El context del nostre col·lapse – 15/15\_15\nPublicat originalment en català en un dossier de la revista l’Espill, n. 48 i reproduït amb permís.\nDesprés de casi cinc anys de fer divulgació sobre els greus problemes de sostenibilitat de la nostra societat, i particularment del cas de la crisi energètica, a través del blog The Oil Crash, de les múltiples conferències que faig i alguna entrevista que m’han demanat els mitjans de comunicació, he observat que hi ha una pregunta que la gent em fa repetidament. Moltes vegades comento que si no es prenen mesures decidides que trenquin amb el paradigma irracional i suïcida de la nostra societat de consum -única via per sortir de aquesta crisi econòmica sense fi-, aquest impasse històric del nostre sistema econòmic causarà una disfuncionalitat creixent de la nostra societat i eventualment ens portarà al col·lapse. La idea del col·lapse, i més encara, del col·lapse social, no era un concepte gens habitual a les converses de fa uns anys, tot i que ara s’està tornant un tema recurrent, especialment des de que la NASA o grans firmes d’intermediació financera publiquen estudis sobre el tema. Quan sorgeix aquest mot, col·lapse, se solen produir dos tipus de reacció, una minoritària i una altra majoritària. La minoria em pregunta què es un col·lapse social, tot i que més o menys tothom té una imatge mental d’aquest tipus d’esdeveniment (no necessàriament tothom té, però, la mateixa idea del que és un col·lapse). La majoria em pregunta una cosa ben diferent: quan sobrevindrà aquest col·lapse que jo anuncio.\nQuan. No tot el que pregunta quan es produirà el col·lapse té les mateixes motivacions, però malauradament gairebé tots arriben a la mateixa conclusió: la inacció.\nUns pocs pregunten pel moment del col·lapse per pur cinisme. No s’acaben de creure la veracitat implacable de les dades que jo presento (la producció de petroli cru convencional en caiguda des de 2005, la ruïna que és el fracking, la propera arribada del zenit de les altres primeres matèries energètiques no renovables i les importants limitacions de les fonts renovables, etc) però són massa peresosos com per revisar les dades i comprovar la dura realitat; confien en que algun miracle inesperat ens ha de salvar, i prefereixen reconfortar-se amb els somnis d’abundància sense límits que es prodiguen, cada cop més infundadament, als suplements de color salmó dels diaris dominicals. Volen un pronòstic de la meva part, no entenent que jo sóc només un científic i no pas un quiromant o tarotista. No hi ha res a la meva ciència que em permeti pronosticar el futur minut a minut. La ciència, però, sí que em permet saber què no és possible i què no passarà. De la mateixa manera que sé que quan llencem una pilota a l’aire tornarà a caure a terra, sé per exemple que no tornarà a haver un creixement econòmic sostingut sinó una caiguda esglaonada, que cada petit repunt aparent del PIB durarà poc i vindrà seguit de baixades més fortes. Sé, també, que la disponibilitat dels recursos serà, amb alts i baixos, cada cop menor. Tot això és igual als més cínics: ells, en el fons, volen que «em mulli» donant dades concretes, per què així si al final les coses no passen al moment exacte «predit», tot i que sigui el desfasament temporal d’uns mesos, desacreditar tot el que dic per aquell erroni vaticini. O bé, si els meus pronòstics de col·lapse són «molt» llunyans en el temps («molt» en aquest context pot voler dir unes poques dècades) no amoïnar-s’hi per què, total, «jo ja no ho veuré».\nDeixant els més cínics apart, cal dir que la majoria de les persones que pregunten quan es produirà el col·lapse no dubten de les meves dades. Fins i tot accepten la relativa proximitat temporal d’aquest moment crític de la nostra societat. Volen saber, però, quan el col·lapse serà un fet innegable, indeturable. No només ho volen saber: ho necessiten saber. Necessiten saber-ho per què, en el fons, no contemplen fer cap canvi dràstic a les seves vides fins al moment en que la realitat del col·lapse sigui tan palmària i per tothom evident que el cost social d’emprendre aquest canvi no sigui gran. És a dir, no haver de lluitar amb la família, amb la parella, amb els amics i amb l’entorn social, i no haver de passar per una persona excèntrica que es sobreprotegeix d’un perill sobre la imminència del qual no hi ha un consens social. Jo entenc perfectament aquesta postura per què, en el fons, jo faig el mateix, per què la majoria estem fent el mateix. Qui hauria de renunciar a un treball, a una carrera professional, a un sou, a una acceptació dins del nostre petit entorn social, a unes expectatives de vida… per tal d’adaptar-se a una nova i més dura realitat que al cap i a la fi ningú no coneix com serà? La posició més raonable és, efectivament, tenir en compte les advertències i estar a l’aguait del que pugui passar, però no fer canvis, o no importants, fins que el que s’estigui gestant no s’exhibeixi amb tota claredat.\nHi ha, però, dos problemes greus amb aquesta actitud «d’esperar i veure» el col·lapse.\nEl primer és que la Història ens ensenya que un col·lapse no és un moment sinó un procés, que no sempre és fàcil de reconèixer fins que ja és massa tard com per què les mesures per aturar-ho puguin tenir eficàcia. Els col·lapses dels grans imperis de la Història han estat processos que en alguns casos han durat segles, i fins i tot en mig dels col·lapse més sobtats ha calgut algunes dècades per que es fes evident el descens. Malgrat que al nostre cas tot indica que el descens serà relativament ràpid, tot i així no deixarà de durar unes dècades a les quals progressivament cada cop sentirem que estem pitjor. La generació dels nostres fills viurà pitjor que nosaltres, i la dels nostres nets viurà en un món completament diferent de l’actual; que aquest món sigui un infern o un lloc digne depèn completament de les decisions que nosaltres hem de prendre en aquest moment.\nEl segon problema que comporta esperar el col·lapse és que en realitat ja estem començant a col·lapsar; està col·lapsant la nostra economia, el nostre hàbitat (i amb ell la nostra ecologia), els nostres recursos i la nostra societat. El procés no és lent en realitat, però és lo suficientment progressiu com per que la nostra psique de primat poc evolucionat no sigui capaç d’identificar el fil conductor amb un nexe explicatiu comú i ens conformem amb una multiplicitat d’explicacions parcials. Hi fa molt per aquesta dissonància una de les substàncies més tòxiques que l’Home ha produït mai: la propaganda.\nVeiem les guerres civils i entre països, per les quals trobem una plètora d’explicacions cada cop més complicades i ad hoc, i no veiem, no volem veure, que en el rerefons dels conflictes a Egipte, Síria, Líbia, Irak, Sudan del Sud, Nigèria, Ucraïna, fins i tot a Palestina, i properament a Iemen, a Algèria o possiblement a l’Iran, el conflicte amaga sempre al darrera la lluita pel control dels últims recursos de petroli i de gas. Fins i tot la conflictivitat interna creixent a Veneçuela, Brasil i Mèxic té als seus orígens la caiguda ja innegable de la producció de petroli a aquests països i les dificultats de mantenir una balança comercial estable que es recolzava a l’exportació de l’or negre; preferim pel contrari tota sort d’explicacions basades en factors culturals, socials, ètnics, polítics… els quals evidentment són factor contribuents i en alguns casos desencadenants dels problemes descrits, però el factor de més pes i que és el veritable fil conductor de la decadència de la nostra societat global és la fi del petroli barat (eufemisme per referir-se a la caiguda de la producció de petroli, per què si el petroli és massa car simplement no ens ho podem permetre) i que ben aviat el mateix passarà amb el gas, el carbó i l’urani; aquestes quatre primeres matèries representen el 92% de l’energia primària que es consumeix avui a dia al món, segons l’Informe Estadístic Anual de BP.\nSabem que hi ha greus problemes ecològics i parlem sovint de «Salvar el planeta», sense tenir en compte de que no és el planeta el que està en risc, ni tan sols la continuïtat de la vida a la seva superfície; en realitat parlem de salvar el nostre propi hàbitat, el que fa possible la nostra mera existència. Preferim pensar que com que som tan bons i conscienciats fem un acte altruista per la Mare Natura quan en realitat, conscient o inconscientment, estem intentar salvar les nostres vides i la nostra continuïtat com a espècie.\nEl problemes ecològics no són només el Canvi Climàtic que ara sembla acaparar tota l’atenció política. Amb ser greu, el Canvi Climàtic és un efecte més de la «externalització ambiental» de l’activitat industrial, un eufemisme per referir-se a la pol·lució i degradació dels hàbitats que per raons econòmiques s’infligeix al nostre entorn. Però els problemes són greus i múltiples: l’aire que respirem està terriblement contaminat (l’Organització Mundial de la Salut reconeixia recentment que una de cada vuit morts al món són atribuïbles a la contaminació de l’aire), i això només sobre els humans), l’aigua potable comença a escassejar al món, i els mars pateixen una pressió brutal, amb el previsible col·lapse de totes les pesqueries en un termini màxim d’unes poques dècades, una forta contaminació per metall pesants i per plàstics, la formació de veritables continents de brossa al mig de l’oceà, etc. La lliste d’agressions ambientals a la terra, l’aigua, l’aire i la resta d’éssers vius seria interminable. Una de les grans esquizofrènies de la industrialització és que ens ha fet creure que som una cosa diferent dels animals i que no tenim les mateixes necessitats naturals que ells; amb aquesta alienació inculcada des de ben petits, no veiem que destrossar el medi ambient implica al llarg termini auto-exterminar-nos.