L'illa dels llibres: d’abril 2010\nPublicat per Jordi Milian a 18:17 1 comentaris\nLa periodista Isabel Franc li van extirpar un pit per un càncer de mama i ara ens comenta la seva experiència mitjançant la novel·la gràfica Alicia en un mundo real. El càncer de mama afecta a 15.000 dones cada any i avui en dia molts dels casos es superen sense cap tipus de problema gràcies a una detecció precoç.\nLa protagonista del còmic Alicia en un món real supera un càncer de mama gràcies al seu esperit lluitador i positiu.\nNi el periple de la malaltia ni els tractaments agressius ni l´extirpació d´un pit li han robat el sentit de l´humor. Alicia en un món real descriu el moment del diagnòstic, les proves, l’extirpació del pit i els dubtes sobre com reconstruir la seva imatge.\nIsabel Franc ha comptat amb la col·laboració de la il·lustradora Susanna Martín.\nSi voleu llegir els primers capítols del còmic podeu clicar en aquest pdf\nPublicat per Jordi Milian a 17:41 0 comentaris\nLes històries tradicionals de princeses i cavallers ja estan pasades de moda. I molt més pasades de moda les princeses que s’enamoren perdudament dels prínceps valents. Almenys deu ser el que deu pensar el monologuista Joan Antón Martín Piñol després de publicar Los dragones de hierro (Alfaguara)\nPot una princesa enamorar-se d’un extraterrestre? Pot un drac ser bo i salvar als habitants de la terra d’una destrucció?\nSi l’autor d’aquesta història és en Martín Piñol. pot passar això i molt més.\nL’argument es força original, per una banda tenim a la princesa Kristy s’enamora d’un alienígena anomenat Jómix que vol salvar la terra d’una imminent invasió extraterrestre per part dels mopusians.\nCom tot conte també tenim el príncep Gulman i el rei Rokus, pare de Kristy.\nPer combatre aquesta invasió alienígena hauran de buscar el Drac Negre. De vegades els dracs tenen bon cor i decideixen ajudar als humans. Los dragones de hierro és una novel·la divertida que tot i ser pensada per als més menuts, també pot ser recomanable als lectors de més edat que estiguin dispossats a llegir i viure aventures ben originals.\nMartín Piñol va publicar fa uns anys 200 locuras para que te quedes conmigo (Plaza y Janés),on va demostrar la seva ironia i bon humor amb una novel·la amb força ritme i entretinguda.També ha publicat altres llibres infantils com Crónicas apestosas, Menudos chistes i Laia y el horripilante monstruo de champú.\nPublicat per Jordi Milian a 20:21 1 comentaris\nEl poeta Màrius Sampere ha rebut el premi Jaume Fuster 2010 que concedeix l'Associació d'Escriptors en Llengua Catalana (AELC).\nEl guardó es concedeix des de fa 10 anys en reconeixement a la trajectòria d'un escriptor o escriptora pel conjunt de la seva obra en qualsevol gènere en llengua catalana. Màrius Sampere ha obtingut aquest gauradó per votació directa dels propis escriptors, per la "duresa i honestedat" amb què aborda els grans reptes de la condició humana i per ser una "columna central" del món literari català\nEls nou anteriors guardonats van ser Maria Barbal (2009), Montserrat Abelló (2008), Joan Francesc Mira (2007), Feliu Formosa (2006), Carme Riera (2005), Maria Antònia Oliver (2004), Jaume Cabré (2003), Quim Monzó (2002) i Jesús Moncada (2001).\nMàrius Sampere poeta i fotògraf de professió, i s'ha dedicat a la poesia des de ben jove. El 1963 guanya el premis Carles Riba amb el recull "L'home i el límit". Més tard, obté diversos guardons en els Jocs Florals a l'exili i és nomenat Mestre en Gai Saber. EL 1967 publica "Poemes de baixa freqüència Samsara" (1982) i "Llibre de les inauguracions" (1984). A principi dels anys vuitanta deixa la feina de fotògraf per treballar en tasques de normalització lingüística. Des de l'any 1993 intensifica la seva producció literària amb reculls destacables com "Demiúrgia" (1996), "Subllum" (2000) i "Les imminències" (2002). . Ha obtingut nombrosos premis literaris, entre altres, el de la Crítica Serra d'Or, el Nacional de Cultura, el Ciutat de Barcelona i ara el Jaume Fuster.\nAquest 2010 ha publicat per l'editorial Meteora, El Gratacel\nPublicat per Jordi Milian a 15:53 0 comentaris\nÉsta és una crónica personal, mi crónica, mi història, la de mi adolescencia personal e intransferible. Ésta es una crónica urbana, con leyendas infundadas, patrañas juveniles, titulares de los periódicos que marcan los acontecimientos históricos y el imaginario colectivo. Es una història, dentro de la història de la Transición política, pero no es una crónica política. Barcelona es su decorado, su telón de fondo, siempre presente, un personaje importante porque me define y se define.\nEs una Barcelona que ya no existe, es mi Barcelona, de la que ya no quedan más que cenizas (Barcelona ciudad ,Loquillo)\nLoquillo tornar a estar d’actualitat i ara per doble motiu. Primer de tot per la gira “Rock’n’roll star 30 años” celebrant els trenta anys dedicats a la música i també per la publicació del seu segon llibre. Després de publicar fa set anys El chico de la bomba (Belacqua).\nL’editorial ediciones B publica Barcelona ciudad una crónica urbana de rock en tiempos revueltos, on el cantant parla dels seus records de la Barcelona de finals dels setanta en una novel·la reemorant la seva adolescència al barri del Clot i recordant la Barcelona aquella Barcelona que Loquillo encara reivindica amb força.\nPublicat per Jordi Milian a 19:15 2 comentaris\nL'ILLA DELS LLIBRES US VOL DESITJAR UNA BONA DIADA DE SANT JORDI\nPublicat per Jordi Milian a 8:38 0 comentaris\nAquestes són les 23 recomacions de L'illa dels llibres per aquest Sant Jordi.\nCliqueu la portada i descobrireu l'argument de cada novel·la.\nPublicat per Jordi Milian a 19:31 9 comentaris\nPublicat per Jordi Milian a 12:34 0 comentaris\nLES RECOMANCIONS DE SANT JORDI 2010: NOVEL·LA EN CATALÀ\nDiuen que aquest Sant Jordi els autors de casa funcionaran molt bé. De fet, el Sant Jordi 2010 destaca per la bona qualitat de les novel·les en català.\nA banda dels premis litearis que sempre ajuden com Se sabrà tot de Xavier Bosch, darrer premi Sant Jordi, Tenim un nom de Vicenç Villatoro recent guanyador del premi Ramón Llull, Llucia Ramis premi Josep Pla amb Egosurfing, Joan Pons Premi Ciutat d'Alzira amb La casa de gel.\nLa producció catalana compta també amb novetats ben originals com l’exercici literàri de l’escriptor Joan-Lluís Lluís amb Xocolata desfeta que ens explica una mateixa història narrada de 123 maneres diferents.\nVicenç Pàges Jordà a Els jugadors de whist ha estat capaç de parlar de la generació dels 70 i Iolanda Batallé amb La memòria de les formigues ha demostrat la seva qualitat en el seu debut literari amb una història plena d’optimisme i vitalitat. Qui també debuta és Pius Alibek amb Arrels Nòmades on ens descobreix la seva infància i joventut a l’Irak.\nLes maletes perdudes de Jordi Puntí també és una bona aposta per aquest Sant Jordi amb una història original d’un home que té quatre fills de quatre dones diferents i que viuen ens diferents ciutats.\nL’any passat una de les sorpesses del Sant Jordi va ser Olor de Colònia de Silvia Alcantara. La vida en una colònia tèxtils de mitjans del segle XX va agradar i força i segurament que aquest any continuarà amb l’èxit.\nDels habituals i dels escriptors consagrats tenim Emili Teixidor que segueix el camí de Pà negre amb Els convidats i Ferran Torrent que segueix oferint històries de la seva València a El Boulevard dels francesos.\nJosep Maria Espinàs amb 83 anys encara continua oferint novetats i aquest any presenta I la festa segueix, i l'escriptora d'Alcoi, Isabel Clara Simó retrata els diferents tipus d’homes a Homes. Maria Barbar vint-icinc anys després de publicar Pedra de Tartera ha publicat La pressa del temps, un llibre on inclou 27 relats. Qui també ha publicat un llire de relats és Empar Moliner a No hi ha terceres persones, on segueix demostrant la seva ironia.\nLa literatura en català aquest any gaudeix de bona salut.\nPublicat per Jordi Milian a 21:28 1 comentaris\nLES RECOMANACIONS DE SANT JORDI 2010: NOVEL·LA HISTÒRICA\nEls seguidors de la novel·la històrica tenen moltes ambientades durant l’Imperi Romà. Un dels habituals, l’Italià Valerio Massimo Manfredi ens ofereix a Los idus de marzo (Grijalbo) les quaranta-vuit hores anteriors de la mort de Juli Cesar,\nL’editorial ediciones B ha editat en un mateix estoig la Trilogia Escipión de Santiago Posterguillo sobre Escipió l’Africà\nSi volem històries de la Catalunya romana la millor elecció és El somni de Tàrraco (ed. 62) de Xúlio R. Trigo\nQueda poc per l’estrena de la pel·lícula de Robin Hood de Russell Crow i l’editorial edhasa publica Robin Hood, el proscrito' de Donald Angus\nEl asedio (Alfaguara) de l’escriptor Arturo Pérez Reverte ambienta la seva novel·la durant el setge napoleònic a Cadis.\nDavid Martí debuta amb Les bruixes d’Arnes (Ed, 62) i ens acosta al segle XVI per viure una història sobre la bruixeria a Catalunya.\nNúria Esponellà amb Rere els murs (Columna) ha guanyat la darrera edició del Premi Nestor Lujan amb Rere els murs. Es tracta d’una novel·la històrica ambientada a la segona meitat del segle XII al monestir de Sant Pere de Rodes\nLa novel·la negra està de moda i cada vegada més les editorials ofereixen més novetats d’aquest gènere.\nEls autors suecs són dels més valorats en aquests moments i noms com els d’Assa Larsson, autora d’Aurora Boreal i Sang Vessada, (Columna/ Seix Barral) o el nom de l’elegant Camilla Lackberg amb Les filles del fred i la princesa del gel (Amsterdam/Maeva) formen part de la part femenina de la literatura negra sueca.\nLa trilogia Millenium de Stieg Larsson també serà una de les apostes d’aquest any, com també ho seran les novel·les de Henning Mankell que després de jubilar el seu inspector Wallander a El hombre inquieto (Tusquets) ara ens porta una història ambientada a l’Àfrica amb el títol de El ojo del leopardo (Tusquets)\nEl recent guanyador del Premi Pepe Carvalho, Ian Rankin, creador del personatge Rebus, destaca per la qualitat de les seves novel·les negres com Puertas abiertas (Rba)\nPhiliph Kerr l’autor de Si los muertos no resucitan,(Rba) novel·la protagonitzada per Bernie Gunther que un any després d'abandonar la KRIPO, la Policia Criminal alemanya amb l’ajut de la periodista nord-americana Noreen Charalambides, que ha arribat a Berlín amb la intenció d'investigar el creixent fervor antisemita i la sospitosa designació de la ciutat com a seu dels Jocs Olímpics de 1936.\nDennis Lehanne, l'autor de Shutter Island i Mistic River, aquest any ha publicat Cualquier otro dia (Rba). L'italià Andrea Camillieri torna amb Montalbano a La pista de sorra i Donna Leon a Qüestió de fe ens porta un nou cas del comissari Brunetti. Patricia Cornwell amb Scarpetta ens ofereix més històries protagonitzades per la doctora Scarpetta. Tampoc podem oblidar La veu de l'islandès Arnaldur Indridasson.\nPublicat per Jordi Milian a 15:14 6 comentaris\nPublicat per Jordi Milian a 16:14 3 comentaris\nDesprés de publicar els reculls de contes Pell d’armadillo (1998) i Animals tristos (2002), l’escriptor Jordi Puntí ha publicat la primera novel•la sota el títol de Maletes perdudes.\nPuntí ens porta una història força original on quatre germans de mateix nom però que vien en diferents paisos, en Christof, en Christophe, en Christopher i en Cristòfol, es troben al cap dels anys i descobreixen que son fills del mateix pare.\nEn Gabriel, el seu pare, els va abandonar quan eren petits. I són fills de quatre mares diferents, viuen a Frankfurt, París, Londres i Barcelona. Ara els quatre germans es reunexien per saber més coses del seu pare i esbrinar perquè un bon dia els va abandonar al mateix temps que van descobrint fets de la vida del seu pare.\nENTREVISTA AMB JÉSUS MAESO DE LA TORRE, AUTOR DE LA CÚPULA DEL MUNDO.\nL’escriptor Jesús Maeso de la Torre ha aconseguit amb les seves novel·les fer-se un lloc destacat en el terreny de les novel·les històriques. Ara ha publicat la novena novel·la sota el títol de La cúpula del mundo (Grijalbo), on Maeso de la Torre ens acosta al personatge històric del rei Alfonso X el Sabio i de la seva ambició per ser coronat com l’emperador de la Cristiandat.\nLes seves ambicions anaven molt més enllà fins al punt d e creure que estava destinat a ser el líder de les tres religions de l’edat mitjana, la musulmana, la jueva i la cristiana. Per aconseguir el seu propòsit enviarà al nord d’Europa al seu metge d’ànimes, Beltràs Sina per anar a buscar a Cristina de Noruega\nJesús Maeso de la Torre ha publicat també les novel·les El sello del algebrista, Tartessos, La piedra del destino i El Papa Luna entre d’altres històries.\nAmb La Cúpula del mundo ha aconseguit el II Premio Caja de Granada de novel·la històrica.\nDurant l’entrevista l’escriptor i també historiador ens parla de la seva darrera novel·la i també de com afronta un escriptor una novel·la de caire històric.\nPublicat per Jordi Milian a 12:29 0 comentaris\nAquest 2010 s’estrenarà l’adaptació a la televisió de la novel·la Els pilars de la terra de Kenn Follet.Serà una mini sèrie de 8 capítols d’una hora de durada on Donald Sutherland donarà vida al noble Earl Bartholomew, pare de la jove Aliena, i estarà acompanyat de Rufus Sewell al paper de Tom Builder, i Ian McShane com el bisbe Waleran.\nLa producció costarà 40 milions d'euros, i comptarà amb Tony i Ridley Scott com a productors executius al capdavant, i dirigida per Sergio Mimica-Gezzan, el director de Heroes i Saving Grace\nL’argument de la novel·la Els Pilars de la Terra, és força conegut, es tracta d’una novel·la medieval que transcorre el segle XII a Anglaterra durant la construcció d'una catedral.\nEl primer episodide la sèrie serà doble i s'emetrà el mes de juliol, així que els altres sis episodis es podran veure a raó d'un capítol a la setmana. La data exacta encara no s'ha confirmat.\nA Espnnya Canal + estrenarà aquesta sèrie que posteriorment es podrà veure a Cuatro.\nPublicat per Jordi Milian a 11:14 0 comentaris


