nnou moscada(si en voleu)\nCoem la pasta amb aigua i un grapat de sal. Preparem la salsa fonent una mica de mantega en una cassola, hi afegim la ceba ben petita fins que es faci toveta i anirem afegint poc a poc la crema de llet i dauets de mantega fins que adquireixi l'espessor desitjada. Salem , posem una mica de pebre i si ho volem ratllem una mica de nou moscada que li donarà un toc especial. Finalment afegim els tallets de pernil dolç ben menuts. Si deixem reposar una mica, la salsa estarà més espesseta i gustosa. LLEST!\nPublicat per mercè a 2:25 8 comentaris:\nAmb la Bet (la meva filla petita de 6 anys) feia molts dies que teniem pendent aquestes brotxetes que haviem vist en una fira medieval. Hem fet una "adaptació" més per a nens i hem canviat la xocolata fondant per xocolata desfeta ben espessa.Cadascú pot triar...\nxocolata desfeta.(per anar per feina vam fer-la "paladín",molt espessa)\ndecoració: ametlla granet, perletes de colors, virutes, nous a bocins,panses,coco ratllat...\nAmb els palets de fer brotxetes anem passant les fruites ben netes fins tenir-les plenes.\nA part fem la xocolata fins que estigui ben espessa.\nPosem les brotxetes planes en algún bol de forma que quedin "penjades" i quan hi tirem la xocolata vagi caient dins el bol. La xocolata l'haurem deixat refredar una mica i l'aboquem sobre la fruita mentre girem la brotxeta perquè quedi ben coberta per tot arreu.\nFinalment decorem amb les virutes, el coco, l'ametlla...\nPublicat per mercè a 10:38 18 comentaris:\nPublicat per mercè a 6:11 15 comentaris:\nPublicat per mercè a 0:12 15 comentaris:\nPublicat per mercè a 13:21 8 comentaris:


La cursa d'obstacles per excel·lència torna a Barcelona el dissabte 19 de desembre amb un circuit més divertit que supera els inscrits de l'edició de 2015\nLa Buff Epic Run congregarà a gairebé 4.000 corredors amb ganes de divertir-se i gaudir d'una jornada d'oci i esport a la muntanya de Montjuïc (Barcelona) on el bon humor, les disfresses i la música en directe seran els protagonistes.\nLa Buff Epic Run no és una prova cronometrada ni competitiva per ser el més ràpid però sí que premia els més originals. En aquesta edició els premis seran per al grup més nombrós, la millor disfressa en grup, la millor disfressa individual, el grup #changeyourattitude i al participant #changeyourattitude.\nEl circuit de 8 quilòmetres tindrà repartits els obstacles que hauran de superar els participants per poder creuar la meta com a finishers, amb algunes novetats interessants i una excel·lent bossa del corredor per poder poder agafar forces.\nUn any més Montjuïc serà l'escenari d'una festa inoblidable amb molta animació, diversió i somriures en un recorregut entretingut ideal per compartir una jornada diferent amb amics i família.


El 80% de la brossa que es troba en espais naturals és plàstic - EbreDigital.cat\nVoluntaris arreu el continent van participar en la jornada Let’s clean Europe. Un dia en el qual diversos paisos d’Europa duen a terme una neteja d’espais naturals que, malauradament, són escenari d’accions incíviques d’algunes persones. Per aquest motiu, el Parc Natural del Delta forma part del programa des de fa cinc anys, durant els quals s’han reduït els quilos de brossa que es troben, però experts apunten que “si no canviem la nostra forma de relacionar-nos en el consum diari és complicat solucionar el què ens trobem després aquí”. Amb aquestes paraules remarca Xavi Abril, tècnic del Parc Natural del Delta, la importància de la conscienciació, sobretot amb el plàstic; ja que el 80% de la brossa que es recull és d’aquest material.


Artur Blasco, desè premi Estel — RàdioSeu 107.2 FM: notícies de La Seu d'Urgell, l'Alt Urgell i el Pirineu\nSou a: Inici / Notícies / Artur Blasco, desè premi Estel\nLa Joventut Nacionalista de Catalunya i Convergència Democràtica de Catalunya de l'Alt Urgell lliuraran aquest dijous, 11 de setembre, Diada Nacional de Catalunya, el desè Premi Estel, que enguany recaurà en mans del músic, investigador i divulgador del folklore català i pirinenc Artur Blasco. L'acte de lliurament del premi, que reconeix la tasca de persones i col•lectius que treballen a favor de la llengua, la cultura i les tradicions catalanes, tindrà lloc a les onze del matí a la Torre Solsona de la Seu d'Urgell, on les dues formacions celebren la Diada Nacional.\nArtur Blasco, que és actualment col.laborador de RàdioSeu, ha destacat en la recerca i divulgació de la música popular, i ha elaborat un ampli cançoner dels pobles del Pirineu. Així mateix, ha impulsat la recuperació de l'acordió diatònic a Catalunya, organitzant la Trobada d'Acordionistes del Pirineu a Arsèguel, així com el Museu de l'Acordió.\nBlasco també ha participat en les formacions musicals 'Acordionistes del Pirineu' i 'La Pobletana'. Actualment és membre del grup 'El Pont d'Arcalís'. El 1998 va rebre el Premi d'Actuació Cívica de la Fundació Lluís Carulla. L'any 2001 fou guardonat amb la Creu de Sant Jordi i el 2004 amb el Premi Nacional de la Cultura Popular, ambdós guardons concedits per la Generalitat de Catalunya.\nEl Premi Estel va ser instaurat fa 10 anys per la Joventut Nacionalista de Catalunya i Convergència Democràtica de Catalunya de l'Alt Urgell. Els guardonats en edicions anteriors han estat l’escriptor Joan Obiols, l’Associació d’Amics de la Sardana de l’a Seu d’Urgell, els Diables de l’Alt Urgell, el cor de Caramelles de la Germandat de Sant Sebastià, la Coral Caterva, el Patronat del Retaule de Sant Ermengol, l’educador Francesc Moix, la Colla de Geganters i Grallers de la Seu d’Urgell i el dinamitzador cultural Josep Vilarrubla “Pep Diligent”.