\nEls recursos estan col·lapsant, el medi ambient està col·lapsant, i alguns països estan col·lapsant. Des de la perspectiva d’un país opulent del Primer Món com és Espanya, però, els símptomes d’aquest col·lapse ja en marxa no són tan evidents.\nHo pensa realment així, estimat lector?\nFixem-nos bé al cas d’Espanya. Estem parlant d’un país que té una taxa d’atur que des de fa un parell d’anys es troba al voltant del 25% de la població activa, taxa que arriba al 50% si parlem només dels més joves; un país a on la quarta part de la població està per sota del llindar de pobresa o en risc d’exclusió social. Quan escric aquestes línies (estiu del 2014) des del Govern de l’Estat i des dels mitjans de comunicació s’estan creant grans expectatives amb una presumpta recuperació econòmica ja en marxa que estaria començant a crear ocupació, tot i que d’Europa no venen tan bones notícies. De fet, múltiples indicadors econòmic avançats indiquen un gran risc de que es desencadeni una nova onada recessiva a escala global en algun moment dels propers mesos, en tant que la recuperació espanyola sembla estar propulsada pel l’increment d’endeutament públic i per l’últim esforç de les famílies, que han volgut creure que per fi arribava la recuperació i s’han gastat els seus últims estalvis per intentar ajudar al familiar pertinaçment aturat i muntar un petit negoci (una fleca, una cafeteria, una ferreteria…) que el pugui auto-ocupar. Febles ciments d’aquesta recuperació espanyola que ben aviat s’esfondrarà, deixant una part encara més gran de l’antiga classe mitjana depauperada i desprotegida.\nPer què, en suma, així és com cursa el col·lapse de la majoria de las civilitzacions; de manera semblant a com va col·lapsar l’Imperi Romà, així és com probablement col·lapsarà la nostra societat occidental si no reaccionem aviat. La gent tendeix a pensar que el col·lapse està marcat per grans catàstrofes naturals o induïdes per la ma de l’home; en general, però, el curs del col·lapse és relativament pausat. Durant el col·lapse hi ha, és ben cert, esporàdiques sotragades, esdeveniments col·lectivament traumàtics: una guerra, una invasió, una epidèmia… Fites que es queden gravades a foc a la memòria col·lectiva dels pobles, però que en si mateixes no expliquen el lent i amarg declivi. La majoria del temps durant el col·lapse el que passa és que les coses funcionen cada cop pitjor. No és res en concret i ho és tot; tot va canviant a poc a poc sense que sabem el per què, fins que un dia mirem la cara al món i no el reconeixem. I què són aquestes coses que van canviant? Coses primerament petites que amb el temps són greus: res no es repara, res no funciona, no hi ha peces de recanvi,… els sous dels funcionaris arriben amb retard o deixen d’arribar, els hospitals tanquen, les escoles també, sanitat i ensenyament deixen de ser universals i gratuïts… l’electricitat es converteix en un luxe del que es gaudeix esporàdicament, falten aliments, hi ha gana, la gent es baralla al carrer per un tros de pa, la policia esdevé completament inexistent, inepte, corrupta, o inversemblantment tot a la vegada, l’Estat es va convertint en un record llunyà,… la gent sobreviu fent nous oficis o trampejant i robant, els assalts a les ara buides fàbriques són continus, a la cerca de qualsevol objecte de valor; la vida humana ja no val res, es mata per no res o casi… No ens podem adonar al moment que passa, però hi haurà un dia al qual prenem l’últim cafè, un dia per l’últim analgèsic, un dia per l’últim antibiòtic… productes que continuaran estant a l’abast dels benestants, però no pas del comú de la població, i que determinen l’empitjorament i escurçament de la seva vida. Així funciona el col·lapse. De la mateixa manera que l’explosiu creixement de la població fou un procés silenciós i gairebé invisible fins que de cop fou visible, el ràpid declinar de la població i del seu benestar durant el col·lapse serà també pràcticament imperceptible fins que un dia tornem la vista enrere i pensem: «Amb el que arribarem a ser…».\nLa lletjor del món durant el col·lapse se’ns faria insuportable si se’ns presentés de cop, però la seva lenta arribada va fent que ens adaptem, que mica en mica acabem acceptant coses a les que simplement 5 o 10 anys enrere ens haguéssim resistint amb força. Al món actual són freqüents, sobre tot al cinema, ensonyades de col·lapses ràpids i molt violents, tipus «Mad Max», la pel·lícula de referència pel que a col·lapses energètics fa dels anys 80 del segle passat. I donada la gran força dels medis de comunicació a l’hora de modelar fins i tot la nostra imaginació, nostres somnis, molta gent creu fermament que és aquest tipus de dràstic davallada el prototipus del que ha de ser un col·lapse. Partint d’aquesta errònia percepció, hom s’imagina com el protagonista d’un d’aquests films, un heroi que dur però just lluita sense descans contra un món que embogeix durant la seva caiguda. Res més lluny de la realitat. No hi ha enemic contra el que lluitar mentre col·lapsem, només resignació, només fer servir frases fetes per coses fetes; és el «això és el que hi ha», davant d’una nova pèrdua de drets o serveis; «què vols? No hi ha res a fer», en enterrar a un altre amic, menjat de la gana i dels gèrmens. El declivi és trist i depriment, és grisor i gana, és agonia i desesperació. No hi ha possibilitat de res heroic en el col·lapse; no hi ha lloc per què una persona pagada de l’individualisme egoista occidental, el proto-consumidor que ha estat hissat a dalt d’un pedestal per l’actual societat de consum, pugui sortir triomfant, simplement per què els reptes que té pel davant no són res que pugui sortejar, destruir o dominar. El capitalisme s’enganya i ens enganya fins i tot en imaginar la seva fi.\nEl col·lapse és possible, cert, però no és obligatori. No és inexorable, no és la nostra destinació forçosa final. És, sense dubtes, a on anirem a parar si continuem sense tensar les regnes de la nostra societat, si continuem a delegar cegament el nostre intransferible deure de vetllar pel nostre propi futur i el dels nostres fills. De vegades em trobo que, en explicar els greus problemes als que ens veiem submisos per la nostra indolència, algunes persones em titllen de catastrofista, de cridar el mal temps. És exactament el contrari. Aquells que es neguen a pensar en fer canvis no ja necessaris sinó imprescindibles, aquells que pensen que no hi ha alternativa a la manera destructiva i esbojarrada de fer del capitalisme global, aquells que neguen els signes evidents de la degradació i el declivi omplint-se la boca d’excuses ad hoc per justificar cada símptoma del malalt global, són aquests els que ens condemnen a la catàstrofe, són els que animen als conductors de la nostra societat a seguir endavant a tota costa i no girar malgrat que endavant tenim un penya-segat. Denunciar les conseqüències previsibles de aquesta cursa de bojos, evidenciar amb dades i fets la falsedat que s’amaga darrera de tanta notícia que és només un publireportatge pagat per interessos econòmics inconfessables, educar a la ciutadania sobre la realitat econòmica i ambiental del nostre món,… en suma, alertar a la societat del curs cap al col·lapse que absurdament seguim s’ha tornat per a un grapat de acadèmics i tècnics, entre les quals em compto, en un deure ciutadà ineludible (pel qual no poques vegades som criticats cruelment pels mateixos que ens fan avançar amb alegria cap al penya-segat). Però nosaltres volem evitar l’arribada del col·lapse, estem convençuts que el podem evitar, si s’informa amb veracitat i objectivitat a la societat per que aquesta sigui conscient i pugui prendre les decisions lògiques per determinar el seu futur.\nAmb aquest esperit, l’estiu del 2014 un petit grup, poc més d’una desena, de tècnics i d’acadèmics d’arreu Espanya vam enllestir i promoure un manifest que ha estat traduït a moltes llengües i en particular al català. Aquest manifest es diu «Darrera crida», atès que, segons el nostre enteniment, no hi ha ja gaire marge de temps per evitar les conseqüències més indesitjables del col·lapse que ve. No hi ha res radicalment nou al manifest; es podria dir que es una «posada al dia» en el context espanyol del manifest que fa més de deu anys va promoure l’Unió de Científics Preocupats dels EUA. Tampoc no és un text tècnic, cosa que alguns adeptes incondicionals d’aquesta religió que anomenem «neoliberalisme» critiquen, ja que voldrien veure substanciats i detallats els símptomes del col·lapse en aquest text, per tal d’embolicar-se discutint detalles absurds, per tal de desviar l’atenció, com si els promotors del manifest no haguéssim escrit ja milers de pàgines explicant tots els uts i ets dels nombrosos problemes de sostenibilitat que pesen sobre el nostre món. I per acabar, és un text amb certes limitacions, fruit d’un treballat consens entre sensibilitats molt diferents del seus diferents promotors. Però tot i així «Darrera crida» és un text amb molta força i unes poques veritats senzilles; tant és així que va rebre de seguida el recolzament de nombroses personalitats polítiques i professionals, de manera que el dia que els mitjans de comunicació van començar a fer-se’n eco ja comptava amb centenars d’adhesions, que ara es compten per milers.\nEl nostre futur no està escrit, però sí el nostre passat, i el nostre passat ens mostra que algunes civilitzacions, supèrbies en la seva magnificència, van menysprear la possibilitat d’un col·lapse i van col·lapsar. La Història també ens mostra l’exemple d’altres civilitzacions que van ser capaces de revertir el declivi quan els primers signes d’un col·lapse imminent van aparèixer, en aturar i donar marxa enrere en les seves pràctiques autodestuctives. No és el col·lapse, per tant, un cop impossible d’aturar; però cal fer-li front i cal posar-hi seny. Ja ens arribat el nostre avís; ens posem mans a l’obra?