Què cal portar el primer dia de circuit? - Motoristes.cat\nHomeCompeticióQuè cal portar el primer dia de circuit?\nCompeticióEl Box de CMXEquipament\nQuè cal portar el primer dia de circuit?\nQuè fa falta per poder entrar al circuit per primera vegada? Com et pots inscriure a les rodades i als cursos que es fan?\nQuè cal per correr en circuit per primera vegada?\nQuè cal per entrar per primera vegada a circuit?\nSegurament fa unes setmanes vau llegir el meu article on parlava sobre si valia o no la pena entrar al circuit. Si no l’heu llegit, feu-ho!\nUs preguntareu què es necessita, o més ben dit, què necessiteu per poder entrar al circuit per primera vegada. I com et pots inscriure a les rodades i als cursos que es fan.\nSon preguntes que ens fem tots quan volem provar aquesta experiència i no tenim a cap conegut que ens orienti.\nTot això es força fàcil a dia d’avui.\nPrimer de tot hem d’escollir a quin circuit volem entrar i si el dia que decidim coincideix o no amb alguna rodada o curs de moto.\nEl que farem serà entrar a les pagines web del circuit escollit i mirar al calendari si el dia escollit està o no reservat a alguna empresa que es dediqui a fer rodades de moto. El més normal es que el circuit ens informi de qui l’ha llogat aquell dia, i del telèfon, mail o pàgina web per tal de poder-nos posar en contactes amb ells.\nUn cop feta aquesta feina, ens donarem d’alta a l’esdeveniment pagant el preu establert, que depenent del circuit i de l’organitzador, aquest pot variar.\nQuè cal dur al circuit?\nComençarem amb la nostra indumentària.\nCasc amb la visera neta\nMono de pell. (Si no tens pregunta abans de pagar a l’organitzador si pots fer el curs o la rodada amb mono de cordura. En alguns casos es permet, però no en tots els circuits).\nUna samarreta per posar-te a dins del mono i uns pantalons curts tipus malles.\nContinuem amb la moto.\nRevisar que la moto estigui en perfectes condicions.\nTornilleria ben apretada.\nQue no existeixi cap pèrdua d’oli.\nFrens amb suficient material (recorda que frenaràs molt i possiblement més fort del normal, no els portis “xiulant”).\nkit de transmissió en perfectes condicions i lubricat.\nRetens de forquilla sense pèrdues.\nQue els pneumàtics estiguin en bon estat i a poder ser amb la pressió adequada\nDipòsit de benzina ple.\nLes claus de la moto\nPortar el DNI o carnet de conduir juntament amb la inscripció de la rodada, prèviament impresa, per tal que verifiquin que ets tu.\nLa documentació de la motocicleta.\nFer un llistat i preparar tot això un o dos dies abans, i repassar-ho un parell de cops.\nA més a més és convenient portar…\nUna garrafa homologada de 10, 15 o 20 litres plena de gasolina. Una cadira plegable, un para-sol, paper pel WC, tovallola, sabó i roba neta.\nDiners en efectiu, al menys per poder pagar l’assegurança opcional del circuit (uns 20€). Existeixen organitzadors i circuits que ja t’obliguen a pagar-la abans d’entrar, però en altres encara es opcional. El meu consell es que el paguis sempre. Ja que si t’han de retirar la moto amb la grua o a tu amb ambulància per anar a un hospital, no et cobraran la factura de tot això.\nUna nevera portable amb begudes isotòniques, coles NO ZERO (necessitaràs el sucre) i aigua. Fes-te un bon “taper” de pasta, porta varies peces de fruita com plàtan i fruits secs.\nÉs important hidratar-se a cada parada per descansar i menjar en petites porcions. Intenta no menjar copiós a l’hora de dinar, ja que si ho fas t’entrarà el cansament i et costarà estar concentrat i àgil damunt de la moto.\nPer norma general en el circuit tenen restaurant i els menús estan a preus molt raonables, però per si el que has escollit no en té, o si te aquell dia per X motiu no està obert, ves preparat.\nUn altre consell: NO anar circulant amb la moto fins el circuit.\nLloga una furgoneta o remolc per tal de transportar-la. Si per desgràcia tens una caiguda i es trenca alguna peça de la moto o et fas mal tu, el millor és carregar o que et carreguin la moto a la furgoneta, i que algun amic, o familiar la porti fins el teu domicili si tu no pots. Recorda que necessitaràs una rampa per poder pujar la moto.\nI amb tot el que t’he dit, considero que estaries cobert per poder rodar en circuit per primer cop.\nEstà clar que un podria incloure calentadors pels neumàtics, allargs per poder endollar els calentadors , cavallets per la roda del darrere i de davant, la Gopro per immortalitzar el moment, pissarra per marcar els temps, etc. Però si es la teva primera vegada t’asseguro que no necessitaràs res de tot això.\nNo et preocupis gaire pel tema de tenir-ne un record. Per norma general amb els organitzadors va un equip de fotògrafs que immortalitzaran els teus millors moments.\nI per fi arribo al final del article d’avui i al punt més important de tots. Aquell dia recorda portar acumulades totes les ganes de viure el moment, d’aprendre i de gaudir d’un dia espectacular entre amics i companys.\nPrevious articleEl pas de vianants 3D: Prevenció d’atropellaments en tres dimensions\nNext articleUn motorista de Lloret acaba detingut després de compartir vídeos seus a més de 250 km/h


Batxillerat per fisioteràpia - Preguntes i Respostes | Preparats, Llestos, Universitat\nEm podrieu ajudar? Seria possible accedir a fisioteràpia a través del batxillerat social amb biologia?\nVeig que les assignatures que més ponderen per fisioteràpia són biologia, física, història de filosofia i matemàtiques.\nSí, és possible accedir a qualsevol grau des de qualsevol batxillerat, no hi ha cap limitació. L'únic que has de tenir en compte és que potser vols valorar presentar-te a assignatures que ponderin més, ja que així tindràs una nota més competitiva, comparat amb la resta de persones que volen accedir al grau en Fisioteràpia des del batxillerat científic.\nSi vols parlar amb professorat i/o alumnat del grau, només ens ho has de demanar deixant un comentari aquí i t'hi posarem en contacte a través del correu electrònic.


El cor de la ciutat - Xavier Aliaga\nEntre l’eufòria desfermada d’algunes èpoques sobre el pes de Xàtiva i l’actual depressió col·lectiva fruit d’una no designació com a capital cultural valenciana i d’un saludable esperit crític / auto-crític, hi ha termes mitjans i un terreny de joc practicable. El llibre editat per l’Ajuntament i coordinat pel periodista Agustí Garzó al voltant de l’efemèride, posa en context i en valor la trajectòria de l’edifici.\nPer als que ja tenim una edat, el pes en la memòria de l’antic Gran Teatre, ubicat en Sant Domènec, la càrrega nostàlgica que comporta, és inesborrable. Quan es va plantejar la reforma del complex, desmuntat l’estimat espai escènic de la nostra infantesa, alguns pensàrem que es perdia una bona oportunitat de preservar al bell mig del centre històric aquest òrgan vital de la ciutat. Un edifici de nova planta, en l’Albereda, se’ns feia estrany i hostil.\nPerò va acabar sent necessari perquè, com explica Josep Sanchis en el llibre, entre 1986 i el 2001, l’activitat escènica i musical s’havia de repartir entre els cinemes que, per cert, també van acabar desapareixent. Calia aquell nou espai. I que en la fotografia de la inauguració aparegueren sospitosos habituals com Consuelo Ciscar, Eduardo Zaplana i Alfonso Rus, fa temps que no deixa de ser una anècdota històrica, una part de la caríssima hipoteca que encara paguem. D’ací 25 o 50 anys, poca gent se’n recordarà. Ni de l’antic Gran Teatre ni de com i per què va nàixer el nou.\nPerduraran uns altres records, cíclics i canviants. Per a alguns serà el dia que va veure tocar Rostropóvitx o dirigir Lorin Maazel. O actuar Josep Maria Pou o Lola Herrera. O Raimon i Paco Ibáñez. O Pepe Rubianes i Albert Pla. O… El llistat és exuberant. Sumeu els xicotets moments, de plaers quotidians amb les nostres bandes, amb les companyies teatrals d’ací. Tot el que ens ha fet millor ciutat. Que dure i perdure. Encara per a millor.\nFotografia: Gran Teatre\n(Publicat al diari Levante-EMV, 20-11-2021)\nHistòria, Josep Maria Pou, Llibres, Música, Raimon, Societat, Teatre\nRT @ElTemps_cat: La mallorquina @mariajaume_, una de les grans revelacions del 2020 gràcies al disc ‘Fins a maig no revisc’, afronta el d…37fa uns minuts\nRT @llenguesUV: ☀Bon dia a tothom, especialment a les persones que demà assistiran al Club de Lectura amb @xavialiaga. https://t.co/sJtgNd…37fa uns minuts


Ecovidrio, l’Ajuntament i Calvià 2000 presenten “Recicla vidre per elles”, amb motiu del Dia Mundial del Càncer de Mama – Calvia 2000\noctubre 16, 2019\tNoticies, Reciclatge, RSC, sensibilització, vidre\nEcovidrio, l’Ajuntament i Calvià 2000 presenten “Recicla vidre per elles”, amb motiu del Dia Mundial del Càncer de Mama\nDes d’avui i durant les properes setmanes, quatre iglús roses estaran situats en el Passeig Mar de Palmanova i al carrer del Riu Sil, just enfront del Centre de Salut de Santa Ponça. Es tracta de la campanya Recicla vidre per elles, una iniciativa d’Ecovidrio que té com a objectiu mobilitzar la ciutadania a reciclar envasos de vidre i contribuir així amb una causa solidària i lluitar contra el càncer de mama.\nEl batle de Calvià, Alfonso Rodríguez Badal, ha visitat aquest matí el punt de recol·lecció de Palmanova acompanyat de la regidora delegada de la zona, Paquita Muñoz, i ha volgut destacar l’interès de Calvià per formar part d’un projecte que, d’una banda, convida la població a apostar pel reciclatge i, en conseqüència, per la preservació del medi ambient i, de l’altra, s’uneix a una causa solidària per a la prevenció i informació sobre el càncer de mama.\nDe la seva banda, el gerent de Calvià 2000, Javier González, ha explicat els avanços que es van fent en matèria de reciclatge al municipi, en el qual aquesta empresa municipal va recollir el mes d’agost passat 2.520 tones de vidre, un 4% més que en el mateix mes de l’any anterior.\nEl vidre que es recicli en els contenidors de la campanya, que se celebra per quart any consecutiu, es transformarà en una donació d’Ecovidrio a la Fundación Sandra Ibarra de Solidaridad Frente al Cáncer, la directora de la qual és de nou l’ambaixadora del projecte.\nEnguany, la campanya s’ha estès per més de 60 ciutats de tot el territori nacional, com ara Palma, Madrid, Sevilla o Barcelona, amb la finalitat de sensibilitzar a un major nombre de persones. Així, Ecovidrio ha instal·lat més de 340 contenidors roses per tot el país.\nCom a símbol de la conscienciació i solidaritat amb del càncer de mama, Ágatha Ruiz de la Prada ha dissenyat un miniglú especial per a l’ocasió. El miniglú es podrà adquirir a través de la web www.miniglu.es i els beneficis es destinaran la Fundación Sandra Ibarra de Solidaridad Frente al Cáncer per a contribuir a la prevenció, informació i sensibilització d’aquesta malaltia.\nDades de reciclatge de vidre a Calvià\nSegons les darreres dades relatives a 2018, les persones residents a Calvià van reciclar un total de 3.372 tones d’envasos de vidre, la qual cosa suposa que cada habitant va reciclar de mitjana 68 kg.\nRespecte a la taxa de contenerització, Calvià se situa amb una mitjana de 104 habitants per contenidor i compta amb un total de 474 iglús instal·lats per als residus d’envasos de vidre.\nEcovidrio és l’entitat sense ànim de lucre encarregada de la gestió del reciclatge de residus d’envasos de vidre a Espanya. Després de l’aprovació de la Llei d’envasos i residus d’envasos, l’any 1997, i l’arrencada de les seves operacions l’any 1998, es va convertir en l’entitat gestora d’un model de reciclatge que garanteix un servei complet i al qual hi té accés tota la ciutadania. En termes de finançament, 8.000 companyies envasadores fan possible el sistema de reciclatge amb la seva aportació mitjançant el punt verd.