Verdaguer de tot l'any. Antologia-dietari | ClaCa\nInici » Jacint Verdaguer » Descobrir\nVerdaguer de tot l'any. Antologia-dietari\nGener | Febrer | Març | Abril | Maig | Juny | Juliol | Agost | Setembre | Octubre | Novembre | Desembre\n¿Veus eixa mar que abraça de pol a pol la terra?\nEn altre temps d'alegres Hespèrides fou hort;\nL'Atlàntida, "L'incendi dels Pirineus", versos 1-4\nencès d'amor, d'un colp d'espasa talla,\n--Mon pare--diu,--voldria ser cavaller com ell.\n"Cant I. L'aplec", Canigó\nVeu's aquí lo pobre cistell de fruita poètica que presento al públic; hi ha fruita antiga i n'hi ha també de novella; hi ha quelcom de mos començaments i també quelcom de mes darreries. Hi ha alguna nota patriòtica, però hi abunden més les religioses. Què hi voleu fer? Quaranta anys ha que canto (¡Déu me perdó lo malament que ho faig!) les coses del cel. Al principi m'ho aconsellava lo sagrat Evangeli, mes a la fi m'ho han dit i fet entendre los homes i tot amb lliçons inoblidables, que les coses d'allí dalt valen i inspiren més poesia i més amor que les coses d'ací baix.\n"Pròleg" Aires del Montseny\n[Dia Mundial del Braille. 1809. Naixement de Louis Braille]\nSa pobra mare de pena és morta,\núnica estela que la guià:\nI ara a la cega, de porta en porta\nla guia un ca.\nMes ella espera; no està trista\nAci en la terra quin ull hi veu?\nDitxosa d'ella! sols tindrà vista\nquan veja a Déu.\n"La cegueta", Caritat\nli diuien Orfila.\ndel front d'una nina\n"Lo filador d'or", Barcelonines, versos 1-8\n-- Quina sort és la vostra\nal que l'Estrella us mostra,\n"Dia 6. Adoració dels Sants Reis" Roser de tot l'any\n[Ramon de Penyafort]\nLos peixos treuen lo cap\nper veure la meravella\nd'un dominic navegant\nen un llaüt d'estamenya.\nSaltirona lo dofí,\ni a capbussons la balena\nal cel tira un brollador,\ndescàrregues la tremelga\ni oques, cisnes i coll-verds\nal seu entorn volategen,\ni a cantar los goigs del Sant\nsols hi falta la sirena\n"Sant Ramon de Penyafort", Barcelonines\nLo dia que no vaig a la torrentera, vaig a una font que es un xich mes enllanet, a la que hi torno tambe a la tarda, acompanyat sino de mos pensaments; y bo y assegut alla sobre l herve, solo esperar que toquin la oració de las animas o que ls mossos de c'an Tona m cridin tornan de la treballada.\nAsso es al estiu; a la primavera, anant y venint de Vich, cada dia veig sortir y pondrer lo sol, y encara que haja d anarmen a la classe a sentir seds i ergos, no quedo per asso de gosar de la vista dels cams y las montanyas; pero en aqueix temps d ivern, mes que mes, los dies d aula son pera mi molt carregosos.\n"13. De Verdaguer a Ferran Sellarès ", Epistolari de Jacint Verdaguer. Volum I (1865-1877)\nSemblen tos pits\ndos blancs cabrits\nd'una gentil gasela\nque peixen entre el lliri i l'asfodela\n" IV.Espòs.5", Càntic dels càntics\n[Pere Ursèol, Dux venecià i monjo de Sant Miquel de Cuixà]\nUn dia, de Venècia Dux fortíssim,\na ma esposa la mar doní anells d'or,\nper vós, Jesús dolcíssim\nper vós guardava l'ànima i lo cor.\nCom en ales d'un àngel de l'Altíssim,\nGarí, en ta companyia,\na viure en l'abadia\nvinguí de Sant Miquel,\ni fills, muller i regne, quant tenia,\ntot ho deixí per eix recó de cel.