El Montsó encadena 6 partits sense guanyar\nActualitzada 08/01/2018 a les 13:06\n© Després de 20 jornades, l'Atlètic de Montsó suma 21 punts amb 5 victòries, 6 empats i 9 derrotes.\nNova derrota del Montsó a casa, aquesta vegada davant d’un Borja superior que va sentenciar el partit en els últims 10 minuts. L’encontre va començar amb dos equips jugant al centre del camp sense iniciativa ofensiva.\nEl Borja, primer, i el Montsó després, van tenir ocasions per avançar-se en el marcador però cap de prou clara com per acabar marcant. D’aquesta manera, el matx va arribar al descans amb l’empat a zero inicial.\nA la segona meitat, va canviar completament el guió del partit i el Borja va sortir a emportar-se l’encontre mostrant-se molt més agressiu en atac que el seu rival. El Montsó no va trobar la manera de parar les arribades d’un Borja que va acabar per materialitzar-ne una. Amb el 0-1, el Montsó es va llançar a l’atac a la recerca de l’empat però això no va fer més que condemnar els blanc-i-vermells ja que el Borja va aprofitar per jugar a la contra.\nAixí, finalment va sentenciar el partit amb dos gols de Gómez que deixaven el duel vist per a sentència i un Montsó molt tocat que s’atansa a la zona baixa de la classificació després de sis partits consecutius sense guanyar.


Demà comença la BNEW amb l'objectiu de reactivar l'economia de BCN - La Linterna COPE Catalunya i Andorra - COPE\nDemà comença la BNEW amb l'objectiu de reactivar l'economia de BCN\nL'esdeveniment, en format híbrid, compta amb 6.500 inscrits de 84 països i espera arribar als 10.000 assistents.\nTiempo de lectura: 2' 05 oct 2020 - 18:26\nEl delegat ens diu "El BNEW es presentarà en format de "canal de televisió" i tindrà lloc en cinc platós distribuïts entre l'Estació de França, Casa Seat i el Movistar Centre. L'esdeveniment compta amb 6.500 inscrits de 84 països i espera arribar als mil assistents presencials i 10.000 a través de la plataforma virtual."\nL'esdeveniment està dirigit al públic professional i disposa d'una plataforma digital "de creació de negoci" que ha de permetre la interacció entre les diferents empreses. L'objectiu és traslladar les trobades de negocis de les fires presencials a la xarxa i permetre un "networking digital" a través de sistemes basats en intel·ligència artificial.\nA través d'algoritmes, la plataforma proposarà als assistents contactes que puguin ser interessants i "recomanarà" persones amb qui es podrà parlar a través d'un xat o de videotrucades. Aquesta eina entrarà en funcionament el 30 de setembre, una setmana abans de l'esdeveniment, que se celebrarà entre el 6 i el 9 d'octubre.\nActualment, el BNEW té 6.500 inscrits, un 30% dels quals són assistents internacionals, i comptarà amb 350 ponents, la meitat dels quals són estrangers. El CZFB ha arribat a 52 acords amb clústers sectorials a escala global per fomentar l'esdeveniment i té 36 empreses patrocinadores. Pel que fa a l'impacte en el mercat laboral, l'organització del BNEW ha creat 140 llocs de treballs propis i més de 500 llocs indirectes, segons dades de la institució.\nMés enllà de les ponències i les trobades de negocis, l'esdeveniment també comptarà amb un "canal d'entreteniment" que pretén ensenyar els "grans atractius" de Barcelona i "promocionar" el territori.\nEn aquest sentit, el CZFB ha arribat a un acord amb La Boqueria per transmetre en directe 'showcookings'. Aquests també es faran a Casa Seat i comptaran amb la presència de xefs com Nando Jubany o l'empresari Enrique Tomàs fent tasts de pernil. En l'àmbit cultural, es comptarà amb artistes com Suu, que actuaran tant en directe com en 'streaming'.\nAquest esdeveniment no se celebrarà en substitució als congressos organitzats pel CZFB, sinó que serà un "complement".


Duran insta el president català a acabar amb el «descontrol» del Govern\n15 abril 2021 06:17\nEl secretari general de CiU i candidat al Congrés, Josep Antoni Duran Lleida, demanà ahir als partits que formen part del Govern tripartit català que «acabin amb el descontrol d'actuacions públiques i declaracions contradictòries» entre ells. Per a Duran, la situació del Govern permet de comprovar que «la crisi entre els partits que el formen no està tancada».\nSegons Duran, «la crisi és sinònim de desconfiança i aquesta genera inestabilitat en tots els seus vessants», recordant que «els responsables d'aquesta situació són els partits que formen govern». Malgrat tot, assegurà que «no és el moment de llançar més llenya al foc» presentant mocions de censura, encara que insistí que si fos a la inversa ells ja l'haurien presentat.\nEn aquest sentit, puntualitzà que «la responsabilitat no passa per plantejar ara una moció de censura i fer més soroll, sinó per exigir als responsables que acabin amb el soroll». «Si no són capaços de fer-ho», prosseguí Duran, «lògicament serà quan CiU haurà d'actuar responsablement».\nDuran lamentà que «entre els que el PP anomena progressistes de pa amb fonteta, la incompetència de les formacions que han obert una crisi a Catalunya, l'autoritarisme visceral d'alguns dirigents del PP, i l'absolutisme amb el qual s'expressa Aznar, es carregaran Catalunya». El candidat de CiU parlà a Castellar del Vallès després de la presentació de les seves propostes electorals en l'àmbit fiscal dirigides a les Pime.\nEntre les propostes més destacades es troba una reducció d'un tipus reduït del 20 per cent en l'impost de societats per a les microempreses i l'elaboració un pla de xoc per afavorir la internacionalització (creant un consorci amb participació de les administracions, patronal i cambres de comerç).