\nLa tasca d’Ecovidrio destaca per garantir el reciclatge d’alta qualitat a través del contenidor, potenciar les infraestructures de contenerització i recollida, invertir en plans i recursos destinats a incrementar el reciclatge d’envasos de vidre en l’hostaleria, mobilitzar la ciutadania a través de campanyes de sensibilització i promoure la prevenció i l’ecodisseny dels envasos.\nAl llarg de les dues darreres dècades el sistema d’Ecovidrio ha permès el creixement exponencial de la taxa de reciclatge, la qual ha passat d’un 31,3% l’any 2000 al 76,5%, segons estima l’entitat per a l’any 2018.\nEl reciclatge d’envasos de vidre és un element fonamental per a contribuir al desenvolupament sostenible, fomentar la transició cap a l’economia circular i lluitar contra el canvi climàtic. A més, el reciclatge d’envasos de vidre és una activitat que dóna suport al compliment de l’Agenda 2030 i els Objectius de Desenvolupament Sostenible; concretament, té un impacte sobre els objectius 11-Ciutats i comunitats sostenibles, 12-Producció i consum responsables i 13-Acció pel clima.\nLa Fundación Sandra Ibarra és una organització sense ànim de lucre enfocada a la prevenció, la recerca i la supervivència del càncer.\nDes de fa onze anys, finança beques i impulsa campanyes públiques per a afrontar el càncer amb positivitat i rigor, no només des del punt de vista clínic o científic, sinó també social; d’aquesta manera, propicia que els mitjans de comunicació evitin el llenguatge bèl·lic, que les administracions públiques desenvolupin la humanització de la sanitat i que les organitzacions professionals de metges s’obrin al debat i l’opinió dels pacients.\nEn l’actualitat, la Fundació està desenvolupant l’Escola de Vida, la primera escola de pacients i supervivents de càncer, l’objectiu principal del qual és millorar la qualitat de vida i el benestar d’aquestes persones.\nUn grup de persones d’Amadip Esment s’ha volgut sumar a la foto de la campanya.\n45 T anuals de CO2 menys amb les noves plantes fotovoltaiques


Casal de mar - Escola de Vela - Club Nàutic Cambrils\nDirigit a nens i nenes de entre 4 i 7 anys. Tant si tenen experiència prèvia com si és el seu primer curs de vela, és la millor manera d'iniciar-se en el món de la nàutica, gaudir dels teus nous amics i conéixer el mar ¡EN DIRECTE!\nDel 27 de juny fins el 02 de setembre\nProjecte lúdic-educatiu del Club Nàutic Cambrils\nEl Casal de Mar és una oportunitat perquè els nens i nenes realitzin activitats d'esbarjo, de dilluns a divendres, en un entorn nou com el Port i el Club Nàutic Cambrils, realitzant els seus primers passos en el mitjà nàutic i les seves activitats.\nL' equip del Casal desenvolupa un complet programa d'activitats i continguts que els permetrà descubrir, valorar i aprofitar la gran varietat de recursos culturals, cívics, esportius i històrics que ofereix el mitjà. Per aquest motiu, cada joc, cada taller, cada activitat nàutica, com metodologia educativa per als nens i nenes que participen en el Casal de Mar, els proposem un centre d'interés i els seus respectius fils conductors, aquest centre d'interés és l'eix vertebrador en els aprenentatges i l'activitat, i a partir de la curiositat i la vitalitat dels nens i nenes, relacionant realitat i fantasía a l'entorn de les activitats del Club, el Port de Cambrils, i la seva gent, pescadors...


C-1511 - Casa adosada en venda a prop de la plaça Major de Moià - FINCA'T\nC-1511 – Casa adosada en venda a prop de la plaça Major de Moià\tMoià - Nucli Urbà\nTipus Casa adossada\tCategoria Comprar\tPoblació Moià Zona Nucli Urbà Preu 226.000 € Superfície (m2)209Dormitoris4 + estudiBanys1+1Qualificació energèticaE (305 KWh/m2 - 74 CO2/m2)ReferènciaC-1511\nEspaiosa casa adossada en venda en el nucli urbà de Moià, a prop de la plaça Major. Orientació sud-nord. Jardí de 36 m². Terrassa de 15 m² amb vistes. Garatge per a 2 cotxes. 4 dormitoris + estudi.\nA la planta baixa hi trobem el garatge per a 2 cotxes grans, un traster i el rebedor amb l’escala que porta a la primera planta.\nA la primera planta hi ha 4 dormitoris (1 doble i 3 individuals) i un bany. Tots els dormitoris són exteriors.\nA la 2a planta disposa d’una gran sala d’estar-menjador amb estufa de llenya, cuina-office, un lavabo i un distribuïdor amb sortida al jardí i a un passatge particular per on es pot accedir al carrer a nivell d’aquesta planta. Aquest passatge és molt útil per descarregar o carregar directament a nivell de la segona planta, estalviant-se les escales des del garatge.\nA la 3a planta hi ha un estudi amb sortida a una terrassa de 15 m² orientada a sud i amb bones vistes i intimitat. A la terrassa hi ha un quarto de rentadora-traster.\nLa casa està en perfecte estat i equipada amb descalcificador, calefacció de gasoil amb dos circuits i termòstats independents (a les dues plantes principals), porta de garatge motoritzada, 2 portes blindades (la de la planta baixa i la del jardí i passatge particular), tancaments d’alumini amb climalit, fibra òptica.\nAl jardí de 36 m² hi trobem un quarto per la llenya.\nLa casa és molt eficient energèticament, sent el consum de gasoil per la calefacció d’un hivern de només 600 litres.\nLLESTA PER ENTRAR A VIURE.\nC-1104 – Casa adossada de disseny a Moià


Freaks | Lleida.com\nInici La Columna Freaks\nAquest 2020 ha fet cinc anys del naixement del Gargar Festival a Penelles (La Noguera). La inciativa d’un grup de joves en veure com alguns dels grans artistes de carrer de Brasil pintaven barris a Rio de Janeiro va quallar, i s’ha demostrat un model d’èxit. Les visites anuals que rep aquesta petita població de la Noguera multipliquen per cent la seva població actual, i la direcció que en fa Binòmic de l’esdeveniment resulta exemplar, en quan a proposta (al meu parer sempre molt treballada), disseny i difusió. Diria que el Gargar Festival ha resultat l’exemple paradigmàtic de que no importa l’on, sinó el com i el perquè.\nAquell 'street art' que va aflorar amb força durant els anys 70 i 80 en forma de graffiti, transformat a la visió actual d’alguns i algunes de les grans muralistes i creadores d’arreu del món. Impacte visual i poètic, en façanes oblidades i murs al mig de la vila.\nI clar, com ja he dit, la rotunditat amb què el model de Penelles s’ha expandit i ha assolit èxit i renom ha fet descobrir, a moltes altres poblacions, la buidor dels seus murs i les possibilitats dels seus carrers i places. I ja està. 'Copy-paste' i a triomfar. Però no és tant fàcil com sembla. Copiar el 'win win' de Penelles no és nomes convidar tot un seguit d'artistes a fer postaletes a les parets. No és només utilitzar als i les creadores per pintar-te el poble de colors. És planificar, conèixer el mitjà i, sobretot, acceptar el missatge i la veu de l'art urbà sense anestèsia, sense edulcorants.\nEn aquest sentit, l’exemple de com no s’han de fer les coses l’hem trobat en la 4a edició del Festival Street Art de Torrefarrera. S’encomana un mural a l’artista Cristina Dejuan. “Love is Love” és el títol d’una obra que escandalitza als veïns i veïnes de l’immoble on s’ha de pintar. L’artista primer ha de rebaixar el contingut visual i plàstic del seu treball però, fins i tot així, s’acaba censurant i traslladant el mural a una altra part del poble. Allà on “és acceptada”, on “no molesti”.\nTot sempre en ares d’un puritanisme malaltís i eminentment patriarcal, que accepta sempre abans la violència i la força, que no pas l’amor i la sexualitat femenina, en totes les seves formes. La història no és nova. És reiterativa, avorrida, francament vella i denigrant. Supura olor a ranci, no ens en podem estar. El que sorprèn, però, és que un esdeveniment d’art al carrer no assumeixi i faci seves les reivindicacions dels i les artistes, el missatge, ja sigui transgressor o no. I ho faci apel·lant a la ignorància organitzativa, diria que fins i tot institucional, si tenim en compte el text que l’Ajuntament de Torrefarrera va difondre a les xarxes, en què afirmava haver convocat el certamen “amb poc temps, invitant només artistes lleidatans, confiant en el seu criteri i sense demanar abans la proposta”.\nQueda clar que amb més temps, convidant a artistes que no siguin “només lleidatans” (perquè es veu que a Lleida hi ha una corrua de creadors molts perillosos per al sistema), desconfiant del seu criteri, i amb temps de censurar prèviament la proposta, no fos cas que sortís a la premsa, tot hauria anat molt millor.\nQuin despropòsit la censura en la creació artística en ple segle XXI. I quina agonia la seva justificació amanida amb excuses barates quan sempre és el mateix. Ens ofèn allò que ens explica, que ens fa pensar, que qüestiona els nostres models. I ens agrada allò que ens fa ignorants.\nDel tema de la censura en l’art el centre d’Art La Panera de Lleida n’ha fet una exposició que inaugurarà a finals de setembre: “Línies Vermelles. La censura en la col·lecció de Tatxo Benet”. Una selecció de peces de la col·lecció d’aquest magnat d’orígens lleidatans, famós per la compra de l’obra de Santiago Sierra “Presos políticos en la España contemporanea”.\nÉs evident que la censura existeix. Encara estem governats, i moltes institucions dirigides, per aquella corrua de testosterònics hereus de la més pura tradició del regim del 78, d’aquella por a la diferència, a la dissidència. Tot ha de ser amable, net i endreçat. Vells esquemes per a vells fantasmes que cal desenterrar i afrontar. Amb la valentia de tots aquells col·lectius en lluita contra el silenci i la por en l’art i la creació.\nNomés un apunt. Convertir la censura en l’àmbit artístic en una col·lecció, sense menystenir el seu valor intrínsec, no deixa de ser com aquells éssers que poblaven l’obra “Freaks” de Tod Browning (1932), una parada de monstres fora de context, amb qui tothom pot empatitzar més o menys. Ara rai, ja no molesten, estan tancats dins una reixa, en una carpa, i fins i tot diverteixen als seus propis carcellers.\nSempre a favor de murals com el de la Cristina Dejuan a peu de carrer. Eternament al costat de “monstres” com l’Abel Azcona escrivint la paraula “Pederastia” amb hòsties consagrades al bell mig del pati d’un antic convent. Ells i elles són les qui realment fan enrojolí a bona part de l’actual classe política, i a tanta i tanta falsa intel·lectualitat. Qui posa contra les cordes al vell vaticini d’un mon claustral, patriarcal, catòlic i heterosexual. La censura és censura quan el sistema posa les seves grapes en el teu treball, et diu que pots i no pots crear, expressar, mostrar. Quan li molestes, no pas quan el fas somriure. Quan et vol extingir, no convertir-te en un fenomen de masses.\nAnirà el poder que crida contra la censura de l’obra de Santiago Sierra i calla contra la de Cristina Dejuan al circ dels monstres que Tatxo Benet ha dut a la ciutat?\nRocker, culer, gestor cultural i tècnic de museus


La sargantana del Puig Campana: Tinc el cap sec\nTinc el cap sec. Més xuplat que un cap de cigala el dia de Nadal. No em naixen idees. No tinc ocurrències brillants per escriure una simple entrada en este blog. Ha de ser que tindre la panxa plena provoca la reacción inversa allà dalt, i clar el cap es queda esprémut com una taronja. I com després de este període ( que a mi m’ha durat fins al cap d’any ortodoxe, es a dir, fa dos dies) he agafat dos quilets de més, el meu cervell s’ha quedat aixut com una moixama.\nI quan dic que tinc el cap sec no vull dir que el tinc buit. Buit no. Al contrari. Massa coses és el que tinc ara mateix al terrat de la meua personeta. Entre elles un ERE que pot deixar-me al carrer, examens que atendre, somnis que sospesar, una oferta viatjera podriem dir que sense precedents, i un patracol d’angúnies i malenconies que no fan un altra cosa que fotrem el dia, quan baixe la guardia. Es increïble els maldecaps que dona el cap. Tal vegada no hauriem de fer-li tant de cas. Però si no li fas cas al cap, has de fer-li cas al cor. I clar, a mal conseller ens arrimem. El cor et tiranitza, només pensa en ell, ni mira les consecuències, només pensa en jo,jo,jo.\nPerò torne a allò del principi. No se que em passa però no tinc pensaments fructïfers, ni idees en potència, per no tindre no tinc ni somnis interessants al que recórrer. I el pitjor de tot és que no sé que contar. Tal vegada perque el que tinc que contar no es pot contar. I fins ací puc escriure.\nPublicado por Pilar Llorca en lunes, enero 17, 2011