\n"Cant XII. Sant Ursèol", Canigó\nDoncs, ¿què us heu fet, superbes abadies,\n"Cant XII. Los dos campanars. Epíleg", Canigó\nAquelles poesies [de Joaquim Rubió i Ors] volaren ençà i enllà de nostre territori, i no es perderen pas totes pels aires, com els xiscles dels ocells de passa, sinó que foren sentides i escoltades com un crit de resurrecció per una pila de poetes, que n'eren sense saber-ho ni haver-se'n donat compte fins en aquell moment, per a mi el més important i digne d'estudi de nostre renaixement.\nDiscursos, "Record necrològic del Excm. Sr. D. Joaquim Rubió i Ors" [...], llegit el 12 de gener de 1902\nJo sóc un no res, mes mon no-res és vostre;\nd'anar a vostres peus com arbre estèril,\n"Sum vermis", Flors del Calvari, versos 11-20\nTrobí un aucell arrupit,\ncorgelat i agemolit,\nlo posí sobre el meu pit\ni es retornà abans de gaire,\ni al reprendre el vol per l'aire,\ncantà un himne a l'Infinit.\n" Desembre. Dia 14. L'aucellet", Roser de tot l'any, versos 1-6\nLos cetacis aflairen carn humana\nque l'àliga de mar també demana,\nfent parella amb lo corb; pertot arreu\nl'escometen records del cataclisme;\na cada pas lo xucla un nou abisme;\nqui el traurà de sa gola?; sols un Déu.\nL'Atlàntida, "Introducció", versos 61-66\nA Barcelona, un dia de Sant Antoni Abat, a l'hora en què els traginers van a beneir cada u la seva bèstia davant l'església del sant, ocupada avui pels Pares Escolapis, un ase, no sé com, se desféu lo ronsal, i, deixant la companyia dels altres rucs, féu la rucada d'entrar-se'n portal endins de la Universitat, que llavors era al carrer del Carme. Los estudiants que hi havia a dins se n'adonaren i aixecaren un crit i rebombori que espantà al pobre animal i el féu recular esfereït cap a la porta. Un pare caputxí que s'esqueia passar per allí ho vegé i exclamà, tot movent lo cap:\n-- In propia venit et sui eum non receperunt *\n* [Jo 1:11, "Havia vingut a la seva pròpia llar i els seus no l'acolliren"]\n[1871, defunció de la mare del poeta. 1287, conquesta de Menorca, Dia de Menorca. Antoni Abat, sant protector dels animals domèstics]\ntan sols ma neboda hi riu\naucell nial d'un matí\nno sap que s'ha de morir.\nSaltirona, riu i canta,\ni ses rialles i crits\nlo rossinyol del jardí.\n¿Per què els aucellets refilen\nquan lo cor està tan trist?\nMes, consol d'aquest desterro,\ncantau, rossinyols i nins:\nrecordau-me el paradís,\nlo paradís que és per viure\ncom la terra per morir\nAires del Montseny, "A la mort de la meva mare"\nSón notes de viatges, nues d'estil i de poesia, escrites a corre-cuita i com se vulla, que no haurien sortit de la cartera a no caure en les mans amigues dels Directors de La Veu del Montserrat i La Il·lustració Catalana. Ells són la causa d'aquesta humil publicació; bé que sa pobresa, sa incorrecció i tots sos defectes sien meus. Prengue'n lo lector la bona voluntat, i ajude'm a donar gràcies a Déu per haver posat aquest flairós oasis en lo camí estèril de mos dies, i sobretot per haver-me deixat besar ses petjades en la terra.\n"Pròleg", Dietari d'uin pelegrí a Terra Santa\nne tenia dos cavalls: l'un era blanc com la gebre,\nl'altre fosc com lo pecat,\n"Lo comte Arnau", Aires del Montseny, versos 1-6\nAniré a casa del meu Pare\nja va caient la llarga nit,\nse'm va acabant ja la pobresa\ni abans de gaire seré ric;\nl'or i la plata tindré en orri\ni a rastelleres los safirs.