La Cotorra de la Vall: Han durat menys que una rosada\nHan durat menys que una rosada\nEncara no fa un mes anunciàvem ací que l'Ajuntament de Tavernes havia millorat les tanques dels campets esportius de la Goleta, al costat del Parc del Nord, amb l'objectiu de donar un bon servei als usuaris. L'ajuntament havia procedit a posar una tanca nova i portes d'accés noves.\nEncara no fa un més i ja hem de denunciar l'incivisme d'alguns individus, incapaços de respectar res, ni tan sols unes instal·lacions esportives públiques que, potser igual ells, han usat feia uns moments. La fotografia parla per ella mateix: una porta d'entrada als campets, una porta nova completament arrancada i llançada al terra.\nLes instal·lacions noves, i que paguem tots amb els nostres impostos, han durat menys que sol durar una rosadas, com solem dir a Tavernes. ¿Fins quan aquestes actuacions?\nI pensar que encara hi ha gent que critica la policia local si pilla a algú en alguna actuació contra el mobiliari urbà i li posa una multa!!! Què les reparacions les paguem tots, vosaltres i nosaltres, amb els nostres diners!!!\nPublicat per La Cotorra de la Vall a 21:52


Obra simfònica estrenada el 2 de novembre de 1922 per l’Orquestra Pau Casals, en la seva audició número trenta-sis, que corresponia al cinquè concert de la sèrie de tardor d’aquell any. En realitat, al principi de la temporada, s’havia anunciat l’estrena de Les illes Medes. A l’hora de la veritat, però, l’obra no estava acabada. L’estrena de Pastoral va substituir-la. Tanmateix, és plausible que aquesta fos una obra que Garreta ja tenia escrita des de feia un temps i que guardava a l’espera d’una ocasió per fer-la sentir al públic. De fet, el manuscrit de la partitura conservat a l’Arxiu Nacional no té títol, va ser afegit posteriorment amb la mateixa cal·ligrafia que les indicacions de direcció. Després de l’estrena va ser interpretada en nombroses ocasions. Una de les més destacades va anar a càrrec de la Société des Concerts du Conservatoire, sota la direcció de Philippe Gaubert en ocasió del seu tercer concert al Palau de la Música, el 12 de juny de 1924 com a cloenda de l’onzè curs de l’Associació de Música «da Camera». Va ser l’única obra d’un autor català que van tocar i en el programa es feia referència al «desig d’honorar la nostra música» que expressava així la Société. Va ser interpretada sota la direcció de Casals per la Reid Symphony Orchestra que havia fundat Tovey a Edimburg, segurament el 22 de novembre de 1934 en el mateix concert que Casals va estrenar el concert per a violoncel del mateix Tovey. Es tracta, doncs, d’una de les obres simfòniques de Garreta que va adquirir més visibilitat internacional, a la qual va contribuir-hi també la interpretació que va dirigir Joan Lamote de Grignon a Paris el 13 de març de 1937. L’Orquestra Pau Casals ja l’havia interpretat en diverses ocasions, i va formar part també del repertori de l’Orquestra Municipal de Barcelona dirigida per Eduard Toldrà a partir de la dècada dels quaranta. És l’única obra de Garreta que s’ha interpretat en forma de ballet, amb una única execució el 18 de novembre de 1951 al Palau de la Música Catalana a càrrec de l’Esbart Verdaguer, amb coreografia de Manuel Cubeles i Solé. Vegeu també la versió per a banda.\nInstrumentació: (2 Fl, 2 Ob, 2 Cl, 2 Fg) – (4 Tp, 3 Tr, 3 Trb, Tb) – (Ti, Tri) – (Vl1, Vl2, Va, Vc, Cb).\nEnregistraments: Orquestra Simfònica Catalana dirigida per Antoni Ros-Marbà (Edigsa 1967 i 1986), Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya dirigida per Lawrence Foster (TVC Disc La Principal d’Edicions 1997), Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya dirigida per Jaime Martín (Tritó, 2012).


llargs – FICGLB 2020\n9 September, 2020 17 September, 2018 per\nBrasil, 2017, 94′\nGràcia és una mare soltera que treballa com a massatgista i viu amb els seus dos fills. Quan decideix comptar amb el seu germà, Luiz Carlos, a qui no ha vist en més de 15 anys, a causa d’una baralla, va al seu retrobament i descobreix que ell es va convertir en Glòria, una bella i atractiva trans. Ella accepta la invitació de Gràcia per conèixer als seus nebots i finalment se n’adona que tal vegada, per ser completa, necessita convertir-se en mare.\nCategories 2018 PEL.LÍCULES Etiquetes Brasil, llargs\nAabar Jadi Iccha Karo…\nIndia, 2017, 52′\nDins d’aquest món hetero-patriarcal, les dones es resisteixen amb els seus cossos, amb els seus cors, els seus amors i desitjos.2011.en un petit poble de Bengala Occidental, Índia, Swapna i Sucheta, dues joves que es van estimar, es van treure la vida. Ningú de les seves famílies va anar a reclamar els seus cadàvers. Elles van morir per amor però encara viuen entre nosaltres, per nosaltres. Film basat en una història real.\nCategories 2018 PEL.LÍCULES, Llargs Etiquetes india, llargs\nTaiwan, 2018, 96′\nCom a parelles del mateix sexe, Cindy, Joanne, Charles i Tim col·laboren junts per ajudar-se mútuament a tenir un bebè. Encara que no és generalment acceptable en molts llocs a Taiwan ser pares del mateix sexe.\nMés de 25 anys després de The Wedding Banquet (1993), en el període crucial en què Taiwan es va convertir al primer país d’Àsia a legalitzar el matrimoni entre persones del mateix sexe, Bao Bao (2018) pot considerar-se la pel·lícula LGBTQ més significativa d’aquesta generació.\nCategories 2018 PEL.LÍCULES, Llargs Etiquetes llargs, Taiwan\n17 September, 2018 per\nXile, 2018, 102′\nÉs Nitbona, 1986, i Borja és un adolescent precoç amb una passió pel seu germà. Aquesta història hipnòtica de Xile és alhora un melodrama familiar temptador i un thriller eròtic explícit sobre les formes en què la passió i el desig controlen les nostres vides, des de les nostres preferències per la cultura pop fins a les nostres fantasies sexuals.\nCategories 2018 PEL.LÍCULES, Llargs, PEL.LICULES Etiquetes llargs, Xile\nIndia, 2018, 102′\nAl Sud de la India, en una família conservadora es debat l’amor entre dos nois pel repressiu codi 377 existent al país.\nCategories 2018 PEL.LÍCULES, Llargs, PEL.LICULES Etiquetes india, llargs\nIsrael, 2018, 79′\nLa protagonista exercirà la seva venjança, en el funeral del seu avi, cap al seu oncle i els seus secrets.\nCategories 2018 PEL.LÍCULES, Llargs, PEL.LICULES Etiquetes israel, llargs\nEUA, 2017, 95′\nUna jove diagnosticada amb càncer intenta aparellar el seu futur espòs vidu i el seu germà bessó bisexual.\nCategories 2018 PEL.LÍCULES, Llargs, PEL.LICULES Etiquetes EUA, llargs\nCategories 2018 PEL.LÍCULES, Llargs, PEL.LICULES Etiquetes dinamarca, EUA, llargs\nCatalunya, 2018, 52′\nIago Pericot ‘La conquesta de la innocència’ és un recorregut pels esdeveniments que van marcar la seva vida (repressió franquista, consciència de la seva homosexualitat, la seva estada a Londres durant els problemàtics anys 60) i les seves obres (“Rebel Delirium”, “Bent”, ” MozartNu ‘), que van ser essencials per a la modernització del teatre català. És la història del procés creatiu d’un artista que, als 85 anys, vol seguir parlant del món a través del seu art. És també el retrat de la seva relació amb Josep, el seu company durant 15 anys.\nCategories 2018 PEL.LÍCULES, Llargs, PEL.LICULES Etiquetes catalunya, llargs\n31 August, 2018 6 September, 2017 per\nEUA, 2017, 100′\nSam (Alan Cumming) és un artista amb problemes a Nova York. Un supervivent de l’epidèmia de la SIDA, la seva golfa està plena de records i records d’antics amants, juntament amb proves del seu temps com a activista en ACT UP. Coneix a un jove Braeden (Zachary Booth) en un bar i assumeix que a causa de la seva joventut l’única raó perquè ell persegueixi una trobada sexual és comercial. No obstant això, resulta ser el catalitzador per a una nova fase en la seva vida com a artista. A través de Sam, una generació s’ocupa del trauma sense resoldre de la pèrdua per a aquells que van viure a través dels anys 1980 i 1990. El dolor i la ira de Sam es converteixen en un intercanvi de coneixements i experiències, ampliant les possibilitats de comprensió intergeneracional.