Diari del capellà: de febrer 2013\nEl febrer mata més que el carnisser\ndissabte, 16 / febrer / 2013\nEn Manel ve a recollir els taps que darrerament m’han donat. N’omple la furgoneta. I la Sílvia i l’Anna porten la sessió de catequesi amb el grup de mainada que venen els dissabtes.\nCap a migdia vaig a Can Patalic. Em sembla que veig en Lluís més gras i tot, de content que està amb com va ara l’Espanyol.\nAl migdia preparo les celebracions del diumenge. Els cants seguim el mateix guió tots els diumenges de Quaresma.\nA la missa de Bonmatí hi fan d’escolans en Rodrigo i l’Arianna. En Manel m’omple el cotxe amb bosses de taps que les seva germana i la seva cunyada han recollit a Sant Feliu de Pallerols. És impressionant veure com tothom s’hi fa!\nA la missa d’Anglès no hi ha escolans. Segurament vindran demà a la trobada d’Amer. També hi ha gent.\ndiumenge, 17 / febrer / 2013\nA la missa de les 9 oficiem les exèquies de la Paquita, l’àvia Francisqueta, com l’anomenen afectuosament els néts.\nSortint de l’església, trobo en Pere i li comenta el tema de l’ànima en Pena que volta per Mas Llunés. Em diu que ja ho sap i que ja sap a quina casa hi fa vida. Ell es veu que n’és tot un expert i que, com autoritat, mirarà de fer-hi alguna cosa. A veure si hi hauré d’anar també amb el salpasser.\nDesprés de la missa a Sant Martí pujo al poble a visitar les dues Maria.\nAl migdia oficiem la missa en sufragi de la germana Pilar en l’aniversari de la seva mort. També hi participen les germanes Pilar i Teresa i algun professor del col·legi de la Vall dels Àngels.\nA la tarda hi ha l’APLEC SOLIDARI DE CATEQUESI a Amer. L’església del monestir s’omple de famílies joves, amb més de 60 nois i noies, més d’un centenar de familiars i forces altres acompanyants. Entre Anglès i Bonmatí hi ha una trentena de nois i noies i una cinquantena de familiars.\nLes ofrenes són representatives de cada parròquia: avellanes d’Amer que ha ofrenat la Mariona, un pastís dels que han portat les mares que ha ofrenat la Nora, una planta que ha ofrenat en Martí de La Cellera, un pa de pagès de Les Planes que ha ofranat la Mireia, una lluna de Sant Feliu de Pallerols que ha ofrenat l’Andreia, calendaris de Can Pagès i un rotlle de fil de l’Àntex que han ofrenat l’Aura i l’Alba d’Anglès, dolços Gerió de Bonmatí que ha ofrenat en Rodrigo i el pa i el vi de la missa que han ofrenat la Paula i la Natàlia d’Amer.\nL’ambient és alegre i participatiu i els cants animosos (alguns més coneguts que altres) i amb alguna picada de mans.\nLa segona part és al pavelló on hi ha una kermés amb parades de jocs, una gimcana, i una taula ben assortida de coques i pastissos que me’ls haig de mirar i prou. I per la paga, m’adono que un vailet, en David, en va tastant un tall de cada una de les que hi ha. Quina enveja!\nAcabem cap a les vuit. I cap a casa.\ndilluns, 18 / febrer / 2013\nVaig a acomiadar-me d’una malalta: “Que nostre Senyor Jesucrist sigui a prop teu per protegir-te; que guiï els teus passos i et segueixi per guardar-te; que et miri amb amor, t’ajudi i el beneeixi.” Al cap de poc de ser a la doma, em comuniquen que ja se n’ha anat.\nDino amb els de casa i parlem de temes de Banyoles i d la situació general. De retorn, visito una malalta a Bonmatí i m’arribo a Bescanó a recollir-hi taps.\nLa mainada de catequesi avui no venen ja que no és lectiu a les escoles d’Anglès. I al vespre, a la missa hi participem 5 persones.\nDimarts, 19 / febrer / 2013\nVaig cap a Vilassar de Mar. Sembla que tot hi respira primavera, si bé el cel està un xic enteranyinat, especialment vora al mar. Quan he aparcat el cotxe, em fixo amb algunes cases de finals del s. XIX i començament del XX i faig alguna fotografia.\nAl Museu Monjo s’hi treballa a gust, amb la Gemma i seguint les directius de la Montse. On tinc l’ordinador és a la tercera planta, i des d’on estic treballant, veig el mar, la platja... Llàstima del tren i dels cotxes de la carretera.\nI vaig fent fitxes de diferents terracotes: els esbossos de dos genis alats (que no aconsegueixo identificar on deuen estar col·locats els relleus), dos plafons que identifico com esbossos que corresponen a diferents escenes dels retaules que hi ha a la capella de la Mare de Déu del Bon Consell a l’Ajuntament de Barcelona, l’esbós d’un frontal amb els Arma Christi que ves a saber on deu ser, la maqueta d’una estela mortuòria al cementiri catòlic de Washington... Es un treball de paciència, d’anàlisi, de comparació, de mirar algun llibre... Alguna vegada em passa que quan ja he acabat una fitxa i n’estic fent una altra, m’adono que la primera que he fet correspon a tal o qual retaule...\nMarxo aviat. Pel camí m’entretinc escoltant les tertúlies radiofòniques, especialment quan vaig cap a Vilassar, i els butlletins radiofònics. Al restaurant on m’aturo, a mig camí, a Gualba (el darrer poble del Vallès abans d’entrar a la Selva), hi serveixen plats casolans i gustosos (res de microones!) i a un preu enraonat.\nQuan arribo a Anglès, descanso un xic i em preparo per les exèquies d’avui. Curiosament, quan vaig a l’església, localitzo unes claus que havien desaparegut. Ves per on! I ningú les havia tocat! Em penso que per molt que pregunti, no ho aclariré. Això passa.\nPrimer oficio les exèquies d’en Cayetano. Tot seguit oficio les de la Paquita. Els néts, en Marcel i en Guerau, són els qui llegeixen, i la filla, la Dolors Franch, adreça unes paraules d’agraïment als assistents i als qui han atès la seva mare darrerament. I quan acabo, celebro la missa ferial al baptisteri. Crec que és important que els familiars facin l’esforç de donar la cara i parlar en aquestes ocasions.\nI després la missa vespertina. Quan l’acabem i ja sóc a la doma, en Josep em comunica que dijous caldrà oficiar les exèquies de la Lluïsa. Aviat estarem al ritme de Palafrugell. Que la llum eterna els il·lumini Senyor...\ndimecres, 20 / febrer / 2013\nCap a les 9 ve en Josep per mirar com caldrà reparar unes pèrdues d’aigua i de gasoil que he detectat. També venen en Florenci i en Ramon, de la confraria de sant Mateu, a fer el recompte. Al despatx atenc algunes persones. I cap a migdia, surto a comprar alguna cosa per dinar.\nUn company em comenta que ha anat a beneir la casa d’en Piqué, de la Shaquira i d’en Milan. Això de fer el salpàs, sempre ha agradat als capellans.\nA la tarda, tranquil·litat i preparar alguna xerrada per la propera setmana.\nAl vespre, la missa.\ndijous, 21 / febrer / 2013\nAl matí acabo de redactar el suplement del full parroquial. Posant-hi els dibuixos il·lustratius de l’evangeli corresponent, queda molt més atractiu. Però algunes vegades hi ha una feinada a trobar-ne.\nAl migdia oficio les exèquies de la Lluïsa. Fa vuit anys que morí sobtadament el seu fill, en Josep Bosch. Va ser una mort molt sentida a Anglès ja que en Josep era un mestre molt estimat pels seus alumnes i pels seus companys.\nA la tarda sóc jo que vaig a fer el salpàs a casa de la Maria. Val a dir que beneir les cases és un bon costum. En alguns països ho acostuma a fer tothom, donant gràcies a Déu per la llar que es disposa, per la família que es forma, per la vida que s’hi mou... També és un moment de pregària demanant la protecció del Senyor contra qualsevol mal: “... i deslliureu-nos de qualsevol mal!”.\nA casa de la Maria hi tinc l’agradable sorpresa de trobar-hi la Rosa, la jove de Can Fajula de Riudaura. El meu pare era cosí germà del seu sogre, en Pepet. Jo vaig acompanyar-la i beneir-la el dia del seu casament amb en Carles, a la capella de Can Fajula mateix. Lamentablement no la vaig poder acompanyar el dia que morí en seu marit, en Carles, fa dos anys, ja que era Nadal i no podia deixar la parròquia. Parlem de la família: dels cunyats (la Queta, la Ció, l’Esteve, en Lluís... ), dels nebots, del fracking que amenaça la vida de Riudaura... La trobada m’ha fet il·lusió i m’he posat un xic al dia de la vida familiar.\nQuan pujo cap a la doma em trobo amb l’Emili Rams que acompanya un noi que treu fotografies del poble. L’Emili me’l presenta i resulta que en Jeremy Lerous és francès que viu a Londres i que és historiador de l’art.\nEn Jeremy em comenta que està preparant la tesi doctoral sobre la pintora RemediosVaro . Estem parlant una estona dels estudis d’art, de les universitats, de la Remedios, dels possibles elements religiosos que conté la seva pintura...\nCom que he celebrat la missa a les exèquies, puc sopar aviat. I quan acabo, vaig a la plaça del Bacallà on recullo la Maria, la Isabel i la Consol, i anem a La Cellera, al Centre. L’Elies ens fa la xerrada sobre els reptes que té la vida cristiana en el món d’avui. La primera part és més acadèmica i, la segona, més propera.\ndivendres, 22 / febrer / 2013\nHa plovisquejat tota la nit. Ha quarts de nou del matí el pluviòmetre indicava que havien caigut uns 6 litres. I va plovent. Deo gratias!\nAl matí feinejo pel despatx i parlo amb algun amic. Al migdia baixo a comprar. Ho aprofito per visitar la Maria que sembla està millor. Entro a la Rutlla a fer un tallat, amb la Maria i la Cris.\nDino olla de peix, tot i que m’agradaria fer-la reposar un xic més i tirar-hi un xic d’allioli negat, però em repetiria massa.\nA la tarda venen els grups de catequesi del divendres. Al viacrucis i a la missa vespertina som pocs: 15 persones i el capellà. Segurament la fred ha atemorit els possibles participants habituals.\nHa anat plovisquejant tot el dia, més al matí que a la tarda. El pluviòmetre indica que han caigut uns 6 litres més i, per tant, entre els de la matinada i els del dia, en deuen haver caigut uns 12.\nM’hauria agradat anar a La Cellera a escoltar en Martí Anglada. El recordo de quan venia a missa a Palafrugell. La seva família procedeix de Vilert. Em deia que s’haurien d’organitzar autocars.\nPublicat per el mossèn a 21:40 0 comentaris\nA mig febrer, mitja palla i mig graner\ndissabte, 9 / febrer / 2013\nDe bon matí el termòmetre indica una temperatura de menys d’un grau. Quan ve la Sílvia per la catequesi, li carreguem el cotxe de bosses plenes de taps per l’Elena.\nFeinejo tot el dia per casa. Tinc l’esquena (zona lumbar) i les espatlles adolorits. Això d’anar viatjant, amunt i avall, no em prova massa: segurament no tinc el seient prou enlaire.\nA la missa de Bonmatí hi ha tres escolans: l’Adrià, la Sandra i en Rodrigo. Tant de bo vinguessin sovint i continuessin molt temps.\nQuan surto de l’església de Bonmatí encara hi ha claror del dia. És agradable.\nSis escolans a Anglès: en Samuel, la Jana, la Berta, la Laia, la Gina, la Núria .\ndiumenge, 10 / febrer / 2013\nEl matí és fred. Celebro les misses amb tranquil·litat. Quan, a Sant Martí, visito la Maria em recita una cantarella del dia: “A setze el pa, a setze el vi, el pobre Carnestoltes s’acabava de morir. Se’n va a la plaça i se’n beu un got de vi”\nA Anglès, a la missa del migdia, hi celebren el 60 aniversari del seu matrimoni la Maria i l’Avelí. Mentre faig l’homilia, és sent un gran crit que sorprèn a tothom i fins provoca riota i un cert enrenou. Com no podia ser d’altra manera, ha estat un estrepitós esternut d’algú que li agrada eixamorar de forma ostentosa.\nEl Barça ens alegre el matí, l’Espanyol, el vespre, i el Barça de basquet, també el vespre. I encara ens alegren més els aficionats que assisteixen a la final del basquet.\nVaig fins a Olot a fer-hi una passejada. Em trobo amb un amic que té ganes de parlar. Vaig a l’Europa. Hi fa de cambrer un noi subsaharià de pell ben fosca. El seu català és excel·lent, ben bé garrotxí. Aquesta mena d’integració és la que no suporten els espanyolistes que havien programat l’abundant immigració a Catalunya com una arma de destrucció de la nostra identitat. Gràcies, noi, i gràcies a tots els que, com tu, heu vingut de lluny i us heu integrat tan magníficament a la nostra societat.\ndilluns, 11 / febrer / 2013\nEl dia és cluc i fred. El matí feinejo pel despatx. Es presenta un dia tranquil.\nPoc després de les 12 m’arriba la notícia del dia, l’anunci de Benet XVI de deixar el pontificat el proper 28 d febrer: un gest que l’honra. Ja m’imagino les corredisses pel Vaticà i dels cardenals. Que Déu hi faci més que nosaltres!\nA la tarda venen la mainada de catequesi. La vida de l’Església continuarà igual, tant si hi ha un papa com un altre, tant si hi ha un rector com un altre. La mainada sembla que avui estan un xic més tranquils. Quan estan tots a lloc i treballant, vaig cap a Bonmatí, a la reunió que hi ha amb els pares per preparar la primera comunió i l’acabament del curs. Concretem el dia (26 de maig) i parlem dels detalls de la celebració. Esclaten a riure quan els comento que no cal que disfressin la mainada i que és ara, els dies de carnestoltes, quan la gent i la mainada es disfressen.\nMolts dels qualificatius d’admiració que s’utilitzen aprovant la decisió de Benet XVI són qualificatius semblants als que es feien servir aprovant la decisió de Joan Pau II de romandre en el pontificat malgrat el seu deteriorament físic. O ara o abans algú no parlava amb sinceritat. Clarament, prefereixo el gest de Benet XVI.\nAquest 80 aniversari del tractat del Laterà (festa nacional de l’Estat del Vaticà) haurà estat ben mogut.