Un petit racó literari: Carme Gil Martinez\nFundadora de la revista digital de Poesía Infantil Cosicosas para todos los países de habla hispana: creado con la colaboración de escritores y escritoras de Argentina, Ecuador, Venezuela, Perú, Puerto Rico...\nTot seguit se us mostra una llista de contes d'aquesta autora.\nTítol: El hada Roberta\nEditorial: Babmú editorial (2011)\nSinòpsi: Narració fantàstica que explica que Lucía és molt desgraciada perquè no agrada gens. Les fades decideixen ajudar-la i li manen a Roberta, una fada de gran cor que compon cançons, però alguna cosa principiant i despistada en els seus encanteris. A partir d'aquest dia, Roberta acompanya Lucía al col · legi, al zoo, a la biblioteca ..., ia tot arreu posa en dificultats a la nena amb els seus encanteris mal encertats. Al final, després de tantes aventures, la fada Roberta aconsegueix el seu propòsit: Lucía descobreix, feliç, la seva gran bellesa, perquè ella és única i irrepetible, com tots i cada un de nosaltres.\nTítol: QUE MIEDO!\nIl·lustrador: Isabel Rivas\nSinòpsi: Si vols conèixer a multitud de superestrafalarios i requetedivertidos monstres, entra en Quina por! A més de passar-ho molt bé, et quedaràs bocabadat amb les seves sorprenents històries. ¿Què li passa a un fantasma quan se li encongeix el llençol? I a un corb bromista al qual li entra el riure fluix? Com se les arreglarà per espantar un vampir amb el mitjó trencat? ... Et troncharas de riure.\nTítol: Superhéroes en apuros\nEditorial: Parramon 2011\nSinòpsi: Saps que tens un superheroi dintre? Sí! Tots els nens i nenes el tenen. Però hi ha moments en què, sense saber per què, els teus superpoders semblen esfumar ... Com quan la foscor ens fa por, quan ens fem una ferida, quan hem d'anar al metge ... No et preocupis, encara que ho sembli, els teus superpoders segueixen aquí ... Només has de deixar volar la teva imaginació. En aquest moment coses increïbles comencen a ocórrer: la doctora es transforma en una fada curalotodo, les llàgrimes omplen les piscines dels rapónchigos i els fantasmes ... ¡Espanten en minifaldilla! Amb una bona dosi d'imaginació i bon humor, els problemes es tornen petits i ens convertim de nou en veritables superherois.\nTítol: Historia de una cucaracha\nEditorial: Cuento de Luz, SL\nSinòpsi: Aquesta és la història d'Anastasia, una panerola que somiava ser acceptada i convertir-se en famosa i important, com els seus parents llunyans els escarabats egipcis, uns insectes sagrats que eren tractats a cos de rei. Encara que sembli increïble, en una altra vida Anastasia va ser princesa, gràcies als moviments de vareta màgica de la fada Brunilda, obstinada a fer el bé a tort ia dret. Però, després de viure emocionants aventures, va comprendre que això de ser un escarabat normal i corrent no estava tan malament. Sobretot quan, moguda per la seva enorme cor, va ser capaç de salvar la vida d'una família sencera d'éssers humans, ¡i sense despentinar un pèl! Què premi li tenia preparat la fada Brunilda per la seva generosa acció? Divertida història que tracta sobre l'acceptació d'un mateix i la solidaritat, escrita amb gran sentit de l'humor i que, quan acabem de llegir, ens farà veure les paneroles amb altres ulls.\nTítol: Pistacho el perro verde\nEditorial: Aljibe 2009\nSinòpsi: Eduquem comptant. Eduquem recitant. Festuc transmet valors com l'autoestima, el respecte a les diferències i la interculturalitat. Valors que hem inculcar des de les edats més primerenques. Però abans que res és un conte que emociona tant als petits com als més grans. Alguna vegada t'has sentit un gos verd? En aquest cas endinsa't en la història i gaudeix teu color.\nTítol: Cuanto cuento!\nSinòpsi: Sabies que la veritable raó que la Bella Dorment dormi tant és que és una mica mandrosa? Què el llop li produeix mal de panxa menjar àvies en camisa de dormir? ... Si llegeixes Quant conte!, A més d'assabentar d'aquests i molts altres secrets del món dels contes, descobriràs que la poesia pot ser molt molt divertida.\nPublicat per compartim? a 4:33


L’Associació Innerland Projekt ens ensenya els beneficis de la dansa inclusiva\nUna vintena de persones assisteixen a la presentació de les activitats de l’Associació Innerland Projekt, una associació que pretén apropar la dansa a persones amb i sense discapacitat.\nAhir a la tarda, el Centre d’Atenció Integral del Grup MIFAS va acollir una sessió teòrico-pràctica de dansa inclusiva de la mà de l’Associació Innerland Projekt, amb Neus Canalias ballarina, creadora i pedagoga especialista en dansa inclusiva i Francesc Ramírez, ballarí, músic i artista visual amb diversitat funcional.\nDurant la sessió, les persones participants van poder conèixer els serveis que ofereix l’Associació però també van compartit experiències, van explorat el llenguatge de la dansa i van descobrir l’experimentació i el treball col·laborat. Al final de la sessió van poder realitzar tot un seguit d’exercicis simples i tastar la dansa inclusiva en la seva pròpia pell.\nLes persones que ahir no va poder assistir a la presentació i estiguin interessades en provar la dansa inclusiva, poden fer-ho a través de les classes regulars que l’Associació Innerland Projekt imparteix al Centre Cívic de Pont Major i que s’adrecen a persones usuàries de Centres Ocupacionals, escoles i centres de formació per a professionals entre d’altres.