\nCategories 2017 PEL.LÍCULES Etiquetes EUA, llargs\nRegne Unit, 2017, 82′\n2017 és l’any en què es compleix el 50 aniversari de la Llei de Delictes Sexuals de 1967 que va despenalitzar els actes homosexuals a Anglaterra i Gal·les entre homes adults, en privat. Si bé es necessitarien diverses dècades abans que els homosexuals arribessin a la igualtat total en aquest país, aquesta legislació marca el començament d’aquest viatge, a través d’aquests dies foscos, quan els homosexuals van ser empresonats rutinàriament o forçats a sotmetre’s a la teràpia d’aversió química en un intent de guarir-los de la seva “condició”. Hi ha el testimoniatge d’un oficial de policia jubilat el treball del qual era fer complir aquestes lleis, i una ex infermera psiquiàtrica que practicava les anomenades “guaricions”. Tot això ens porta a submergir-nos en la realitat d’un capítol fosc del nostre passat recent.\nCategories 2017 PEL.LÍCULES Etiquetes llargs, regne unit\nItàlia, 1990, 58′\nTot recuperant la memòria: Barcelona es prepara per a les Olimpíades del 92. Hi ha persones que es transformen a la seva vida i al mateix temps ens donen a conèixer una altra realitat.\nEl documental BARRI XINÈS, testimoni d’aquella Barcelona pre-Olímpica, patia una altra transformació: la de la ciutat cosmopolita i la d’alguns ciutadans com Carmen de Mairena, que vivia en una dels carrers d’aquest Barri Xinès que exhibeix misèries i riqueses humanes. Ella, juntament amb Nino Spaghetti, són protagonistes d’aquesta transformació de la ciutat i alhora de la seva personalitat.\nCategories 2017 PEL.LÍCULES Etiquetes itàlia, llargs\nFrança, 2017, 86′\nUna dona jove, moderna i molt feliç s’enamora de la bella Cecile. L’únic núvol en aquesta imatge perfecta: les seves 76 ex-núvies i la família boja! Aquesta pel·lícula té l’ambició de ser la primera comèdia romàntica on la parella central consta de dues dones molt divertides.\nCategories 2017 PEL.LÍCULES Etiquetes frança, llargs\nPuerto Rico, Venezuela, 2016, 113′\nTeresa és vegetariana i una reeixida astrofísica que viu amb la seva parella, Daniela, a les Illes Canàries. Després d’anys d’autoexili, Teresa torna a Puerto Rico per convidar a la família a les seves noces. Però els Díaz són un clan conservador en un poble rural de l’illa, que obtenen el seu capital per la producció de pollastre en massa. Ningú en aquesta família és el que aparenta i cap està disposat a revelar els seus secrets més íntims, així que una vegada de tornada a casa, Teresa opta per mentir.\nCategories 2017 PEL.LÍCULES Etiquetes llargs, Puerto Rico, Venezuela\nAwards: Best Film, Best Screenplay, Best Actress (Lola Amores) Guadalajara International, Special Honorary Award (Maguey LGBT Competition) 2017\nCuba, França, Colombia, 2016, 105′\nSanta és una solitària camperola que és enviada a vigilar a Andrés, un escriptor homosexual, que no li inspira “confiança” a la Revolució, a l’Orient de Cuba, als inicis dels anys 80. Tracta de l’amistat que sorgeix entre dues persones que, aparentment són molt diferents, però que a poc a poc es van adonant que les coses que els uneixen són més importants que les que els separen.\nCategories 2017 PEL.LÍCULES Etiquetes colòmbia, cuba, frança, llargs\n31 August, 2018 5 September, 2017 per\nEUA, 2016, 86′\nUna dona misantropa es veu obligada a seguir un entrenament de la sensibilitat i forma una amistat inversemblant amb la dona assignada per ser la seva entrenadora.\nCuba, 2016, 50′\nCaibarién va ser un dels pobles de pescadors més pròspers de Cuba. Ara el seu progrés es deu més aviat a l’activisme LGBTI dels seus pobladors. Per aquesta raó, la russa Roxana Rojo diu que la que fou Vila Blanca es tenyeix de rosa enmig de la grisor nacional.\nCategories 2017 PEL.LÍCULES Etiquetes cuba, llargs\n2 September, 2017 18 September, 2016 per\nFilipines, 2015, 100′\nFilm sobre l’estil de vida d’un fotògraf i un estudiant activista atrapats en una relació entre ideals i principis contraposats.\nCategories 2016 PEL.LÍCULES Etiquetes filipines, llargs\nAMOR A PASO DE GIGANTE\nFrança, Argentina, 2016, 53′\nMariela Muñoz va néixer amb el nom de Léonardo. Transsexual, va ser empresonat, va lluitar per la seva condició i amb dignitat es va dedicar a criar els 17 nens que li van confiar. Va ser la primera persona transgènere en obtenir documents oficials a l’Argentina.\nCategories 2016 PEL.LÍCULES Etiquetes argentina, frança, llargs\nEUA, 2016, 89′\nUna carismàtica lesbiana xicana sedueix i tempta una dona porto-riquenya, únicament per trobar-se a ella mateixa i recrear la seva vida agitada.\nCategories 2016 PEL.LÍCULES Etiquetes EUA, llargs\nEUA, 2015, 100′\nUn modern “film negre”, amb seu a West Hollywood …\nA Los Angeles, de vegades resulta molt dur dir als teus amics qui són els teus enemics, quan tots els amics de Dusty, pel que sembla, són capaços d’assassinar.\nColòmbia, 2015, 88′\nEl germà de Lucia (interpretada per Carolina Guerra), Andreu, mor tràgicament en un accident de trànsit. En ple dol per la seva pèrdua, Lucia coneixerà a la promesa del seu germà, Mariana (Olga Segura) i juntes intentaran superar la mort d’Andrés. Però en aquests moments de dolor, Lucia i Mariana passaran de ser un gran suport l’una per l’altra a convertir-se en una mica més quan s’enamorin. Lucia haurà de decidir si torna amb el seu marit, amb el qual porta casada quatre anys, o si comença una nova vida amb la dona que anava a casar-se amb el seu germà.\nCategories 2016 PEL.LÍCULES Etiquetes colòmbia, llargs\nEUA, 2016, 66′\n“Ens sentíem com que cada dia era meravellós i res podia succeir.” Riques i destacades històries desdoblades entre les vides dels més antics supervivents que han après com celebrar, curar-se, estimar, i prosperar després de la devastació de la incipient crisi de la SIDA ( …)\nSupervivents encara afectats pel trauma no només pels seus diagnòstics sinó també per la pèrdua de la comunitat i la seva manera de viure. Ningú suposava que ells envellirien amb la SIDA.\nEUA, 2016, 97′\nUn reivindicatiu escriptor de comèdia, s’enfronta a una ruptura i enmig del pitjor any de la seva vida, torna a Sacramento per tenir cura de la seva mare a punt de morir.\nCatalunya, 2016, 105′\nEmma i Toni, són dos germans, que en quedar orfes s’han de fer càrrec del negoci familiar, una hípica. Emma és jove encara i Toni porta una vida gai descontrolada i promíscua, així que Ramon, el capatàs, i el seu fill, Aaron, són els que mantenen el negoci en peu. Els problemes apareixen quan els dos germans s’enamoren d’Aaron i aquest se sent pressionat per l’homofòbia del seu pare.\nCategories 2016 PEL.LÍCULES Etiquetes catalunya, llargs\nAlemanya, 2015, 79′\nEl film es qüestiona l’afiliació a diferents nivells, tractant-se d’una Buddy-Movie sobre una infeliç amistat. Ibrahim, jove, gai i turc, s’enamora d’Ali, un lluitador de lluita lliure, delinqüent, alemany i heterosexual. Una mena d’història d’amor que creix entre els dos homes i que els sobrepassa.\nCategories 2016 PEL.LÍCULES Etiquetes alemanya, llargs\nEUA, 2015, 101′\nDues Noies. Una pistola. La Màfia. Sortir de l’armari en la família és difícil, però fer-ho en la FAMÍLIA és divertit. Comèdia romàntica peculiar que se situa en una trifulga inesperada amb la màfia de Nova York. Amor improbable, la Màfia i tradicions familiars… Això demostra que els descobriments més sorprenents, sovint arriben, si més no ho esperem, enmig de conspiracions d’assassinat, recerques federals i ah sí, lasanya.