\nDarrer papa germànic va ser Adrià VI (1522 – 1523) que era bisbe de Tortosa (1516 – 1522), en temps de Carles V (de qui n’havia estat preceptor). Adrià d’Utrecht va ser elegit papa sense haver assistit al conclau ja que no es mogué de Tortosa per anar a Roma. I, a més, no canvià el seu nom de pila. Assabentat de l’elecció, havent salpat a Tortosa, de camí cap a Roma, s’aturà al monestir de Sant Feliu de Guíxols per pernoctar-hi i reposar-hi abans de fer la travessa. Com a curiositat, els bisbes que l’han succeït a la seu de Tortosa tenen el privilegi d'usar solideu vermell, el solideu cardenalici, que els concedí aquest papa que fou bisbe de Tortosa essent cardenal.\ndimarts, 12 / febrer / 2013\nVaig a Vilassar de Mar. Cada vegada trobo el viatge més agradable i, sobretot, cada vegada m’agrada més la lluminositat de la vila. Al Museu Monjo inventario varies peces: la maqueta d’un obelisc commemoratiu que s’exhibeix a Miami, una terracota d’un Crist jacent, la maqueta del portal de la capella del Bon Consell, un baix relleu d’una banyista, una campaneta...\nDe retorn, no em puc entretenir gaire. A quarts de cinc, a Bonmatí, oficio les exèquies de la Francisca Garcia (80a.).\nEl pati de la catequística s’omple de bosses de taps que arriben de tot arreu: Vilassar de Mar, Bescanó... I ben segur que, les que s’han lliurat des de la Parròquia d’Anglès deuen ser cap a mitja tona.\nCreix el desprestigi moral i ètic dels grans partits sobretot pel gran menyspreu envers els problemes reals de la gent. Creix, en canvi, el prestigi moral i ètic dels moviments socials preocupats pels problemes de la gent. La prova, tota la campanya i tot el moviment que ha portat al congrés la ILP de dació en pagament de les hipoteques. I estic segur que no s’acabarà aquí.\nI molts polítics han gallejat del desprestigi que té l’Església. Segurament és el que els interessa. Però el missatge no depèn de l’estructura. I el que els fa mal és el missatge.\ndimecres, 13 / febrer / 2013\nA les 9 vaig a l’escola de les dominiques. Reuneixen tots els alumnes a la capella, petits i gran, i intento oficiar una cerimònia de la cendra. Els comento que som com un hort que cal cuidar bé al llarg de l’any perquè, a partir de la primavera, pugui anar produint les hortalisses adequades: fangar, esporgar els arbres, assaonar, sembrar, regar, cavar i netejar d’herbes... Ho coneixen bé perquè gairebé tots els seus avis ho fan. I nosaltres, si volem que a la nostra vida produeixi bons fruits, hem de fer quelcom semblant de manera que, amb la Primavera de Jesús (que és la Quaresma) a la nostra vida hi creixeran tota mena de bones obres. El Pep els fa cantar (i se’n surt molt bé). Finalment passen un per un a rebre un xic de fang i cendra que ho faig, amb el dit polze, marcant el front amb la creu. I tots contents de quedar enfangats.\nA la tarda venen a la doma la mainada del reforç escolar. Són una quinzena. Si hi hagués més voluntaris, en podrien venir més.\nAl vespre celebro la missa vespertina del dimecres de cendra. Hi participem quaranta persones justes. Els cants sonen molt bé perquè tothom s’hi fa doncs coneixen bé els cants.\nEl senyor bisbe ens comunica per correu electrònic la seva millora i que, ahir a la tarda, va sortir de l’hospital Josep Trueta per a continuar, a la seva residència, la recuperació de la intervenció quirúrgica a que va estar sotmès fa un mes. Segons diu ell mateix “el procés és lent però ben encaminat” de manera que a poc a poc es podrà anar incorporant a les tasques que el seu ministeri li demana. També agraeix l’interès que s’ha mostrat a la seva persona, tant per les pregàries com per les mostres d’estimació que ha rebut. Déu faci que vagi millorant.\nAmb la renúncia de Benet XVI, un dels reptes que haurà d’afrontar l’Església amb l’elecció del nou papa és si vol ser realment Poble de Déu que s’insereix en la vida del nostre món per fer-hi present l’Evangeli (d’acord amb les indicacions del Vaticà II) o bé si es vol reduir a ser una secta que s’aïlla en els seus ritus i en les seves veritats. I a més hi ha tot el reguitzell de problemes organitzatius i interns de l’Església i del Vaticà.\ndijous, 14 / febrer / 2013\nDe bon matí venen les pabordesses de la Confraria de la Mare de Déu de l’Escombra, i tot va en doina. Quan acaben la neteja de l’església, amb les que no els va ser possible participar-hi ahir, fem una breu cerimònia de la imposició de la cendra.\nLa M. Àngels ve per parlar d’un lloc on poder assajar. Li comento el tema de l’ànima en pena que volta per Mas Llunés, segons m’informaren tot dinant a Sant Amanç ja fa una colla de dies. I pel que sembla no seria del tot una ànima en pena.\nCom que el dia de la Candelera no va ser possible celebrar-ho, amb la colla que formen part del grup de Vida Creixent ho celebrem avui, a Ca l’Elisa. Aquí no queda res endarrerit. El restaurant està ben ple. Quan estem acabant, ve un grup que celebren un casament i, encara, el grup dels caçadors, que hi venen a dinar cada setmana. Quan sortim saludo en Miquel Pujol, el germà d’en Joan, que resulta que és l’avi de l’Aniol, un dels infants que ve a catequesi.\nEl papa s’ha acomiadat del clergat de Roma i en el seu comentari ha ressaltat la validesa del Concili Vaticà II, el que ha suposat per a l'Església i la importància dels documents emanats. Benet XVI, que hi va participar, ha assegurat que encara queda molt per fer, que la lectura del Concili que va llançar l'Església cap al tercer mil·lenni encara no ha estat completada i que cal seguir mirant-hi per construir l'Església del futur.\ndivendres, 15 / febrer / 2013\nComencem el dia amb el cel emboirat. El termòmetre marca 1º. L’estiu ja s’acosta. Quan obro els portals de l’església, llegeixo uns grafits que, amb lletra molt clara i elegant, han escrit amb retolador a les pedres dels escalons del portal de sant Miquel: “gorda, te quiero!”, “gordittah!, #9 t’estimo!”, “Tere ♥ Eli D”, “Dani ♥ Tere”, “→siempre seras la cura de mis #9 heridas”.\nVaig cap a Bellaterra. Aquesta vegada la classe la imparteix la Guadaira Macias. Ens parla del gòtic internacional a l’Aragó, de les diferències entre l’anònim pintor Mestre de Sant Jordi i la princesa i el pintor Jaume Huguet, de les taules relacionades amb la taula de Sant Jordi i la princesa del MNAC, amb dues taules que es conservaven a Berlin i que desaparegueren el 1945, amb el retaule de San Pedro de Siresa, amb la taula d’un profeta conservada al Prado... de les atribucions, dels donants... També ens parla d’altres pintors i les vinculacions estilístiques: Arnau de Castellnou, el Mestre de Sant Bartomeu, el Mestre de Alloza...\nPel camí m’aturo a fotografiar una pedra que jo diria que és un mil·liari (o potser un fragment de columna?). Espero que pugui aclarir d’on prové.\nQuan arribo a Anglès passo per la Impremta Pagès a recollir-hi uns quants calendaris i punts de llibre per repartir a la trobada de les famílies de catequesi a Amer, el proper diumenge. També passo per l’ANTEX que em donen un fulletó explicatiu de la empresa (on hi treballen unes 400 persones!).\nAl vespre, abans de la missa vespertina, fem el primer viacrucis d’aquesta Quaresma. Hi participen 25 persones (amb mi, 26). I missa de Quaresma.\nEn Ramon em comenta que li ha anat bé l’operació de cataractes i que ha mort la germana d’en Marturi, la Conxita (a.C.s.).\nPublicat per el mossèn a 22:14 0 comentaris\nVeus d'aviram, sota l'encís de les disfresses...\ndissabte, 2 / febrer / 2013\nA la matinada fa un ruixadot i arriben a caure uns tres litres d’aigua.\nEl matí ve la mainada de catequesi, amb la Sílvia i l’Anna. En Joan i en Ramon venen a desmuntar el Naixement que hi ha al pati de la doma i endrecen les imatges al cambril de Sant Miquel. També retirem els altres pessebres de l’església.\nAl migdia dino tranquil al pis i faig un xic de migdiada. A la tarda també endreço la col·lecció de naixements que tenia pel pis. Al lloc que ocupaven hi distribueixo unes quantres aiguabeneiteres que tinc, les més antigues, gairebé totes del s. XIX.\nA la tarda hi ha el carnestoltes infantil. Passa pel davant de la doma un grup d’adolescents disfressades. S’escolta la música de la gatzara i de la rua infantil.\nA Anglès celebro la missa de les famílies i faig una barreja amb la celebració de la Candelera. Quan acabem, passem a venerar la imatge de la Mare de Déu del Remei, que porta una espelma encesa a la seva mà. Mentre es passa a venerar-la, la gent va encenent la seva espelma a la de la Mare de Déu. La mainada hi encenien una petita bengala. I baixaven avall ben feliços.\nVal a dir que, a la missa, la mainada estaven molt esvalotats. Ben segur que sentien la tramuntana. Però tot i que algú pronosticava que n’hi hauria pocs, són una bona collada. El carnestoltes no els ha distret! En definitiva, tot és compatible quan els pares també s’hi fan.\nVenen uns amics de Palafrugell i sopem plegats. El tema estrella és la corrupció dels governants. Es constata malestar. A més m’obsequien amb el llibre d’en Ramon Piferrer i de l’Àngela Martí PASTORETS PALAFRUGELL 60 + 60. RECULL HISTÒRIC.\nEm ve al cap el poema de Josep Carner:\nINVITACIÓ DE FEBRER\nLa sargantana es mou, devers\nmig s’han posat els ametllers\nfaran, minyons d’aire estantís\nveus d’aviram, sota l’encís\n¡Oh, vine, vine, amb el teu seny,\npuja quieta pel pedreny\n¡Oh primavera de Jesús\nque als cors espleta\nde tan secreta,\nque guardes mel en tes entranyes\ni que ets morada com un fons\nfet de muntanyes!\nJosep Carner (1884 – 1970)\na SENY HUMILIAT\ndiumenge, 3 / febrer / 2013\nPer sant Blai, sembra l’all.\nA la missa anticipada d’ahir hi havia una bona volada de gent. El mateix constato a la missa de les 9 i a la del migdia. A Sant Martí la participació és, com sempre, més estable, gairebé sempre més de 30 persones.\nA la missa del migdia també hi participen amics de Palafrugell. Abans de començar saludo la Carme i en Josep i la Montse i Montse (mare i filla). Mentre celebro em dóna la impressió que arriba una altra família de Palafrugell: i si. Són en Josep, la petita Lizbeth i els seus pares, que són bolivians. Els dos grups són veïns de carrer i, quan acabem la missa, es saluden amablement. L’un de l’altre desconeixien que vindrien a Anglès.\nAmb en Josep, la Carme i les Montse, anem a dinar plegats.\nEn Ramon em comunica la mort d’en Mel, Mn. Josep Maria Melció Pujol.\nMN. JOSEP MARIA MELCIÓ I PUJOL va néixer a Banyoles l’1 de juliol de 1935. Va fer els estudis eclesiàstics al Seminari de Girona i, més tard, féu estudis de Teologia a la Universitat Pontifícia de Comillas. Fou ordenat prevere el 12 de setembre de 1965 a l’actual basílica de santa Maria de Castelló d’Empúries. Va exercir el ministeri primer com a vicari d’Arbúcies i després, el 1967, d’Hostalric. Del 1968 al 1970 es traslladà a Madrid per estudis. Mentre estudiava a Madrid, a les vacances, ajudava a la parròquia d’Anglès. El 1970 fou nomenat membre de l’equip sacerdotal de les parròquies de sant Cristòfor les Fonts d’Olot i de Batet. El 1977, ecònom de Riudaura i encarregat de la Pinya d’on en fou nomenat rector el 1985, càrrec que exercia en l’actualitat. Del 1996 al 2010 també fou capellà del santuari de la Mare de Déu de la Salut de Sant Feliu de Pallerols. Des del 1980 també era encarregat de Sant Andreu del Coll. Ha mort a Olot el 3 de febrer de 2013. Al cel sia!\ndilluns, 4 / febrer / 2013\nEn Tiri, des de Saint Gaudens, comenta que hi veu una volada de cigonyes. Li recordo la dita: Per sant Blai, la cigonya vola per l’espai.\nA quarts de 10 del matí, amb en Ramon Oller, anem cap a Centenys, a la trobada que organitza l’equip de capellans afins al Pradó. Quan arribem, en Josep M. ens convida a visitar la petitona església parroquial romànica (amb alguna ampliació del s. XVIII. S’hi veneren sant Iscle i santa Victòria, també sant Valentí i la Mare de Déu del Remei.\nEn Josep Escós, el mossèn de Navarcles, ens parla del Concili Vaticà II: com el concili ha transformat el nostre ser i el nostre fer com a preveres. Especifica els objectius i mètodes conciliars, els canvis irreversibles que comportà (Valor de la Paraula de Déu, cristocentrisme, pèrdua de la por, pluralisme religiós, revalorització de la consciència individual, valoració de l’humanisme...), els canvis notables que tot just es comencen a aplicar (responsabilitat dels laics, nova manera de fer de rectors, articulació del llenguatge religiós, nova manera de presentar l’ètica i la moral...), els canvis que tot just s’han començat a aplicar (litúrgics, institucionals, pobresa i testimoni de l’Església, valor i rol de la dona...).\nVal a dir que és ben interessant el que ens diu i també tot el que expressem els companys a la taula rodona on hi participem cordialment la quinzena d’assistents. Quan acabem anem a dinar plegats enfortint l’amistat i perllongant els comentaris, si bé ens cal plegar aviat perquè som varis els que volem participar a les exèquies d’en Mel.