Carreres de Gotes per als més menuts | UNICEF\nPocoyó i Pato volen animar els més menuts a celebrar el Dia de l’Aigua (22 de març) corrent pel dret a l’aigua de tots els infants. Adapta les carreres de gotes perquè tothom puga participar-hi! Heus ací unes quantes idees perquè els infants d’Educació Infantil participen en esta activitat.\nPoden córrer en la mateixa carrera que els més fadrins, però en una categoria especial: "xumet", "arrapapeus" o "futures promeses olímpiques".\nPoden córrer distàncies més curtes i fer carreres en què tots guanyen.\nLa carrera es pot organitzar en la mateixa classe, dins de les activitats de psicomotricitat.\nEs poden fer carreres d’animals en què cada infant imita la manera de moure’s de l’animal que més li agrade (a Pato i Eli els encanta esta idea).\nDe segur que se t’acuden altres maneres d’aconseguir que els teus alumnes aporten gotes al projecte. Mentrestant, Pocoyó i Pato ens recorden la importància de l’aigua.\nPocoyó i Pato compartixen l’aigua:


Finestres de la memòria'Barcelona Memòria Fotogràfica' a Ideal Barcelona - Finestres de la memòria\nLa visita de 90 minuts ens traslladarà a la Barcelona dels anys 50 i 60 a través de la mirada de Francesc Català-Roca, Oriol Maspons, Leopoldo Pomés, Joana Biarnés, Xavier Miserachs i Colita.\nConeixes la història de l’IDEAL?\nL’any 1917 es va inaugurar el Cine Ideal, un dels cinemes de barri més importants de Barcelona, altrament conegut com “El Rellisquín”. Era un espai cultural i social popular que va estar en actiu fins al 1984 que va tancar les portes.\nL’any 1985 es va tornar a obrir l’espai com a plató de cine, fins a l’any 2014. Finalment, el 2019, s’obre en aquest emblemàtic edifici, l’IDEAL, un nou audiovisual que seguirà oferint aquest espai cultural al barri.\nImatge: Vista de la sala principal


Migjorn, platja de\nM MI 2 Imatges 2 Col·laboradors 167 Visites Bústia de suggeriments\nMigjorn, platja de GEO\n1. Extensa platja de la parròquia de Sant Francesc de s’Estany, municipi de Sant Josep de sa Talaia, que forma part del Parc Natural de ses Salines d’Eivissa i Formentera.\nSituada al sud de la planura al·luvial dels estanys saliners des Cavallet o zona petita, resta separada d’aquesta unitat per un extens cordó dunar.\nPresenta un perfil d’aproximadament 1 km de llargada que s’estén des de les faldes del cap des Falcó fins a sa Trinxa.\nÉs un arenal de morfologia lineal, de pendent suau i de baixa alçada —no supera els 20 metres a la zona dunar— que forma una unitat de gran interès paisatgístic. La seua bona accessibilitat i el fet de tenir unes aigües somes molt tranquil·les afavoreix la seua ocupació, sobretot en època estival.\nL’arena, de composició majoritàriament bioclàstica —formada per restes que provenen d’organismes marins amb esquelet—, té forma esfèrica o ovalada, entre 0,5 i 1 mm de diàmetre i presenta uns colors molt clars de tons daurats.\nGràcies a les formacions dunars fòssils que es troben a la mateixa alçada de la platja, es dedueixen les diferents posicions d’aquest arenal al llarg de la història geològica, com a conseqüència de les transgressions i regressions marines. [CTC]\n2. Extensió de platja amb segments de costa baixa rocallosa que s’estén tot al llarg del vessant meridional de l’istme que uneix, a Formentera, els massissos de la Mola i es cap de Barbaria. Comença, pel seu extrem occidental, a la zona del Pi des Català, entre es Mal Pas i es Ca Marí, lloc aquest darrer on es consolidà una urbanització durant el darrer terç del segle XX.\nAcaba, pel cantó oriental, a la zona coneguda com es Copinar, on es troba la urbanització Mar y Land. Al llarg de la platja es troben embarcadors as Ca Marí, es còdol Foradat i al racó conegut com es Valencians, pròxim a la zona de ses Clotades i es Arenals.\nLa platja de Migjorn apareix documentada ja l’any 1634 i apareix sovent en la cartografia del segle XVIII com “Playa de Mediodía”. Existeix el camí de Migjorn, que uneix el nucli poblacional de Sant Francesc amb la part occidental de la platja. [VFM]\nVicent Ferrer Mayans [VFM], Catalina Torres Costa [CTC]


QUIN GOIG DE ROMÀNIC!: SANTA MARIA DE MONTSERRAT (Santa Maria del Priorat)\nPriorat de Santa Maria al terme de Castellfollit de Riubregós (Anoia)\n... en quant a la seva arquitectura l'església és un edifici d'una sola nau, amb planta de creu llatina i un absis quadrangular. Als dos braços del transsepte hi havia dos absis semicirculars que van ser substituïts per una capella gòtica al braç nord i una sagristia al braç sud. La nau central es troba coberta amb volta apuntada i al transsepte hi ha una cúpula, amb trompes als angles que a l'exterior pren forma de cimbori circular. L'absis central i els braços laterals es troben coberts amb una volta de mig punt. Cal destacar la finestra de l'absis central que és de doble esqueixada coronada amb un arc de mig punt que a l'exterior és extradossat per una arquivolta. Els únics elements ornamentals de l'exterior es troben a l'absis central i consta de tres sèries triples d'arcuacions cegues entre lesenes. (de la fitxa 355)


Que és bonic i necessari acordar mirar de posar-se d’acord per tirar endavant projectes? I tant. I encara ho és més que els projectes fructifiquin. I encara ho és més que aquests projectes tinguin una incidència directa –directament positiva– en la gent que viu en això que en diuen territori. Si ara als pobles que no són Barcelona els hi hem de dir territori no sé com li acabarem dient a la gent que hi viu. La declaració de la C-17 també s’haguera pogut dir de la R3, però entenc que aleshores feia més lleig. El document –o compromís– apunta vies interessants, que no per evidents deixen de ser interessants. Reitera alguns mantres que, de tant mantres, fan mandra: el meu preferit és el del parc del motor del Circuit (quants brindis al sol acumula? On és la indústria especialitzada que havia d’anar al polígon del Circuit?); aquest, en competència directa amb la línia orbital de...Ah, no, he vist orbital i he pensat que parlaven de la línia ferroviària orbital. Però no. Ara del Quart Cinturó, que deu fer lleig, en diuen Ronda del Vallès. També hi ha algunes idees antigues, consistents en repetir manta vegades les paraules “polígon” i “urbanístic” a veure si apareix el geni de la llàntia. Però si la mateixa Diputació –del territori!- ha encarregat un estudi de com reciclar els polígons! Tot això, dit amb els millors desitjos que la declaració de la C-17 no ens ompli de fum i ens deixi veure els arbres, les estrelles, els polígons i les arestes del polígon.\n(Article publicat a la contra d'EL 9 NOU del Vallès Oriental el divendres 29 de novembre del 2013)\nPublicat per Anna Ballbona a 4:53\nEtiquetes de comentaris: C-17, Circuit, Contra del divendres d'EL 9 NOU, Granollers, La Garriga, Montmeló