\nCategories 2015 PEL.LÍCULES Etiquetes llargs\nEUA, 2014, 55′\nLa pel·lícula explora les expectatives de relacions difícils sobre la dona en la nostra societat, a través d’una jove casada que comença a adonar-se que el veritable amor i la relació que vol no és el que la societat li agradaria que fos. No és fins que Christine coneix a Jen en el treball, que la seva sexualitat reprimida es desperta.\nMèxic, 2014, 110′\nQuatre històries d’amor i autoacceptació: un noi d’onze anys lluita per mantenir en secret l’atracció que sent pel seu cosí. Dos amics de la infància es retroben i comencen una relació que es complica per la por d’un d’ells de ser descobert. La relació d’anys d’una parella gai es veu amenaçada després de l’arribada d’un tercer. Un ancià, casat i amb filles, s’obsessiona amb un jove i intenta reunir els diners per pagar l’experiència sexual amb ell.\nDUNNO Y 2. LIFE IS A MOMENT\nIndia, 2015, 110′\nLa primera pel·lícula gai realitzada a Bollywood. Tindrà Ayan el coratge de sortir de l’armari? Serà una família pakistanesa la que mai acceptarà a un fill homosexual i sobretot estant enamorat d’un home Hindú? Pel·lícula sobre l’amor que està per sobre del sexe, raça, cultura, religió, idioma i límits territorials. Contrast de cultures: gais de l’Índia i Paquistán amb les amigues lesbianes de Noruega.\nCatalunya, 2015, 64′\nMario i Sergio estan embarassats. No disposen d’úter, ovaris o glàndules mamàries, però el que sí tenen són unes ganes enormes de ser pares. En aquesta Història de família es narra el recorregut de dos aspirants a pares, des del moment en què sorgeix el seu instint fins que, mitjançant una gestació subrogada, aconsegueixen portar a aquest món a Galileu, el seu anhelat fill.\nEspanya, 2014, 66′\nEl Mejunje de Silverio és un centre cultural situat a Cuba. Allí se celebren concerts de rock, exposicions, actuacions teatrals, espectacles infantils… Però sobretot el local és conegut per ser un lloc de trobada de transvestits, gais i lesbianes. Es produeix així una fascinant convivència entre transexuals, nens, artistes, rockers…\nGrècia, 2015, 55′\nEvangelidis, el director grec, segueix Jhony C en la seva vida quotidiana, té 25 anys i és actor de cinema porno gai. Descobrim tant la seva sencillesa i humanitat com el seu concepte dels tatuatges i el seu treball, amb pràctiques sadomasoquistes incloses, que considera més digne que altres anomenats”decents”. Una vida pura en definitiva com destaca el tatuatge colpidor en el seu cos.\nFrança, 2014, 97′\nUn estudi del cinema porno gai dels anys 70, fet a França.\nEUA, 2015, 90′\nQuan Jamie troba a la seva núvia invertint el seu temps en explorar BDSM (Bondage S&M), la seva inseguretat sobre el seu comportament en el llit li empeny a proposar que elles comencin a freqüentar clubs underground. Jamie decideix utilitzar el pseudònim de Sally de manera que pot romandre anònima encara que li sembli que usa un nom real, el qual aparentment ella creu que li dóna un bon look. Sally s’identifica amb el comportament d’una butch en una parella femme/butch tradicional, i assumeix que prendrà el rol dominant.\nCuba, 2014, 104′\nA l’Havana els anys 90, una infermera i un constructor apassionadament enamorats viuen feliçment en matrimoni. Un fet circumstancial del passat d’ella posarà a prova els sentiments i es jutjaran també els valors i principis més bàsics. El film compte amb un repartiment de luxe del cinema cubà i es tracta del primer exemple de cinema independent on hi participa l’Institut de Cinematografia d’aquell país.\nCanadà, 2014, 86′\nMaurice Lesmers (Maxime Desmons) ha deixat enrere el seu turbulent passat a París i es trasllada a North Bay Canada per començar una nova vida. Ell s’ha anat construint un mur entre sí mateix i el món exterior, rebutjant fins i tot una relació significativa amb Michael (Jean-Michel Le Gal). Maurice comença ensenyant a un jove estudiant anomenat Allan (Alex Ozerov), qui de seguida es torna boig pel seu nou professor.


Gabriel: "La Constitució espanyola està per sobrepassar-la"\nBarcelona. Dijous, 23 de març de 2017. 11:10\nActualitzat Dijous, 23 de març de 2017. 12:13\nL'avís dels lletrats sobre la votació dels pressupostos no és cap "límit" per a la CUP, que no té cap intenció de fer "una lectura restrictiva de l'informe". Així ho ha volgut tornar a deixar clar la diputada de la CUP Anna Gabriel a El Món a RAC1, on ha subratllat: "Faltaria més que no estiguéssim disposades a ser inhabilitades", així com que "la Constitució espanyola està per sobrepassar-la".\nEl referèndum, doncs, es celebrarà sí o sí, però la diputada cupaire ha precisat que justament és la "manca de democràcia" la que els ha fet pactar amb JxSí, motiu pel qual no treballen amb ells en "clau de socis, sinó de majoria en favor de l'autodeterminació".\nGabriel, però, s'ha lamentat que des de la CUP "no hi ha cap entusiasme" per haver aprovat els pressupostos perquè "en matèria de polítiques socials, ahir ens vam quedar sols en moltes coses", però ha volgut deixar clar que si ho han fet ha estat precisament perquè el seu compromís amb el referèndum és "total".\nLa CUP no plantejarà la data del referèndum com a un ultimàtum, però aquesta qüestió tampoc no es pot deixar de banda perquè "hi ha una majoria política i social que entén que hem de fixar la data". Com a molt tard, i com sempre han insistit els anticapitalistes, el referèndum se celebrarà al setembre. "Segur", segons Gabriel, que ha volgut deixar clar: "No avalarem cap succedani ni alternativa que pretengui devaluar el referèndum".\nPrecisament per això, ha demanat que "si hi ha algú que està treballant en un pla B i que doni la cara i digui que no està complint els compromisos". L'endemà de la seva celebració ha d'haver-hi, a ulls de la diputada cupaire, "un compromís que comenci un procés constituent on la població defineixi la República".\nProcés El PSOE recorrerà els pressupostos catalans al TC Albert Acín


Minguet Batllori: ‘Encara no sabem si els nous dirigents d’esquerres entenen que la cultura ha de ser transformadora’ – Edicions Els Llums\nEntrevista , realitzada per Montserrat Serra i publicada per Vilaweb a Joan M. Minguet Batllori, autor del llibre ‘Contra la “cooltura”. Art i política a Catalunya’\nJoan M. Minguet Batllori, professor d’història de l’art a la UAB i president de l’Associació Catalana de Crítics d’Art (ACCA), d’uns anys ençà ha estat una de les poques veus clares, altes i crítiques amb les polítiques culturals que ha impulsat el conseller Ferran Mascarell, per la manca de diàleg amb els creadors, per la cerca de la cultura del consumisme i la defensa prioritària de la indústria cultural. Per la frivolitat, banalització i demagògia que s’ha instal·lat en el món de la cultura i també per la manca de veus crítiques entre els creadors mateix. Les reflexions entorn d’aquests temes, les ha anades publicant al seu bloc, ‘Pensacions’, i en alguns mitjans de comunicació com ara VilaWeb. I ara ha fet una selecció d’articles, amb alguns d’inèdits, que ha aplegat al llibre ‘Contra la “cooltura”. Art i política a Catalunya’ (Edicions Els Llums). Hi hem parlat, mirant endavant, perquè el moment és ple de canvis i tot s’accelera. O potser no…\nPosted in Llibres @ca, Pensament @ca.


Video Toni Solà\nJa ens ho semblava, però després de passar tota una tarda amb el Toni, ho hem pogut comprovar en primera persona. En Solà és una persona humil, apassionada i lluitadora. Amb un univers interior extens i molt ric. Un caminant nat que busca el que tots perseguim: ser feliços. En el seu cas, pels camins del pentagrama.