\nCap a dos quarts de quatre arribem a Sant Esteve d’Olot i ja gairebé no hi queda lloc per seure. Em situo a l’ala nord, al davant de la capella de la Puríssima. M’assec al banc on hi ha una una colla de Banyoles: en Xico Grau de Can Fiola, en Pujol, en Martirià Comalat... Al banc del davant hi ha la Maribé i la seva germana, i més endavant, l’Anna Maria, l’assistenta de la rectoria, que també m’havia fet les sopes, quan jo era a Olot. Al banc dal darrera hi ha en Mon Marquès, en Ramon Pibernat, la Quima... A l’altra costat hi ha l’Ignasi, que em comenta que hi assisteixen unes 700 persones: ho pot saber bé. També hi veig en Lluís Roura i d’altres coneguts.\nEls familiars que presideixen el dol són els Pujol, els que van ser nedadors, la muller del Dr. Enric Juncà, el fill d’en Josep Llorens, en Pujol de les pells. Al banc de les autoritats, vora el sepulcre de la Lliberada Ferrarons, hi veig la meva cosina Queta Planadecursach. També, enmig de la nau, hi he vist la Rossa d’Anglès, en Joan Riu, en Forcano...\nAl presbiteri hi concelebren una trentena de capellans presidits pel bisbe Carles, que excusa el bisbe Francesc, convalescent. No hi ha ningú de la cúria. Òbviament també hi ha el rector d’Olot, els capellans que són fills d’Olot, els que hi treballen... Al final de la cerimònia en Costa de Calella recita el Cant Espiritual d’en Joan Maragall. Quan els capellans es retiren, mentre canten un gori-gori que ningú segueix, s’eleva una sentida ovació que omple la nau de dalt a baix.\nQuan sortim, saludo els companys (en Jaume, en Marturi...), els parents (en Xavi Baus), els coneguts de quan estava a Les Fonts... (sembla que encara em recorda algú, tot i que han transcorregut 40 anys)\nI rabent, anem per avall. A la doma encara hi ha la mainada de catequesi, però no sóc a temps per trobar-me amb la mainada i els pares de Bonmatí. Vatua l’olla!\ndimarts, 5 / febrer / 2013\nEn Tiri comenta que per Saint Gaudens n’ha passat alguna ja que ha vist una quarantena de polis amb equips d’assalt que han entrat a una casa propera a on ha passat la nit amb el camió. Li dic que vigili.\nToca anar cap a Vilassar de Mar. El desplaçament és tranquil i ja es respira primavera. A l’autopista hi coincideixo amb altres vehicles que ja identifico dels altres dies a la mateixa hora. Mentre sóc a l’àrea del Monseny, hi desembarquen una colla de jubilats que van a Sant Joan Despí, als estudis de TV3. Són de la vall d’Hostoles hi algú m’identifica i em saluda: els Finet...\nAl Museu Monjo continuo el fitxatge de les peces o esbossos de terracotta. També en classifico una dotzena: unes figures eqüestres, un apòstol, Isis, uns infants...\nRetorno tranquil·lament cap a Anglès. I a la tarda, feinejo pel despatx i per la casa. Em fan mal tots els ossos.\ndimecres, 6 / febrer / 2013\nTinc en despatx obert i atenc vàries visites. Una persona gran, gens suspecte d’idees esvalotades, em fa riure quan m’engalta: “Si, com ens volen fer creure des de Madrid, la independència fos realment una cosa dolenta per Catalunya, ja ens l’haurien concedida”.\nEn Joan ve a plantar el manat de cebes que em regalà la Mercè. Quan surto a l’hort cullo un parell d’enciams per dinar: serà la primera verdura que, aquest any, menjo de l’hort. La Cris i la Consol venen a repassar els rams i l’ornamentació de l’església. La Marta fa neteja. Es gira fred.\nDino aviat: un bol de puré de verdures que sobrà del sopar del dissabte, una amanida d’enciam i una botifarra i, per postres, una pera. També prenc llet ben carregada de cafè. I marxo aviat cap a Barcelona.\nA la Fundació Miró ens trobem la colla que seguim el curs (4 nois i 7 noies). La Teresa Muntaner ens comenta les tècniques per dilucidar les còpies de l’obra de Miró. Primer ens parla de les còpies fetes o dirigides pel mateix Miró, com un seu autoretrat o alguna reconstrucció d’alguna obra desapareguda del seu taller de París, en ocasió de la Guerra Mundial.\nTambé ens mostra els quaderns on Joan Miró hi realitzava els apunts i els esbossos de les seves pintures (a partir del 1930) que serveixen per autentificar teles de les que se’n desconeixia la ubicació i que alguna vegada apareixen en alguna subhasta. A més, els quaderns, també servien al pintor com d’inventari de la seva producció. Es veu que aquests quaderns sempre els traginava del seu taller de París a la seva casa d’Horta, i a l’inversa.\nHi ha també les còpies o estudis de joventut que Joan Miró realitzava sota el mestratge del pintor Modest Urgell, com deixa clar ell mateix, en signar. La pregunta és si aquells dibuixos es poden considerar obra del pintor Miró.\nL’altre tema és el de les considerades falsificacions del tot. Certament que hi ha falsificadors molt hàbils, però Miró fou lúcid i ho deixà tot molt pautat per evitar-ho. I quan se n’ha produït alguna, ha estat fàcilment detectable, si bé hi ha algun cas amb dubtes.\nAcabem fent uns exercicis d’anàlisi i de comparació d’algunes litografies, amb guants de làtex, comptafils... Comparo dos cartells del Mundial de Fútbol del 1982 que dissenyà el pintor. L’un és un HC (fóra de comercialització), molt net i polit, i que forma part del fons de la Fundació (per tant, del tot autèntic). L’altre és un cartell de la sèrie numerada (penso que és el n. 96 de 150). Està molt enfosquit i els colors no coincideixen del tot ja que l’excessiva exposició lumínica deteriora molt els colors, el paper, les teles... Malgrat hagi estat mal conservat, també és autèntic.\nI amb aquesta, acabem les visites a centres d’art contemporani. Quan surto acompanyo en Guillem a casa seva, a la ronda Sant Antoni. I m’escapo de Barcelona, cap a Anglès. M’aturo a l’àrea del Montseny: el menjar és car i de plàstic. A més, hi veig alguna corredissa. No fa bo entretenir-se gaire per allà i en marxo aviat. Entre Hostalric i Riudarenes es nota que ha plogut una mica. A quarts de 10 ja sóc a la doma. Veig que hi ha caigut uns dos litres d’aigua.\ndijous, 7 / febrer / 2013\nFeinejo una estona pel despatx. Cap a les 11 surto cap a Bonmatí, a visitar els ancians de la parròquia i a portar-hi Nostramo. Trobo un avi triant enderiat fesols i mongetes, que estan barrejats. Es veu que ha estat oli en un llum per tenir-lo entretingut. I quan acaba, van a la cuina, barregen de nou les llegums i, al cap d’una estona, li tornen a donar i ho torna a triar. També visito en Pepito Pla i li trec una fotografia per enviar al seu amic, en Pompeyo. La Paquita em parla del germà Manel Vallmajor, religiós de Sant Joan de Déu.\nA la tarda oficio les exèquies de la Lola. Havia treballat a la Burés i a la guarderia de les hermanes. Quan acabo, em ve a saludar un noi de Colomers. Em diu que és en Jordi Ferrerós. Em comenta que, ell i la seva colla, em tenen un bon record i que, fa pocs dies, en parlaven a Cal Esclopeter. Sempre val més.\nDissabte retiràrem els diorames nadalencs de l’església. Porto a casa d’en Joan Noguer els sis que hi havia a l’altar de sant Antoni i li agraeixo la seva col·laboració. Saludo a la seva muller i al seu nét, en Marc. En Joan em comenta que dos dels seus germans estan casats a Banyoles i que, una de les seves cunyades, és la Teresa Freixas, veïna de casa meva i, la seva família, bona amiga de la meva.\nAl vespre, després de la missa, participo a la reunió de capellans de l’Arxiprestat. Parlem de la reforma litúrgica promoguda pel Vaticà II, de la trobada de catequesi del diumenge 17 de febrer a Amer, de la Quaresma... Sopem tot celebrant una mica el dijous gras: “El dijous llarder botifarra, botifarra; el dijous llarder, botifarra menjaré”.\nTorno a la doma quan ja són més de dos quarts de dotze. Constato que avui, al DIARI DEL CAPELLÀ, hi ha accedit més d’un centenar de visites des d’Israel. Shalom!\ndivendres, 8 / febrer / 2013\nObro l’església i vaig cap a Bellaterra. El termòmetre no puja de 1 grau. Tenim les darreres classes amb en Rafel Cornudella. Ens parla dels pintors valencians del s. XV influenciats pel pintor flamenc Jan van Eyck (+ 1441) i sovint vinculats al rei Alfons el Magnànim.\nEl pintor més destacat és Lluís Dalmau (+ c. 1460) que, nascut a València, fou enviat a Flandes on tot fa pensar que es relacionaria directament amb Jan van Eyck. Les seves obres més destacades són el retaule de Sant Baldiri (a Sant Boi de Llobregat) i la coneguda Verge dels Consellers, ben documentada i amb influències patents de Jan van Eyck.\nEls altres pintors destacats són Lluís Alimbrot (nascut a Bruges), Joan Reixach, el Mestre de la Porciúncula... I així, des les 10 fins la 1.\nQuan acabo marxo tot xino-xano i m’aturo a dinar al mateix lloc dels darrers dies. Ho aprofito per contestar telefonades, correus... M’aturo un moment a Santa Coloma a proveir d’alguna cosa. I cap a les 4 ja sóc a la doma.\nA la tarda estic amb els grups de catequesi. Una cinquantena (pares i mainada) em confirmen la participació a la trobada de catequesi que tindrem a Amer el diumenge 17. Encara no tinc la confirmació de la mainada que ve el dijous.\nUn matrimoni ve a demanar el baptisme per la seva filla, la Maria. Quan se’m presenten ella em diu que és filla d’en Joan Cañigueral Geis. Quina il·lusió que em fa! Amb en Joan començàrem el primer curs, al Seminari Menor, el 1965 i vam bons companys i amics durant cinc cursos, fins l’estiu del 1970.\nDesprés de la missa vespertina, sopo, i aviat em fico al llit. Estic cansat i també cal descansar un xic.\nPublicat per el mossèn a 21:52 0 comentaris\nPel mes de febrer, un dia dolent i l'altre també.\ndissabte, 26 / gener / 2013\nEm toca dia de família. A Can Teixidor fem un xic d’endreça pels fores de la casa. Tota la família tenim la dèria de guardar coses. A vegades poden ser coses interessant però algunes vegades són simplement rampoines. I de tant en tant, cal fer brigada.\nAmb els nebots traiem testos, jardineres, samals... N’hi ha de totes mides i categories. Les aprofitables, sobretot amb cactus, les amunteguem cap a la part més oriental del pati exterior. La façana principal queda sanejada i neta. Veurem quants dies durarà.\nDinem plegats la Carme, en Josep, la Collell i el seu marit, la Nuri i el seu company i dos dels mini nebots, en Patllari (que està content perquè li ha caigut una dent i els angelets li han deixat un regalet sota el coixí) i en Ferriol (que està pioc i covant una grip).\nParlem de temes diversos de la família. Entre altres comentem que, demà, el pare faria 101 anys. També parlem que dos germans seus (crec que un es deia Carles , i sinó la M. Pilar ja s’afanyarà a esmenar-m’ho, i una germana), que moriren a aquesta mateixa casa per culpa del grip, també fa un centenar d’anys.\nA la tarda vaig cap a Bonmatí. Hi arribo una estona abans i em va bé per fer també un xic d’endreça. A la missa hi participen una quarantena de persones i en Rodrigo hi fa d’escolà.\nA Anglès la mainada fan vaga de fer d’escolans, tot i que en venen una colla a missa (la Jana, la Berta, la Gina, la Núria... ).\nDesprés de menjar un bon plat de sopa, vaig aviat a dormir. Fent neteja, he fet un xic d’exercici físic i estic un xic cansat.\ndiumenge, 27 / gener / 2013\nEm llevo aviat. Els llençols no se m’enganxen. M’adono que no vaig penjar al bloc les notes de la setmana al Diari del Capellà. Ho preparo aquest matí.\nDesprés de la missa de les nou, com faig sempre, vaig cap a Sant Martí Sapresa i m’hi trobo amb la sorpresa del dia. Al davant mateix de la porta d’accés a l’església, gairebé barrant-ne el pas, hi ha aparcat un Ford blanc amb matrícula de Lleida. El lloc queda molt amagat de la carretera. Tothom se n’estranya. Jo també, i ho comunico als mossos.\nQuan m’estic revestint, a la sagristia, ha sortit un home de la rectoria, ha tret el cotxe del davant de l’església i l’ha deixat a l’aparcament del cementiri, vora de la rectoria. Tot seguit ha entrat de nou a la rectoria per la porta principal i n’ha tancat el portal, darrera seu.\nUn cop he acabat la missa (que he celebrat precipitadament), he telefonat de nou als mossos. Gairebé tothom s’ha quedat per fer-me costat mentre ens esperàvem. Quan ha arribat la patrulla, he obert amb les claus meves la porta lateral que sempre he utilitat per accedir a la rectoria. Els mossos han entrat i hi ha trobat l’home tot sol a qui han identificat (i reconegut).\nEs veu que accedí a l’interior forçant una finestra de l’eixida (trencant-ne el vidre) i s’hi ha instal·lat endollant una estufa elèctrica a l’escomesa de la casa (i de la parròquia). L’home no ha posat cap mena de resistència i ha sortit de la casa demanant-me excuses. No li he retret res ni he fet cap denúncia. A la tarda, ho comunico als responsables del bisbat perquè decideixin què cal fer-ne de la casa. Els feligresos han esperat fins que s’ha resolt tot i fins i tot una persona ha ofert a l’home algun euro.