The roots of the Blues & Jazz » Classic Jazz\nPosts Tagged ‘Classic Jazz’\tEl Segle del Jazz\nCategories: 7 Jazz en directe\tTags: Classic Jazz, Fundació Jazz Clàssic\tBig Walter “Shakey” Horton\nCategories: 4.05 Shakey Horton\tTags: Big Walter "Shakey" Horton, Carey Bell, Classic Jazz, David Barrett, Miquel Inglés\tHomenatge a Nina Simone\nEl proppassat diumenge 12 de juliol a les 10 del vespre vaig tenir el plaer de compartir amb algunes col·legues de la feina i la dona el concert “Sing the truth. The music of Nina Simone” en el mateix teatre Grec de Barcelona dins el marc del Festival del 2009. El concert era un homenatge pòstum a figura de la Nina Simone (1933-2003), reconeguda com “The High Priestess of Soul” per les seves aportacions de referència en tots els estils tant diversos que al llarg de la seva vida va practicar dins de la música afro-americana, o sigui jazz, soul, rhythm & blues, gospel, però també amb incursions al pop. Nina Simone ha estat una extraordinària pianista, amb una gran tècnica que la situa dins les influències d’Art Tatum. Com a cantant, en la més autèntica tradició negre del gospel, una veu poderosa i expressiva en l’estil de Sara Vaughan. I com a compositora ha fet aportacions molt destacables. La Nina es mereix un homenatge a tota la seva obra musical. Un altre faceta de la Nina va ser la seva involucració i destacable paper com activista radical en la lluita pels drets civils de la comunitat negre afro-americana. Aquesta politització de la seva figura li va portar molts de problemes amb la Administració nort-americana.\nTornem al concert. El format del concert destacava les memorables interpretacions vocals de la Nina, tant de composicions pròpies com d’altres autors, i des d’aquesta perspectiva, i no la pianística, el concert es fonamentava en quatre vocalistes molt diverses acompanyades d’una secció rítmica. Les vocalistes eren Lizz Wright, Lisa Celeste Simone, Angélique Kidjo i Dianne Reeves. La secció rítmica estava formada per Alvin Schackman (director musical, guitarra, vibràfon i harmònica), Bob Dorough (piano), Paul Robinson (bateria), Leopoldo Flemming (percussió) i un baix elèctric que no vaig identificar pel nom però amb una llarga experiència.\nEl repertori, entre altres temes, va consistir en: “I loves you Porgy” i “Images” -composició de la Nina sobre la manca d’orgull de la dona afro-americana- interpretats per Lizz; “My baby just cares for me” i “Ne me quitte pas” -una chanson de Jacques Brel que va impactar a la Nina-, interpretats per Kidjo; “Mississippi Goddam” -tema composat amb motiu de l’assassinat de Medgar Evers i les bombes a l’església de Birmingham d’Alabama que van matar a quatre nens negres-, interpretat per Dianne; “Feeling good”, interpretat per Simone; “To Be Young, Gifted and Black” -un crit a l’orgull del poble negre afro-americà amb motiu de l’assassinat de Martin Luther King, Jr.-; i finalment “Four Woman”-tema dedicat a quatre estereotips de la dona afro-americana-, interpretat per les quatre.\nPel meu gust la direcció musical i la secció rítmica no va destacar especialment tret d’alguns moments interessants en la percussió del llegendari Leopoldo Flemming, i un acompanyament excel·lent per part del fender-baix, i també molt bon gust en tots els temes per part de Bob Dorough al piano. En canvi Alvin Schackman em va decebre en les seves intervencions i no cal dir que amb la harmònica cromàtica em va semblar patètic. Suposo que alguna virtut deu tenir el sexagenari guitarrista que va acompanyar tants d’anys a la mateixa Nina, però no els hi vaig saber descobrir.\nEl format del concert, com ja he dit, era de solistes amb secció rítmica. Per tant cada vocalista feia dos temes en cada una de les tres passades que els hi tocava. Tant sols van compartir escenari en el bis “Four women”. Les vocalistes per destacar les seves virtuts van cantar o bé a cappella o bé amb un acompanyament minimalista de baix o piano la qual cosa s’agraia a especialment i penso que van ser els moments més brillants del concert que van comunicar amb un públic bastant coneixedor de l’obra i totalment entregat.\nAquesta empresa pel que sembla la lidera Lisa Celeste Simone, filla de la Nina, nascuda el 1962. És una actriu i cantant del show bussiness de Broadway que per tant té planta i traça per moure’s en un escenari i tot el que calgui, té dots comunicatives però poques virtuts jazzistiques destacables des del meu limitat punt de vista.\nEn el grup hi juga un paper de lideratge important Angélique Kidjo, nascuda a Bennin el 1960, que aporta la seva versió afro-beat del jazz i el to reivindicatiu dels drets dels pobles negres africans que tant van impactar a la mateixa Nina.\nLa gran estrella del concert és sens cap mena de dubte Dianne Reeves, nascuda a Detroit el 1956, i descoberta com a cantant als 16 anys pel gran Clark Terry que va ser el seu mentor i després va crèixer en la banda de Harry Belafonte. Dianne va estar majestuosa en totes les intervencions. És tot un regal poder-la escoltar la seva poderosa veu en directe en un marc tant apropiat com el Teatre Grec i a la fresca. Llàstima que no tenia una actuació més substanciosa i li tocava la part alíquota de quatre. Realment vaig anar per escoltar-la però per amí la gran revelació inesperada i agradable del concert va ser la jovenívola Lizz Wright, nascuda el 1980 en la petita població de Hahira (Geòrgia). És una veu d’una gran bellesa, ben timbrada, amb recursos tècnics, una gran força expressiva, amb gust musical i educada en el gospel més genuí. Pronostico que serà la gran veu de referència de la música afro-americana de les properes dècades. Les seves interpretacions van deixar estupefactes a l’audiència del Grec que estava ple de gom a gom. No oblidarè mai el gran plaer d’escoltar a Lizz Wrigth i a Dianne Reeves al Grec’09.\n“Un vez más” la premsa catalana escrita i audiovisual ha donat senyals d’ignorància i manca de sensibilitat cultural al gairebé passar per alt en les seves crítiques aquest memorable concert. Ni abans, ni després. Es difícil promocionar cultura, especialment musica de jazz, amb un entorn tant anodí. Penso que en aquest aspecte mai havíem estat tant malament servits. Algun dia canviarà?\nCategories: 7 Jazz en directe\tTags: Classic Jazz, Dianne Reeves, Lizz Wright, Miquel Inglés, Nina Simone\tEl Jazz és la musica d’un poble?\nCategories: 3.05 Trivium del Classic Jazz\tTags: Classic Jazz, Dialèctica, Gramàtica, JAÇ, JazzClass, Miquel Inglés, Retòrica, Syllabus, Trivium\tTrumpet, Cornet, Bugle, Trombon & Mutes\nCategories: 1 All of me\tTags: "leadpipe reverse", "Vincent Bach Stradivarius", BarnaBrass, Bop Malone, Bucket, bugle, Classic Jazz, cornet, Cup, fliscorn, flugelhorn, Harmon, JAÇ, Jazz Clàssic, JazzClass, Miquel Inglés, Plunger, saxhorn, Shepherd Crook, trombon, trumpet, Velvetone\tOlder Entries