El Parlament aprova elaborar un informe independent sobre els habitatges en risc del barri de Merinals de Sabadell – Catalunya en Comú Podem\nEl Parlament aprova elaborar un informe independent sobre els habitatges en risc del barri de Merinals de Sabadell\nLa diputada de Catalunya en Comú Podem encarregada de defensar la proposta, Susanna Segovia, afirma que els veïns i veïnes “tenen pressa” i demana al Govern “respostes efectives que tranquil·litzin” amb “calendaris i compromisos ferms”\nEl Parlament de Catalunya ha aprovat avui, a la Comissió de Territori, una proposta de resolució per instar al Govern de la Generalitat a encarregar formalment l’elaboració de “l’informe independent instat pel ple de l’Ajuntament de Sabadell”, així com a “acordar amb l’Ajuntament i els veïns i veïnes fórmules de col·laboració per al desplegament de les mesures que pugui recomanar l’informe sobre els habitatges afectats”.\nLa diputada de Catalunya en Comú Podem que ha presentat la iniciativa, Susanna Segovia, ha criticat al Govern de la Generalitat la seva manca de “calendaris i compromisos ferms”, una actitud que contrasta amb la de l’Ajuntament de Sabadell. “Al Govern demanem respostes efectives que tranquil·litzin els veïns i les veïnes perquè, en aquest cas sí, els veïns de Merinals tenen pressa”, ha dit la diputada.\nEl tercer punt de la proposta de resolució, que apostava per Incloure els blocs afectats per greus danys estructurals en un pla d’enderrocament planificat i garantir el re-allotjament dels veïns afectats en analogia amb els plans ja elaborats anteriorment, ha quedat en suspens després que es produís un empat a les votacions. Els grups de Junts per Catalunya i Esquerra Republicana de Catalunya han votat en contra d’aquest punt, empatant amb la resta de vots de l’oposició. Tanmateix, la proposta ha acabat amb 10 vots a favor i 10 vots en contra a causa de l’absència durant la comissió del subgrup parlamentari del PP.


Barcelona: Empresonen un membre dels Castellers de Barcelona arran de les protestes pel desallotjament del CSA Can Vies\nby: fawda - maig 30th, 2014\nPresó preventiva per un dels detinguts durant les protestes a Sants contra el desallotjament i l’intent d’enderroc de Can Vies per part del govern de Xavier Trias. L’ha decretat el titular del jutjat d’instrucció 13 de Barcelona, per on estan passant aquest divendres els detinguts, que des de dilluns ja són 63, segons ha denunciat aquest divendres l’advocat Andrés Garcia Berrio, de l’Observatori del Sistema Penal i dels Drets Humans (OSPDH) de la Universitat de Barcelona.\nTant ell com diversos portaveus de Rereguarda en Moviment han denunciat que estan observant una “gran arbitrarietat” en les detencions efectuades. El membre de l’OSPDH, a més, ha expressat la seva “preocupació” per l’ús del dret penal com a “dret d’excepció”. Ho ha dit a les portes de la Ciutat de la Justícia, on al llarg de tot aquest divendres desenes de persones s’estan concentrant en suport dels detinguts.\n“Un veí com qualsevol altre”: així han descrit els activistes l’home que passarà a presó preventiva després de ser detingut durant les protestes a Sants. Es tracta d’en Sergi Rubia, un veí del barri del Clot de 30 anys, auxiliar d’infermeria, arrelat al teixit social de la ciutat com a membre dels Castellers de Barcelona, fundador de la penya blaugrana dels Castellers i molt implicat en la comissió del 45è aniversari de la colla. Li imputen un delicte de danys i desordres públics.\nSegons el seu germà, Àlex, el Sergi havia anat a la manifestació i s’estava prenent una cervesa en un bar, quan va veure que començaven els aldarulls. Va sortir del bar, es va trobar la policia, es van posar a córrer amb el seu company i va ser atrapat per la policia. El germà considera que és un cap de turc.\nMesures cautelars “desproporcionades”\nLa resta de detingudes, que a hores d’ara superen la seixantena (2 van ser detingudes dilluns, 6 dimarts, 30 dimecres i 21 ahir a la nit, segons els càlculs de Rereguarda en Moviment) quedaran en llibertat amb càrrecs de danys, desordres i atemptat a l’autoritat. La fiscalia, a més, havia demanat que se’ls suspengués com a mesura cautelar el seu dret a reunir-se i manifestar-se, ha denunciat l’advocat i membre de l’OSPDH Andrés García Berrio. Finalment el jutge ha imposat la mesura de prohibició de manifestar-se però no d’exercir el seu dret a reunió. L’advocat García Berrio recorrerà la decisió.\nGarcía Berrio ha considerat injustificades tant la presó preventiva com les prohibicions del dret a manifestació. “Amb l’acusació que se li ha fet i l’arrelament de la persona és absolutament desproporcionada una mesura com aquesta”, ha dit en relació a la presó preventiva, tot recordant que “l’alarma social no és un criteri per empresonar una persona”. “No volem que això es repeteixi”, ha advertit en referència a les vint-i-una persones detingudes la passada nit que romanen pendents de passar a disposició judicial demà, dissabte. Pel que fa a la prohibició de manifestar-se, el jutge encara no ha decidit si aplicarà o no aquesta mesura. Si ho fa, el lletrat ja ha anunciat la seva intenció de recórrer-la.\nA més, Berrio ha expressat la seva “preocupació” davant de la possibilitat que s’estigui usant el “dret penal com un dret d’excepció”.\nHo ha dit a les portes de la Ciutat de la Justícia, a on aquest divendres s’ha traslladat la concentració que hi va haver dijous davant de la comissaria de Les Corts. Des de les onze del matí, desenes de persones, entre familiars, amics i companyes de militància, s’han aplegat a les portes de l’edifici en solidaritat amb les detingudes de dimecres, que han anat declarant davant del jutjat d’instrucció número 13 i també del 14, a causa del gran nombre d’encausats.\nAlguns dels detinguts pertanyen a les organitzacions juvenils Arran, de l’esquerra independentista; i Alternativa Jove, d’EUiA; així com les organitzacions estudiantils SEPC i AEP. També hi ha un militant del Brot Bord i membre d’Òmnium Cultural. La majoria són de catalanes, de l’Estat espanyol, un mexicà i un italià.\nBERTRAN CAZORLA / @BCR_ | 30/05/2014 http://directa.cat/noticia/preso-preventiva-un-casteller-barcelona-detingut-les-protestes-contra-desallotjament-can-vie\nTags: Barcelona, Can Vies, desallotjament, Sants\n<< Barcelona: “No hi haurà negociació amb qui ha enderrocat Can Vies. Que ens deixin reconstruir-lo en pau”\nBarcelona: Un noi agredit a l’orella presenta la primera querella per les agressions dels Mossos en els fets de Can Vies >>


i Aspa | enciclopèdia.cat\nLimita amb els termes segrianencs d’Artesa de Lleida i Lleida (N) i d’Alfés (W), i amb els garriguencs del Cogul (S) i Castelldans (E). Es troba a l’extrem de llevant de la comarca, en contacte amb les Garrigues, a la vall del riu de Set, que travessa el territori en direcció SE-NW, i en un paisatge ja propi de la plataforma garriguenca. En el sector més septentrional del municipi s’ajunten les aigües de la coma o vall de Madrona amb les del riu de Set; mentre que les de la riera de Vall de Melons ho fan a prop del mateix poble d’Aspa. Les principals partides del terme són: al N, la Devesa, el Sòl de l’Horta, els Bassals, Torrebella, la Teuleria, les Tallades i l’Obac; a l’E, les Tallades, Melons, Agulló i els Caminals; a l’W, Coma Escudera, el Pla del Pi, Tarroges, la Coma del Juny i les Costes; al S, Graveta, Estriquells, Terres Noves, la Peixera, el Camí del Cogul i Roca Caiguda.\nEl poble i cap de municipi d’Aspa és l’únic nucli de població agrupada del terme, que comprèn també el despoblat de Madrona. Pel que fa a les comunicacions, Aspa es comunica amb Artesa de Lleida per una carretera que, a migdia del poble, continua vers el Cogul. Una pista enllaça el poble amb Alfès (a l’oest), i Castelldans (a l’est).