\nAmb tot l’enrenou, he arribat just per celebrar la missa de migdia, a Anglès. M’hi fan d’escolà en Marc (que em comenta que els seus avis són de Banyoles) i la Maria. Quan acabem la missa, venen a saludar-me dos homes. Em diuen que són de Capellades. El més gran (i pare del més jove) és en Ferran Galofré. Em diu que era germà de Mn. Joan Galofré Raspall. I el pare d’ells dos em diuen que va ser un imatger reconegut d’abans de la Guerra Civil, en Joan Galofré Sabater.\nA la tarda estic tranquil i enllesteixo el santoral pel web (i el face) Pregaria.cat.\ndilluns, 28 / gener / 2013\nEn Joan feineja per l’hort i hi planta cebes. Sembla que la setmana entrant ja podré menjar algun enciam i algun cabdell.\nVenen un parell de visites. I vaig a fer un parell d’encàrrecs. Al migdia ve l’Assumpta a fer el cafè i parlem de la seguretat a les cases aïllades. Ahir, una feligresa de Sant Martí, mentre esperàvem els mossos, em comentava que, de joveneta, no s’hi havia pensat gaire per agafar una escopeta quan els semblà que, de nit, els havia entrat algú a la casa. La seva mare s’acontentà amb una escombra. Com que van arribar els mossos, no vaig assabentar-me de com acabà.\nA la tarda oficio les exèquies de la Maria, la muller d’en Mansueto. Ella i la família són coneguts i l’església s’omple.\nVenen la mainada de catequesi. Celebro la missa vespertina al baptisteri...\ndimarts, 29 / gener / 2013\nCom cada matí de dimarts, surto aviat cap a Vilassar de Mar i arribo d’hora al Museu Monjo. Em rep la Gemma, em vesteixo la bata blanca i pujo a la segona planta, on m’espera la Montse.\nContinuem l’inventari de les terracottes de l’Enric Monjo, les peces més directament produïdes per ell. Vaig coneixent la feina i arribem a inventariar una desena de peces: baix relleus d’ornamentació del cadirat de la catedral de Terrassa, la figura de san Sebastià i la de sant Roc, un geni alat que ves a saber on anà a parar l’escultura, dues figures jacents (una és l’esbós de la Verge Adormida per la catedral de Barbastro), un baix relleu amb el Pare etern, una Verge sedent...\nPer temes de feina, la Collell va a Bonn. En Tiri es limita a voltar pel sud de França, però sembla que haurà de covar una grip. A la tarda ens enviem algun missatge.\nDimecres, 30 / gener / 2013\nAl matí atenc al despatx: un parell de persones per encomanar sufragis, preparació d’un expedient, alguna telefonada, correus...\nDino aviat i surto cap a Barcelona. Tinc la classe a la Fundació Miró. Aparco pujant al castell de Montjuic. Ens fan la classe en Jordi Juncosa (cap de les exposicions i de registre de la Fundació) i la Teresa Muntaner.\nEns presenten el funcionament de la Fundació, les mesures de conservació, la documentació de cada peça... Ens comenten la formació de la Fundació a partir d’una exposició a l’Hospital de la Santa Creu el 1967 i el contingut del llegat (cap a 250 pintures,, unes 150 escultures, més de 10 mil dibuixos)...\nEns fan la descripció de l’obra arquitectònica d’en Sert, dels peròs i els contres, de l’encaix amb l’obra de Miró i de les diverses exposicions temporals, de les mesures de seguretat, de climatització, de il·luminació, dels agents de deteriorament, de la manipulació de les obres, del trasllat per exposicions o cessions temporals...\nTambé visitem les exposicions (amb l’exposició de Miró i d’artistes contemporanis i emergents: Yves Klein, Andy Warhol, Herman Nitsch, Akira Kanayaha, Otto Piene, Günter Vecker, Kujiko Shiraga, Kazuo Shiraga, Shozo Shimamoto, Shadarahu Horio...), els dipòsits i l’edifici... En definitiva, entre una cosa i altre, estem veient les estripes dels museus, de les sales d’exposicions, de l’art contemporani...\nA la Fundació Miró tinc el goig de trobar-me amb en Pep Comas. Feia molt i molt que no el veia.\nDe retorn, vaig escoltant les notícies: operació Clotilde a Lloret, cas Bárcenas, Cas Mercuri a Sabadell, cas Palau a Barcelona, cas Urdangarin... I encara hi ha el cas Pretòria a l’Hospitalet, cas Gurtel... Això si que és una autèntica crisi! Aquí algú ha engegat el ventilador i, Déu meu, quin merder!\ndijous, 31 / gener / 2013\nAra pla l’hem feta bona, amb les informacions que surten avui publicades. Això acabarà malament i el problema és que el malestar és creixent entre la gent i tot plegat pot ser un pet com una aglà! I a qui tocarà el rebre? Als menys culpables i als més innocents. Segons alguns, les aspiracions dels catalans desestabilitzen enormement, però la corrupció creixent de la classe política, no afectarien l’estabilitat social i política. De moment, cap dels bisbes no diu res, i menys els que es van pronunciar contra de les aspiracions dels catalans. I el meu bisbe està més que excusat perquè s’està d’una intervenció quirúrgica.\nDino amb els de casa. A la tarda, vaig a comprar una mica i també vaig a Girona per comprar-hi bengales per la celebració de la Candelera amb la mainada de catequesi.\nAbans de les 6 ja sóc a la doma. Contesto algun missatge, preparo la classe de demà, celebro la missa vespertina...\nEls dies, al matí, ja s’han allargat més d’un quart, i al capvespre, més de tres quarts.\ndivendres, 1 / febrer / 2013\nSurto aviat cap a classe a la Universitat Autònoma. És interessant la tertúlia que segueixo amb en Pere Portabella, en Josep M. Terricabras, la Itziar Gonzalez... Es ben interessant. Arribo a la UAB abans de les 10 i puc parlar una estona del meu treball de curs amb el professor.\nA classe, un cop presentats els trets de la pintura del s. XV entorn de l’escola de Girona (Joan Antigó, els Borrassà, algun anònim...) i entorn de l’escola de Lleida (Pere Teixidor, Jaume Ferrer...), ens parla del retaule de Sant Antoni Abat de Vilanova de Sixena i de les seves peculiaritats.\nA partir del Calvari que hi ha a l’àtic del retaule de Sant Antoni Abat, desenvolupa un estudi iconogràfic de la Verònica de Crist i de la Verònica de la Mare de Déu. La Verònica de Crist, elaborada a partir d’una tradició oriental testimoniada al s. VI d’un retrat autèntic de Jesús (Vera Icona) que obtingué Agbar, rei d’Edesa, que obtingué la guarició del Senyor (Lluís Borrassà deixa constància d’aquest episodi al retaule de Santa Clara (M.E.V.). La versió occidental derivà en la tradició tardana (s. XIII?) de la dona pietosa que hauria eixugat el rostre del Senyor, camí del Calvari. La representació de les dues tradicions de la Verònica de Crist es representà a diversos retaules gairebé sempre de forma frontal.\nLa tradició de la Verònica de la Mare de Déu es centra en el relat que l’evangelista sant Lluc hauria estat pintor i hauria representat la Mare de Déu en un dels seus quadres. Aquesta tradició arrelà profundament a les terres catalanes i sovint s’han venerat còpies de diversos pintors obtingudes d’un retrat més antic (bizantí, i aquest de perfil) de la Mare de Déu.\nA partir d’aquí ens presenta diverses còpies dels dos retrats o icones realitzats per diversos pintors del gòtic internacional.\nLa tercera part de la classe és per presentar la pintura flamenca del s. XV, fonamentalment els germans Van Eyck. Primer es destaquen els valors propis de preciosisme, naturalisme, detallisme, simbolisme... es contraposa a la pintura contemporània florentina...\nPoc després de la una sortim de classe. Han estat tres hores picades de classe, amb una pausa de 10 minuts escassos. No es veu gaire gent ja que ha acabat el semestre i hi ha uns dies gairebé perduts. Retorno tot xino-xano i m’aturo a dinar a Gualba: sembla que he trobat el restaurant que em convé.\nQuan arribo a Anglès, a la tarda, preparo un xic la trobada de catequistes i estic una mica pels grups de catequesi.\nAl vespre, a les nou, ve en Miquel Àngel Ferrés per parlar als catequistes de l’arxiprestat de la iniciació a la pregària de la mainada i dels adolescents. Com sempre, és brillant i entenedor. D’Anglès hi ha 7 catequistes. De mossens som en Ramon, l’Elies, l’Ignasi i jo. Quan acabem, hi ha un xic de ressopó que han preparat els d’Anglès. L’Alfred està content perquè en Miquel Àngel és el mossèn que beneí el seu matrimoni, fa 18 anys.\nQuan està tot endreçat, vaig cap a l’Aliança on hi ha la colla dels Pastorets que hi ha sopat (convidats). Els saludo, prenc una infusió, parlem, riem...\nRetorno a la doma cap a la una de la nit. Escolto una estona les notícies: pudor creixent de corrupció. I els populars no saben com sortir-se’n. I això que també s’havien divertit quan els rumors afectaven altres formacions. El cert és que, com més explicacions donen, més penso en les explicacions que es donaven en ocasió de l’atemptat del 11 de març del 2004 a Madriz. També en ocasió de l’enfonsament del petroler Prestige davant les costes de Galícia el novembre del 2002. I en Mas ho vol arreglar? Ara pla!\nPublicat per el mossèn a 23:52 0 comentaris


Osona Decideix veu factible que el 50% de l'electorat voti el 13-D ! directe!cat\nConsultes independentistes Última actualització Dimarts, 27 d'octubre de 2009 05:30 h\nOsona Decideix veu factible que el 50% de l'electorat voti el 13-D\nJa tenen una estructura organitzativa tancada amb una persona de referent per a cada àmbit i cada població\nLa plataforma Osona Decideix espera aconseguir que la meitat de la població de la comarca d'Osona participi en la consulta sobre la independència de Catalunya que organitzen a nivell comarcal. Segons han explicat a directe!cat veuen factible que s'arribi als 75.000 vots emesos el dia 13 de desembre fins i tot a Vic, on creuen que és més difícil. 'Tothom té clar quina feina ha de fer', explica Marçal Orri com a senyal que a hores d'ara l'organització de la consulta comarcal ja compta amb una estructura fixa i tancada, i amb una persona de referent per a cada àmbit i cada poble. Tot i que Osona Decideix no té presència al consell plenari de la coordinadora que va reunir-se per primera vegada dissabte a Arenys de Munt asseguren que hi mantenen contacte, de la mateixa manera que també ho fan amb la plataforma de càrrecs electes Decidim.cat.\n50% de participació, també a Vic\nTot i admetre que a Vic serà més complicat que en altres poblacions de la comarca assolir el 50% de participació creuen que finalment aconseguiran assolir aquesta fita. Confien poder superar el 41% de participació que es va registrar a Arenys de Munt tenint en compte que el PSC -que previsiblement demanarà als seus electors que s'abstinguin- té poca força en relació a les altres formacions polítiques. Justament per incentivar la participació, Osona Decideix intenta trobar alguna entitat que vulgui fer campanya pel 'no'.\nA la capital de la comarca, amb una població de 40.000 persones, hi organitzaran entre cinc i sis col·legis electorals. Per garantir que cada persona voti una sola vegada Osona Decideix comptarà amb un servei externalitzat amb garanties de seguretat. A diferència dels processos electorals organitzats per l'administració pública, a la consulta d'Osona els vigatans podran votar en qualsevol dels locals electorals que s'habilitin independentment del barri on visquin o del seu cognom ja que es comprovarà que no es doblen vots per via telemàtica.\nLa consulta comarcal a Osona\nLa consulta a la comarca d'Osona s'organitza, en certa manera, de forma diferent a la resta de consultes des del trencament de les relacions entre les plataformes sobiranistes i la plataforma de càrrecs electes en favor del dret a l'autodeterminació Decidim.cat. Des d'aquell moment, l'exvocal del Consell General del Poder Judicial (CGPJ) i president del Cercle d'Estudis Sobiranistes (CES), Alfons López Tena, va centrar-se a treballar només en la consulta d'Osona en considerar que no hi havia temps per fer-ho a nivell nacional. En aquest sentit, Marçal Orri explica que Osona Decideix no participa al consell plenari amb la resta de comissions organitzadores però mantenen el contacte sense posar 'pals a les rodes'. Un exemple d'això és que, probablement, el protocol que utilitzarà Osona per celebrar la consulta se seguirà a la resta de poblacions.\n27 d'octubre de 2009, 22.53 h\nINDEPENDISTAS,SEPARATISTAS,REFERUMDISTAS, donde estáis, las corruptelas de Cataluña las descubren en Madrid, y las ejetutan la GUARDIA CIVIL,a que se dedican vuestros representantes en el PARLAMENTO, no se enteran de lo importante ó no quieren enteresarse, y los MOSSOS ¿investigan algo?\nManel Rodriguez Laiz St. Esteve Sesrovires\n27 d'octubre de 2009, 17.03 h\nSembla que estem en bon camí per emancipar-nos del jou espanyol.\n27 d'octubre de 2009, 10.51 h\nEl dia 13 de desembre el millor serà fer la Consulta a tota la comarca d´osona i a quatre municipis més, els que mostrin més predisposició. I a organitzar-se per a la següent convocatòria de primavera. Hi ha molt grillat a plataformes tòxiques que ens encaminen cap al fracàs per massa ambició i situar-se al marge del poble, la gent i els nuclis decideix. Que una cosa és anar a escoltar als tòxics i un altra és fer-los ni punyetero cas.