Erasmus + – IES VIOLANT DE CASALDUCH\nL’Agència nacional SEPIE (Servei espanyol per a la internacionalització de l’educació) va concedir al Consorci de centres EWE la Carta de mobilitat que avala la qualitat la dels projectes de formació professional de grau mitjà que porta desenvolupant des de fa 8 anys.\nEl Consorci EWE està format per 21 centres educatius de la Comunitat valenciana que posseeixen la família professional d’Activitats físiques i està coordinat des de l’IES la Creueta d’Onil. La carta de mobilitat concedida facilita que els centres del consorci emprenguen projectes Erasmus+ dirigits a altres famílies professionals així com a l’ESO i el Batxillerat amb garanties d’èxit.\nLA NOSTRA ORGANITZACIÓ és un Consorci de centres educatius de formació professional al qual anomenem CONSORCI EWE i és gestionat per una Comissió formada per un Coordinador d’internacionalització de cada centre educatiu participant sota la direcció del Coordinador general del Consorci. Tots els centres educatius participants en aqueix Consorci posseïm ensenyaments de formació professional de la família d’Activitats físiques en la Comunitat valenciana.\nEns hem unit en un Consorci per a suplir les deficiències de la derogada normativa LOGSE que encara regeix aquesta família professional i donar als estudiants d’FP l’oportunitat de realitzar de manera completa la seua Formació en centres de treball (pràctiques formatives) en països com Irlanda, Malta i França i així obtindre la seua titulació, en concret el grup objectiu és el Tècnic de grau mitjà en Conducció d’activitats en el medi natural. El tipus de mobilitat realitzada és la Mobilitat d’estudiants en Empreses. La duració és de 3 mesos, temps suficient per a poder complir amb les 440 hores de formació requerida en el mòdul formatiu de FCT.\nAquest mòdul formatiu es realitza íntegrament en empreses del sector del turisme actiu que es dediquen a la multiaventura (muntanya, bicicleta, equitació, esports aquàtics, etc) i que tenen un gran prestigi internacional. Els participants han tingut un Acompanyant per país de destinació i en els tres projectes ressenyats en aquesta sol·licitud han estat amb els participants tota la duració de l’experiència. La necessitat d’acompanyants ve donada perquè tenim participants que encara no han complit la seua majoria d’edat i habilitem sempre almenys dues places per a alumnat discapacitat, de fet en 2014 i 2015 vam tindre alumnat amb diferents graus de discapacitat tant auditiva com física.\nLa realització de 5 projectes European Work Experience (EWE) anteriors i en l’actual Convocatòria 2020 amb Young Employment Door (YED) ens han format com un Consorci sòlid compost per 21 centres educatius de la Comunitat valenciana encara que per a aquesta sol·licitud de carta de mobilitat no tots els centres que participen en aquest últim compleixen amb el requisit de tindre 3 projectes acabats.\nL’avaluació realitzada dels cinc projectes EWE ens fa presentar-nos amb garanties que els participants poden obtindre una formació de qualitat, una millora substancial de la seua capacitat de comunicació en un altre idioma així com la seua primera oferta laboral concorde a la seua formació.\nEn totes les convocatòries que hem participat sense interrupció des de 2012 com a consorci hem conclòs amb èxit el 100% en la realització de les mobilitats proposades (EWE I/30 mobilitats, EWE II/60 mobilitats, EWE III/70 mobilitats, EWE IV 85 mobilitats, EWE V/95 mobilitats i YED I/105 mobilitats. El grau de satisfacció segons els informes finals ha sigut: Un 95% dels participants ens diu que repetirien l’experiència, ens relaten que l’experiència els servirà per a trobar un lloc de treball més fàcilment i es veuen treballant a Europa.\nEn l’actualitat tenim entre 45 i 50 participants dels nostres projectes que any rere any són cridats per l’empreses per a realitzar la temporada estival i actualment hi ha 15 participants que treballen al voltant del 50% dels participants, a la finalització del projecte anual, reben una oferta de treball encara que no tots l’accepten sobretot perquè volen tornar a Espanya amb les seues famílies.\nLes empreses que estan presents en els nostres projectes tenen un caràcter econòmic estacional a causa de l’orientació dels seus negocis (activitats a l’aire lliure), aquestes formen als participants durant els tres mesos anteriors al començament de la temporada estival així l’experiència per a aquells que accepten l’oferta els dura més de sis mesos. A part d’això i sent l’emprendedurismo un objectiu marcat en els projectes del Consorci s’han creat per part de participants cinc Empreses de turisme actiu en la nostra comunitat autònoma.\nLa gran majoria dels centres que participem en el Consorci EWE hem desenvolupat projectes europeus a nivell individual com Leonardo, Comenius, Associacions estratègiques, mobilitat Erasmus d’estudiants de formació professional de grau superior i comptem amb la Carta Erasmus.\nReunió informativa de famílies, estudiants, coordinadors, empreses, febrer 2020: Imatges\nLliurament de diplomes a l’alumnat participant en les mobilitats d’Erasmus+, maig 2019: Imatges.\nVisita d’equips directius a les empreses a Irlanda, febrer 2019: Premsa\nFCT Erasmus+ Malta i Irlanda, març-juliol 2019: Imatges\nJornada de convivència, Elx, març 2019: Imatges\nFCT Erasmus+ Irlanda i Malta, març-juliol 2018: Imatges\nJornada de convivència de l’alumnat participant en mobilitats Erasmus+: Elx, març 2018. Imatges