\nLa població, tradicionalment escassa: 13 focs el 1365, 15 focs vers el 1380 i 27 focs a mitjan segle XVI (1553), havia tingut, com tota la comarca, un augment important al segle XVIII, quan passà dels 63 h del 1718 als 312 h del 1787. Continuà l’ascens fins el 1860, amb 665 h, i el 1878, amb 706 h. Des d’aleshores, però, l’emigració i el progressiu abandó de les feines del camp provocaren una pèrdua de població constant. El segle XX s’iniciava amb 502 h (1900) i se'n comptaven 476 el 1930 i 467 el 1950. La segona meitat del segle XX es caracteritzà per una tendència clarament recessiva: 390 h el 1960, 327 h el 1970, 309 h el 1975, 288 h el 1981 i 253 h en el cens del 1991. Els darrers anys del segle XX i primers del XXI la tendència negativa es mantingué, tot i una lleugera recuperació, 268 h el 2001 i 263 h el 2005.\nLa terra conreada ocupa més de la meitat de la superfície municipal i és gairebé tota de secà. El conreu més important és el de l’olivera, que ha anat augmentant al llarg de les dues darreres dècades del segle XX. Li segueix en importància l’ordi i l’ametller.\nLa cria de bestiar, encara que no gaire important, és un bon complement de l’agricultura. Destaca l’aviram, el bestiar porcí i l’oví. Cal esmentar per la seva antiguitat la Cooperativa del Camp d’Aspa que es dedica a elaborar l’oli (amb la Denominació d’Origen Garrigues) i a emmagatzemar i comercialitzar cereals i ametlles. Hi ha dos trulls d’oli. El mercat setmanal d’Aspa es fa el dimarts.\nEl poble d’Aspa es troba aturonat a 256 m d’altitud, dominant la riba esquerra del riu de Set. El nucli antic és presidit per l’església parroquial de Sant Julià, molt reformada al segle XVIII amb una magnífica façana barroca i un elegant cimbori, i el palau episcopal, després casa rectoral. L’edifici fou bastit amb carreus de pedra picada, desbastats per les vores, a l’estil de les construccions romanes. Tenia grans portals adovellats i es destaquen la gran galeria d’època gòtica amb vistes sobre la vall del riu de Set, el pati interior empedrat amb un antic pou i una capella d’arcades ogivals (molt destruïda el 1936) que contingué el magnífic retaule de fusta de Sant Julià, obra de Jaume Ferrer (II) conservada al Museu Diocesà de Lleida (1444-60). La plaça contigua havia tingut una bella creu gòtico-plateresca del temps del bisbe Conchillos (1525-40). Al costat del cementiri, dins el nucli de població, hi ha la capella de Sant Sebastià, amb un elegant portal adovellat i un gran arc interior que sosté la volta.\nDes del 1986, per Setmana Santa, l’ajuntament d’Aspa organitza una setmana cultural. Es fa un dinar de germanor el Diumenge de Rams, coincidint amb la matança del porc, i un concert de cant coral, i el Divendres Sant, després de la processó al Calvari, es fa un esmorzar col·lectiu. La festa major se celebra el primer cap de setmana de setembre en honor de Sant Julià (6 de setembre), que és el patró de la població. Com a cloenda de les festes es fa un sopar col·lectiu a base de cassola de tros. La festa de Corpus se celebra el diumenge després de Corpus; es fa processó, es guarneixen els carrers i s’hi instal·len altars.\nEl despoblat de Madrona es troba al N del poble, en la coma o vall de Madrona. Sembla que havia estat poblat per gent procedent del Solsonès que acudí al Segrià des del segle XII.\nPel que fa a les restes arqueològiques, a tots dos costats del riu de Set, al peu de les primeres terrasses fluvials, s’ha documentat un centre de reproducció i explotació de sílex que ocupa uns 500 m al voltant de la Peixera d’Aspa, a 1,5 km del nucli urbà. Els materials que s’han recuperat, peces de sílex de bona qualitat i algun fragment de ceràmica, fan pensar en la reocupació del primer assentament paleolític.\nEls vestigis més antics del notable palau que els bisbes de Lleida bastiren al cim de la població semblen confirmar la hipòtesi d’un poblament anterior a l’ocupació àrab, que es fonamenta en l’afirmació dels erudits J. Lacanal (continuador de l' España sagrada ) i l’arxiver lleidatà Martínez Marina, segons la qual un bisbe Jacob o Jaume que regia la diòcesi de Lleida el 842 (quan els prelats encara no residien a Roda i es mantenien en l’ortodòxia mossàrab) hauria consagrat l’església de Sant Julià, que hauria de correspondre a la d’Aspa, única del bisbat amb aquesta antiquíssima advocació. De tota manera, això queda com a hipòtesi sense possibilitat de confirmació.\nDesprés de la conquesta cristiana, el lloc i l’església d’Aspa (com Alcanó, Sunyer i Alfés) foren atorgats al bisbe i capítol de la seu lleidatana, i la senyoria de la mitra es mantingué fins a la fi de l’Antic Règim. Els bisbes de Lleida tingueren una especial predilecció per aquesta població i manaren d’edificar el castell-palau d’Aspa, on residiren sovint fins al segle XIX i que es manté en un relatiu bon estat. El palau ja s’esmenta en un document del 1215 del Llibre verd de la catedral i sofrí reformes i modificacions en distintes èpoques.\nContingué un bon arxiu i una nodrida biblioteca. S'hi havia de celebrar un sínode el 1494, convocat pel cardenal Lluís Joan del Milà i de Borja (nebot de Calixt III) a causa de la pesta de Lleida, que es traslladà a Alfés. El cardenal Milà, que regentà la diòcesi de Lleida més de mig segle, i el vicari general Pere Estornell, residiren al palau els primers anys del segle XVI: la tradició continuà i el bisbe Simón Antonio de la Rentería, que el 1824 seria nomenat arquebisbe de Santiago de Cuba, s’hi instal·là el 1820, abans de ser desterrat a la fi del Trienni Liberal.


VPV | FOTO: de setembre 2012\nLa societat catalana s'ha tornat a manifestar, i aquesta vegada superant tots els rècords en participació de la seva historia. Més de un milió i mig de persones van sortir als carrers de Barcelona per demanar a la classe política que doni un pas endavant cap a l'estat propi.\nLa constitució espanyola nega el dret a l'autodeterminació dels pobles que l'integren i és per aquest motiu que manifestacions com la de l'onze de setembre, on el 20% del poble català ha sortit al carrer suposen tota una victòria moral per als catalans, curiosament el dia on es commemora la derrota contra les tropes de Felip V, l'any 1714 (any en que Catalunya va perdre també els seus privilegis nacionals).\nLa presidenta de l'Assemblea Nacional Catalana, Carme Forcadell, va tancar l'acte després d'haver estat convidada al Parlament per transmetre les seves reivindicacions als principals membres del govern de Catalunya i a la presidenta del Parlament, Núria de Gispert.\nPer a més informació: www.assemblea.cat


Tres projeccions de cinema en versió orginial i sutbitulada més una conferènica i un concurs de fotografia conformen aquesta Setmana de la Francofonia al Centre de Cultura de Palma. La fita comença el proper 17 de març, i continuarà els dies 18, 19 i 20 de març.\nUn any més la Aliança Francesa a Palma programa un nou cicle de cinema en francès, aquesta vegada complementat amb moltes més activitats. En total, es duran a terme tres sesions de cinema en francès més la conferència prevista per a dia 18, així com la possibilitat de participar al concurs fotogràfic Miradas sobre la francofonía en las Islas Baleares.\nDía 17 de març, a les 18 hores: Peau d'Àne (Piel de asno), de Jacques Demy.\nDía 18 de març, a les 18 hores: Conferència- presentació amb diferents ponents sobre l'oferta educativa de francès a les Balears. Implantació de la secció Bachibac a l'IES Bendinat.\nDía 19 de març, a les 18 hores: Liberté (Libertad) de Toni Gatlif.\nDía 20 de març, a les 18 hores: L'extraordinaire destin de Madame Brouette, de Moussa Sene Absa.\nMirades sobre la francofonia a les Illes Balears\n1r Premi: Estada de 3 dies de duració per a dues persones en un hotel **** de Mallorca\n2n Premi: Tablet Navegador GPS Multimèdia Peugeot\n3r Premi: Subscripció d'1 any a la plataforma Culturethèque\nConcurs organitzat per Alliance Française de Palma en col·laboració amb PRO VOYAGES VACANCES i PEUGEOT MOSA PALMA.\nConcurs gratuït, obert a qualsevol persona de qualsevol edat i nacionalitat (exclosos professionals de la fotografia). Dates: del 2014.02.25 al 2014.03.30. Per a més informació cridau al 971 71 41 01.\nProjecció del film 'Pies de asno' (VOSE,1970)\nProjecció del film 'Libertad' (VOSE; 2009)\nProjecció del film 'La Señora Carretilla'\nCicle de cinema en francès\n'Piel de asno' enceta la Setmana de la Francofonia\n'Libertad' de Toni Gatlif\nL'oferta educativa en francès a les Illes Balears\n'La Señora Carretilla', de Moussa Sene Absa