Marina Calahorra representarà Girona a Visa Off de Perpinyà - Diari de Girona\nMarina Calahorra representarà Girona a Visa Off de Perpinyà\nLa fotògrafa exhibirà un conjunt de fotografies sobre la vida d'una tribu indonèsia enmig del fanatisme religiós\nLa fotògrafa gironina Marina Calahorra serà enguany la representant de la demarcació del Festival Visa Off, que es porta a terme de forma paral·lela al Visa Pour l'Image de Perpinyà, entre el 27 d'agost i el 17 de setembre. Calahorra presentarà al certamen Mentawai, progrés o retrocés?, conjunt de fotografies que mostren el canvi de vida experimentat recentment per una tribu indígena, els mentawai, arran de la presència d'un grup islàmic a l'illa on habiten, a l'oest d'Indonèsia. A través d'una trentena de fotografies, la gironina mostra la lluita permanent de la tribu per no sotmetre's als dictàmens del fanatisme religiós que, en els últims anys, s'ha propagat pel país asiàtic.\nEl projecte arribarà a Perpinyà després d'haver guanyat la catorzena convocatòria del Joves Fotògraf(e)s de les Comarques Gironines, impulsada per INSPAI, Centre de la Imatge de la Diputació de Girona. Carles Palacio, amb Polvorins, va ser el representant gironí en l'edició de l'any passat.\nEl Visa Off és una proposta organitzada per la Cambra de Comerç i l'associació de comerciants Les Vitrines de la ciutat francesa, amb la col·laboració del mateix Visa pour l'Image, que des de l'any 1995 mostra, exposicions de fotògrafs amateurs i professionals en diferents espais de la ciutat.


Girolamo Santacroce - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\n1537 (Gregorià) (34/35 anys)\nGirolamo Santacroce (Nàpols, c. 1502 - 1535) va ser un escultor del Manierisme italià.\nDe ben jove, Girolamo inicià el seu aprenentatge de dos escultors de Burgos formats a Roma: Bartolomé Ordóñez i Diego de Siloé. Els dos espanyols van introduir a Nàpols l'estil modern de les obres romanes d'Andrea Sansovino i Giuliano da Sangallo.\nL'any 1516, Girolamo col·laborà amb Ordóñez i Siloé en les obres de la Capella Caracciolo di Vicco. Després va executar l'altar de marbre de l'església de Sant'Aniello a Caponapoli. Entre 1521 i 1522, es trobava a Carrara en companyia del seu col·lega de taller Giangiacomo da Brescia, per fer el monument al Cardenal Cisneros, deixat inacabat per Ordóñez.\nEn tornar a Nàpols l'any 1524, executà l'altar Del Pezzo a l'església de Santa Maria de Monteoliveto, en què la influència de l'escultura florentina (particularment la de Jacopo Sansovino) se superposa a la dels seus mestres espanyols. L'any 1525 va esculpir la decoració en marbre de la capella Del Docce a San Domenico Maggiore i el monument fúnebre a Antonio da Gennaro a l'església de San Pietro Martire.\nL'any 1527, el saqueig de Roma provocà un canvi en els gustos artístics en una direcció expressiva representada sobretot pel pintor Polidoro da Caravaggio. La influència d'aquest últim i la del manierisme exacerbat de Rosso Fiorentino i de les obres genoveses de Silvio Cosini es deixen sentir en l'altar Giustiniani de Santa Maria delle Grazie, a Caponapoli, fet a partir de 1528.\n(portuguès) MARQUES, Luiz (org). Catálogo do Museu de Arte de São Paulo Assis Chateaubriand. São Paulo: Prêmio, 1998.\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Girolamo_Santacroce&oldid=18962972»


moianès.net, el portal del Moianès i rodalies - Demanen a l'Ajuntament d’Espinelves que aturi tres projectes urbanístics\nDemanen a l'Ajuntament d’Espinelves que aturi tres projectes urbanístics\nData Dimecres, 17 de gener a les 19:40:00\nUna cinquantena de veïns d'Espinelves han demanat a l'Ajuntament la paralització cautelar de tres projectes urbanístics que contemplen la construcció d'una setantena d'habitatges nous. Segons ha explicat a l'ACN el president de l'associació de veïns, Àngel Tortadès, es tracta d'un creixement 'poc sostenible' ja que els nous immobles 'duplicaran' el nombre de llars sense tenir en compte l''impacte ambiental' que pot representar i projectes que garanteixin 'serveis bàsics'.\nEls tres projectes urbanístics que té previst tirar endavant l'Ajuntament d'Espinelves estan ubicats els afores i al nucli antic. Des de l'associació de veïns han assegurat que es tracta d'una actuació municipal que s'ha fet de manera 'sobtada' i 'sense escoltar' els arguments de l'entitat, representada per una cinquantena d'habitants del municipi.\nSegons ha explicat el president de l'associació de veïns, Àngel Tortadès, des d'un bon principi han mostrat la seva oposició a un creixement que han considerat 'exponencial'. Però, Tortadès ha assegurat que en 'cap moment' han estat escoltats. El president ha insistit que han intentat dialogar amb el consistori per 'endarrerir' els tres projectes urbanístics per 'la proximitat' de les eleccions municipals i la 'imminent' aprovació de la llei del sòl al Parlament espanyol. No obstant això, ha dit que la resposta de l'equip de govern municipal ha estat que 'el creixement pel creixement és bo' i que pensen tirar-ho endavant.\nTot i que els veïns estan d'acord que el poble augmenti el nombre d'habitants, han considerat que el creixement que preveu l'equip de govern és 'poc sostenible' ja que els nous immobles 'duplicaran' el nombre de llars sense tenir en compte l''impacte ambiental' que pot representar i 'projectes' que garanteixin 'serveis bàsics' com la depuració d'aigües brutes, més transport públic, una escola o un centre sanitari 'capacitat'.\nTortadès ha comentat que segons el projecte de llei que s'està tramitant al Congrés, els nous projectes urbanístics d'Espinelves entrarien 'en contradicció' amb alguns articles fonamentals de la futura llei. En aquest sentit, ha argumentat que la llei contempla que un 25% de l'edificació ha de ser per habitatges públics protegits, en canvi, en el cas d'Espinelves és del 0%. Pel que fa als plans urbanístics, la llei preveu sotmetre'ls a una avaluació ambiental. En aquest cas, Tortadès ha assegurat que 'no coneixem' cap estudi ambiental encarregat.\nSeguint els articles que marca la futura llei, segons el president de l'entitat, els nous plans urbanístics han d'incloure un mapa de riscos naturals, però a Espinelves 'no s'ha fet'. La llei també diu que s'ha de tramitar com una revisió del Pla General Urbà aquells desenvolupaments urbanístics que suposin creixements superiors al 20% de la població. Pel que fa a Espinelves, aquests habitatges podrien permetre 'augmentar' la població fins a 'duplicar' l'actual, ha afegit.\nTortadès ha reiterat que si l'Ajuntament no fa una planificació del creixement i del territori i, alhora, una previsió d'un possible desenvolupament de les activitats econòmiques i serveis, hi ha el perill de convertir Espinelves en un poble 'dormitori'.\nAtesa l''actitud' de l'equip de govern, l'associació de veïns té previst celebrar una assemblea el pròxim mes per tal de fer noves accions.


CatalanTeam/Recursos/Versions_Ubuntu - Ubuntu Wiki\nDes de l'inici de l'Ubuntu les versions publicades són:\nVersions fora del període de manteniment\nVersions antigues que encara tenen manteniment de seguretat\nActuals versions estables en manteniment\nErmini de l'albada\nPorc formiguer artístic\nHome llop astut\nMico vervet vívid\nCabra de l'Himalaia confiable\nOs rentador entusiàstic\n 30.08.2014 (escriptori), 30.04.2017 (servidor)\n, 09.05.2013 (escriptori),30.04.2015 (servidor)\nCabra montesa intrèpida\n 12.05.2011 (escriptori), 09.05.2013 (servidor)\n 14.07.2009 (escriptori), 01.06.2011 (servidor)\n Les versions LTS (Long Term Support-Manteniment de llarga durada) es manteníen 3 anys per a les versions d'escriptori i 5 anys per a les versions de servidor, fins la versió 12.04. Ara es mantenen tant per l'escriptori com per a servidor per 5 anys.\nApart de les diferents versions, Ubuntu també es pot trobar en diferents “gustos” (varietats), en funció de l'entorn gràfic que porta per defecte o del destí objectiu pel qual s'ha preparat: 9\nLa versió predeterminada\nAlternativa lleugera a KDE i Gnome\nUn escriptori enfocat en la simplicitat i elegància\nUn escriptori senzill i clàssic, essent MATE la continuació de Gnome 2\nEscriptori Gnome. Nota: no treu cap versió des de l'Ubuntu 17.04. A partir de l'Ubuntu 17.10, Gnome passa a ser l'entorn gràfic per defecte\nper aprofitar maquinari obsolet. Nota: no treu cap versió des de l'Ubuntu 14.04\nEn contrapartida és molt espartà en l'aspecte. Nota: no treu cap versió des de l'Ubuntu 7.10\nque tingui cap tipus de llicència mínimament restrictiva. Nota: no treu cap versió des de l'Ubuntu 8.04\nmajoria d'aplicacions productives: Openoffice, Evolution, etc. Nota: no treu cap versió des de l'Ubuntu 16.04\nCatalanTeam/Recursos/Versions_Ubuntu (last edited 2021-04-10 10:27:55 by aniolgarcia)