Pintada de grafittis per la Castanyada - Ajuntament de Palafolls\n24/07/2021 | 19:52 h\nPintada de grafittis per la Castanyada\nActivitat Ajornada - El Casal Jove Can Batlle ha preparat un taller de grafit pel proper dissabte 31 d’octubre\nActivitat Ajornada - Aquest dissabte 31 d'octubre, des del Casal Jove Can Batlle, s'està preparant un taller de grafit a nom de “Pintada de Graffitis per la Castanyada”.\nEl taller, a càrrec del grafiter Odie, tindrà lloc al mur lateral de l'Institut Font de Ferro de Palafolls, que quedarà blanquejat per tal que el jovent puguin pintar-hi amb permís, sol·licitant formar part d'un registre a través de Can Batlle.\nEl taller es realitzarà des de les 19h fins les 21h, i els inscrits seran distribuïts en grups de cinc persones per tal de seguir així en tot moment amb les mesures de seguretat. En aquest sentit, serà obligatori l'ús de mascareta durant tota l'activitat.\nL’activitat és totalment gratuïta, amb els esprais inclosos i les places màximes previstes per a la realització d’aquesta activitat són 20, que s’adjudicaran per estricte ordre d’inscripció. Per a inscriure’s al taller, cal fer-ho a través de les xarxes socials de Can Batlle.


La realitat dels refugiats LGTBI: persecució, exclusió i patiment\nTestimonis de primera mà expliquen les seves vivències, que passen pel maltractament i arriben a l'intent d'assassinat\nLa família el va pressionar perquè busqués una dona i es casés, insistint que ser homosexual és pecat. És la història de l’Ivan, metge de 38 anys, que va fugir de Rússia perquè se sentia perseguit i rebutjat per la seva condició sexual. “Vaig patir físicament. En una ocasió, quan sortia d’un bar per a gais, em van pegar i vaig perdre el coneixement“, relata. Com molts d’altres, finalment va trencar amb tots els llaços i va decidir prioritzar la seva felicitat: va venir a Barcelona fa dos anys i mig per buscar acceptació social i començar de nou sense murs.\nUna experiència similar és la que explica el marroquí Redouane: “Vivia amb por, amagat. No podia tenir amics“. Ell fa nou mesos que és a la ciutat. Se sentia perdut fins que va contactar amb Acathi, l’Associació Catalana per a la integració d’Homosexuals, Transsexauls, Bisexuals i Immigrants. L’entitat assessora i acompanya els refugiats LGTBI en diferents sentits. Segons Rodrigo Araneda, el president, “volen accedir a l’asil i els ensenyem els camins per garantir la seva protecció”.\nTambé els ajuden amb els papers, a integrar-se en el nou entorn i els ofereixen allotjament si és necessari. L’any passat, Acathi va atendre 200 persones i aquest 2018 preveuen duplicar aquesta xifra. La majoria de refugiats LGTBI provenen de països com Rússia, Marroc, Veneçuela, El Salvador i Hondures, on són criminalitzats fins al punt de patir tortures o intents d’assassinat. I és aquesta la realitat que vol denunciar el Pride Barcelona d’enguany.\nPer a aquestes persones, l’escenari és tan greu que no importa deixar-ho tot: “A Rússia, els últims mesos, em volia morir. Tenia depressió. Des que vaig arribar a Barcelona sóc feliç encara que no tingui diners, ni casa, ni feina”, afirma l’Ivan. Ara espera que l’administració li homologui el títol de cardiòleg per exercir a la ciutat i es resolgui la seva sol·licitud d’asil.\n— homosexualitat — LGTBI\nPride Barcelona 2018: programa i dates del festival de l’orgull LGTBI\nLluís Agustí, director de l’Escola de Llibreria UB\nAjuntament i Creu Roja es preparen per a una “arribada sostinguda” de migrants a l’estiu\nEls veïns mantenen la protesta contra la subhasta d’immobles\nNo hi haurà pantalla gegant per l’Espanya-Rússia, malgrat el permís municipal\nEls barris de muntanya de Sarrià – Sant Gervasi demanen un poliesportiu\nReclamen el desmantellament de la subestació elèctrica de Sant Andreu


formatge pecorino ratllat (també pot ser parmesà)\nPosau una olla gran plena d’aigua a bollir.\nMentre esperau que arrenqui el bull, tallau el bacó a tires petites i posau-lo dins una paella mitjana a foc viu. Anau enrossint-lo i en tenir un bon color, tirau-hi la crema de llet. Salpebrau i deixau que redueixi una mica, al vostre gust d’espessor. En tenir-ho, aturau el foc i deixau-ho reposar mentre acabau de preparar la pasta.\nDins l’olla gran on l’aigua ja hi bull, posau-hi tota la pasta i coeu-la durant el temps corresponent, en funció de si és seca (al voltant d’uns 8 minuts) o si és fresca (uns 2 minuts en aquest cas).\nEscolau l’aigua de la pasta i mesclau la pasta amb la salsa.\nEn aquest moment, podeu emplatar i posar un rovell d’ou cru damunt cada plat o bé posar els quatre rovells amb la pasta i mesclar-ho dins l’olla però fora del foc, per tal que l’ou no qualli. Això li donarà una cremositat especial, a més dels nutrients de l’ou.\nServiu-ho amb una mica de pecorino ratllat espolsat per damunt.\nAssegurau-vos que es menja tot d’una una vegada hagueu mesclat l’ou per a obtenir el millor resultat!\nUn pensament a “Pasta ‘carbonara’”\nMaria Antònia 26 maig 2017 a les 12:43\nMolt bé Miquel! Senzilla però bona…gràcies I endavant!


La primera dona campiona olímpica (Toni Padilla)\nHISTÒRIA DELS JOCS\nLa primera dona campiona olímpica\nLa tenista britànica Charlotte Cooper va guanyar la primera medalla en una competició femenina en uns Jocs Olímpics el 1900, a París\nTONI PADILLA Cap d’Esports 05/08/2016 00:00\n651x366 La primera dona campiona olímpica La primera dona campiona olímpica\nLa tenista britànica Charlotte Cooper va guanyar la primera medalla en una competició femenina en uns Jocs Olímpics el 1900, a París, convertits en un desgavell, ja que les proves van ser incloses dins del programa de l’Exposició Internacional, que va arraconar la competició esportiva. De fet, aquesta manca de rigor va ajudar les dones a participar per primer cop en uns Jocs, ja que, inicialment, el baró de Coubertin afirmava que “uns Jocs amb dones serien antiestètics, poc interessants i poc apropiats”. Però, creant concursos a través del programa de l’Exposició, per primer cop les dones van poder ser olímpiques. El primer or femení individual, doncs, va ser el de Cooper. Però dos mesos abans, amagada al calendari, s’havia realitzat la competició de navegació. I formant part de la tripulació del iot Lérina hi havia la primera dona que va guanyar una competició en uns Jocs: Hélène de Pourtalès. De fet, va guanyar un or i una plata, tot i que el 1900 encara no es donaven medalles.\nDe Pourtalès va néixer a Nova York, el 1868, en una família molt rica. El pare era Henry Barbey, que havia fet fortuna en casar-se amb Mary Lorillard. I els Lorillard eren molt coneguts a Nova York. Tenien un edifici sencer a la Cinquena Avinguda i s’havien fet d’or amb l’empresa de tabac més antiga dels Estats Units, la Lorillard Tobacco Company, fundada el 1760 per un francès que havia hagut de fugir de França perquè era protestant. Aquest senyor, Pierre Abraham, va ser assassinat pels soldats britànics quan van ocupar Nova York en plena Guerra de la Independència, però el negoci va fer fortuna amb marques de tabac tan conegudes com Maverick, Kent, Max i Newport. I aquests diners van permetre a l’Hélène portar una vida ideal. Sense treballar.\nL’ Hélène va poder viatjar per Europa, on va conèixer Hermann Alexandre, un francès de bona família, capità de l’exèrcit, amb títol aristocràtic i protestant, ja que provenia d’una família hugonot. El 1891 es casaven a París i es passava a dir de cognom De Pourtalès. L’Hélène va compartir amb el seu marit la passió per la navegació, ja que els Lorillard, a Nova York, havien sigut clau en la creació de competicions i clubs de vela. Així que la família, marit, muller i un nebot, van competir als Jocs Olímpics de París i van guanyar una de les proves. Curiosament, el triomf va computar com a suís, ja que residien a Ginebra. Hélène de Pourtalès, la primera campiona olímpica de la història, va morir a Ginebra el 1945. El seu fill, Guy de Pourtalès, va ser un conegut escriptor.


Martí lamenta la politizació de l'afer de l'agent detingut i Espot diu que es pot plantejar la penalitat\nEl ministre d'Afers Socials, Justícia i Interior, Xavier Espot, i el cap de Govern, Antoni Martí, han defensat aquest dimarts al matí la feina que duen a terme els cossos especials i han lamentat que s'utilitzin casos com el del sotsoficial de la policia jutjat la setmana passada pels trets contra l'edifici administratiu de l'Obac per fer-ne «un ús partidista i interessat» i que s'hagi polititzat. De fet, Martí no ha dubtat en qualificar-ho com de «lamentable». De la seva banda, Espot ha posat en relleu que el problema en aquest afer no ha estat el procediment emprat, el de l'ordenança penal, i que en tot cas la reflexió hauria de ser sobre el marc penal, de tal manera que s'avaluï si la pena que està associada a fets com els succeïts és o no suficient.\nAixí, Espot ha destacat que «el marc penal és el mateix» i que, per tant, el fet que s'hagi optat pel procediment de l'ordenança penal no té res a veure amb la pena a la qual ha pogut ser condemnat el policia. Així, creu que una de les qüestions que caldria plantejar-se no és al voltant del procediment judicial emprat si no, si cal fer «algun retoc a la norma penal», és a dir, si cal revisar la pena que delictes d'aquest tipus tenen associada.\nEspot no ha volgut valorar la decisió judicial i el que ha remarcat, però, i que ja va manifestar la setmana passada el ministre portaveu, és que l'Executiu no veu de bon ull el fet que una persona encausada o amb un expedient sancionador obert es pugui jubilar. És per això que ja es treballa en la modificació de la llei. Així, ha destacat que el que passa actualment «no és acceptable» .\nQuant a l'ambient que es viu a la Policia, el titular d'Interior ha constatat que «és molt bo» tot i que hi ha un cert «neguit» i «desconcert» pel fet, especialment, que algunes persones «de manera polititzada i interessada vulguin fer norma del que és excepció» i ha fet una crida a ser curosos i a no parlar «amb certa lleugeresa» de certs aspectes. En el mateix sentit, de fet, s'ha manifestat Martí, posant en relleu que la mala actitud d'uns pocs no pot anar en detriment de la imatge dels cossos especials i del seu servei en benefici de la ciutadania.\nSobre l'actuació en aquest i altres casos en què hi pugui haver un membre dels cossos especials afectat, Espot ha dit que és sempre igual, ja que quan es comunica un comportament anòmal s'obre un expedient sancionador, procedint, tal com ha destacat «de la mateixa manera i sense excepcions». És més, ha destacat que «tothom passa pel mateix raser» i ha recordat que en el moment actual «no hi ha una situació de major desordre» sinó casos que potser són «més cridaners o potser més preocupants» i, d'aquesta manera, ha afegit que ja anteriorment hi ha hagut «nombrosos casos» de policies que han estat objecte d'expedients sancionadors per tenir una causa judicial oberta.\nSobre el fet que Martí anés a felicitar els policies, Espot ha dit que «és molt normal» que comparegui per felicitar els agents que han intervingut si l'operació ha estat exitosa i ha negat «falsedats» com que el cap de Govern va anar a visitar l'agent detingut.\nArtículo anteriorLa UE acepta entrar en el juego de Turquía para que frene flujo migratorio\nArtículo siguienteEls serveis sanitaris fan créixer l'activitat dels Bombers que se situa en 6.856 actuacions el 2015


FILOSOFIES D'UN IGNORANT: d’abril 2013\nL'ésser humà és sorprenent i de vegades difícil d'entendre pels seus actes, que estan plens de paradoxes i accions absurdes. Potser, entre altres coses, per concretar-nos en una, no sé si heu anat alguna vegada a un d’eixos llocs de nova construcció, amb dissenys d’avantguarda i espais molt diàfans: Podem trobar-nos que estan plens de portes d’accés. Fins ací, res estrany, de no ser perquè quan t’apropes, i et poses davant d’una de les portes, et trobes una fletxa que senyala una altra porta. Així, vas passant per davant d’una, d’altra i d’altra porta que també té la mateixa fletxa, que t’assenyala altra porta, amb idèntica fletxa, que tard o prompte, acaben conduint-te cap a l’única porta per la que realment pots entrar.\nLlavors, per què posar tantes portes si a efectes pràctics només podrem entrar per una? Potser algú puga dir que és més fàcil o barat fer una paret de portes que de rajoles; o que és per que entre la llum, però clar, aquesta passa sense necessitat d’obrir si hi ha un cristall. També podríem pensar que no s’obrin perquè faria corrent d’aire i d’una portada es podria trencar algun cristall; o perquè igualment poden entrar fulles i papers del carrer. Doncs perquè no posar un finestral?: passaria la llum, no hi hauria corrent d’aire, no entraria brutícia del carrer y no caldrien cars mecanismes d’obertura i tancament.\nAltre entès en la matèria podria dir que és per previsió si en algun moment ha d’eixir o entrar molta gent. Llavors, perquè no posar una o dos portes grans en compte de sis o set més estretes? A més, en cas d’haver-hi un incendi dins l’edifici que provocara eixir a la gent de forma caòtica, hi hauria algú amb la calma suficient i totes les claus necessàries per obrir tantes portes?\nDesprés de tot, potser ens adonem que hi ha gent que passa anys i anys estudiant carreres, màsters, fins i tot en l’estranger i després acaben amb projectes i creacions com aquestes que queden lluny de la utilitat pràctica i real. Els que en canvi, no estudien, diuen que la vertadera universitat està al carrer, que és la pròpia vida. Potser, el fet d’estudiar o no fer-ho, ha creat persones sobrevalorades i altres menyspreades, quan en realitat hi ha gent que ha estudiat molt i no ha fet gran cosa en la seua vida, i també hi ha gent que sense estudis ha arribat a crear grans empreses.\nPotser ara te n’adones que hi ha massa gent, que volent tindre un futur millor, ha estudiat grans carreres i ara no tenen cabuda en eixe futur que buscaven perquè hi ha massa gent com ells. En canvi, manquen professionals com els de tota la vida, que sense estudis, posaven les seues mans i aprenien un ofici de forma pràctica, des del principi. No hi haurà manera de conjugar i valorar bé els dos tipus de persones?\nFa ja unes quantes setmanes que l'Església va estrenar el seu nou papa, segons diuen, després de donar-se la primera dimissió d'este càrrec en més de sis-cents anys. Sé de gent il·lusionada amb este canvi que ja està organitzant un viatge per a veure-lo. D'altres, sent que amb les reformes que pareix voler dur a terme el nou pontífex, prompte se'l llevaran del mig. També hi ha qui diu que segons les profecies d'un sant que es van publicar fa poc més de quatre-cents anys, amb este canvi s'acosta ja el fi de l'Església, i possiblement amb ell, el fi de la humanitat. Curiosament, les profecies respecte d'això d'un altre molt popular i conegut metge i profeta, no s'han complit.\nSegons pareix, fa segles que algunes persones els va atraure la idea d'anunciar el fi del món, o l'anomenat Apocalipsi. Però tal vegada, el més significatiu d'este fenomen, és que d'un missatge antic escrit en clau i a saber amb quines intencions, hi ha altres tantes persones que s'esforcen a buscar relacions i significats per a donar per complides el que òbviament molts qualifiquen de profecies. Em pareix una tasca arriscada anunciar el futur, però és neci l'esforç de voler veure el compliment d'aquells dits, potser amb la finalitat de donar un toc d'atenció a una humanitat majoritàriament impermeable a totes estes cavil·lacions de gent avorrida.\nAmb tot açò, no ens cansem d'anunciar una vegada després d'una altra el fi del món. Els seguidors d'esta religió també l'anomenen juí final, que amb l'estrena de pontífex, pareix que donen el tir d'eixida en el compte arrere cap a l'Apocalipsi, potser en vista que va fallar el calendari precolombí. Arribarà alguna vegada el juí final o eixe fi del món que tant anhelen algunes persones? Perquè volem que s'acabe el món o l'anomenada església? Potser hi ha quelcom que no ens agrada? Què fem per canviar-ho?\nFi del món a banda, el que tal vegada verdaderament necessitem, és canviar la nostra forma d'actuar, alliberant-nos dels egoismes i individualismes i òbviament, açò no s'aconseguix amb l'amenaça del fi del món o del foc etern, sinó aprenent que l'únic camí possible per a eixir de la crisi, evitar la fam en algunes regions del planeta, protegir, respectar i cuidar la terra, acabar amb les guerres, injustícies, racismes i intoleràncies, etc. És amb un canvi en les nostres prioritats i valors com a persones i en la nostra manera de relacionar-nos amb els altres. Així doncs: més humilitat, honradesa, justícia, igualtat, respecte, senzillesa i menys arrogància, avarícia, immoralitat i intolerància. Esta és la recepta que el món necessita.