\nTotes les penes són passades,\nsinó l'amor de Jesucrist\nque de penes ne fa glòries...\n!Oh paradís¡ !Oh paradís¡\n"In domum Domini", Al cel\nÉs viure sens estimar\nlo viure sense patir,\ni per viure sens amar\ntant se valdria morir\n"Gener. Dia 21 ", Roser de tot l'any\ndieu-me que voldran?\nlos escriuré amb estels\n"Vora del mar ", Flors del calvari\nCom la lluna, anant de nit,\ntot cercant l'enamorada\nla Mort m'ha trobat i dit:\n--No la busques: l'he enterrada.--\n"Corrandes. Roselles" La mellor corona..\n[Francesc de Sales]\n--Coloma meva, alça el vol, alça el vol i vina;\nvina al collet de l'encens, al món de la mirra.\nNostre tàlem és florit, oh ma dolça amiga\nla roba és púrpura i or, argent la cortina.\nL'hivernada ja ha passat, primavera arriba;\nla figuera trau son fruit, lo forment espiga.\nS'ou la tòrtora cantar volant per les vinyes,\nper les vinyes d'Engaddí que trauen florida.\nAfanya't a pendre el vol, colometa mia;\nniarem en los forats de la roca viva;\njo oiré ta colça veu,\namaràs amb mon amor, viuràs amb ma vida.--\n"XXXII. San Francisco de Sales", Lo somni de Sant Joan\nCanigó me parece un poema más humano, y por lo mismo más interesante que la Atlántida, aunque siempre en las obras largas de usted, la parte descriptiva y la parte lírica vencen con mucho a la parte dramática o novelesca. Sin embargo, repito, que Canigó, aun bajo este aspecto, interesa y señala una nueva y fecunda dirección en el talento de usted. Los dos cantos en estilo de canción de gesta son de una rapidez y de un ímpetu guerrero que verdaderamente entusiasma y arrebata. La idea de presentar la civilización cristiana coronando con la cruz los Pirineos y disipando las supersticiones gentilicas que poblaban aquellos valles, me parece feliz y poética, y ha sido buen acuerdo enlazar con ella el nombre del obispo Oliva.\n"Carta de M. Menéndez Pelayo a Jacint Verdaguer". 5 gener 1886, dins Obres completes de Jacint Verdaguer, p. 3 i 4\nMes quan la muntanya és bella de debò i es fa dir senyora de totes les demés és al cor de l'hivern, quan la neu l'emmantella amb son mantell d'ermini immaculat. Allavors la nit i el dia deuen jugar a qui l'abrigarà amb més fines randes de gebre; a qui penjarà en sos amples braços més canyelons de glaç, que s'entrelligaran en misteriosos calats de claustre gòtic; deuen jugar a qui li posarà més belles arracades i teixirà per son front més riques corones. Cada dematí deu estrenar noves joies que no arriben al vespre, desfetes per una ventada: i cada nit deu fer rajar sobre ella devessalls de pedreria que fa tremolar una ullada de sol.\n"Plantació de la Creu del Montseny ", Aires del Montseny\n[Enric d'Ossó i Cervelló, natural de Vinebre (1840-1896). En la carta 320 de l' Epistolari demanà al poeta el present d'una poesia, que és l'origen de Mort de Santa Teresa\n--Vina, aimada del meu cor,\nl'hivern ha passat per tu\ntu que fores la més bella. --\n"Mort de Santa Teresa ", Disperses\n[Sant Tomàs d'Aquino]\nLo foc és fet per cremar,\nlo cor és fet per amar;\nJesús, l'amor sense mida\nde vostre Cor és la vida\n"Lo Doctor angèlic", Lo somni de Sant Joan\nLo diable és una bona peça, ama el riure, ama l'alegria, les carnestoltes i el brogit; al diable li agraden els bon coixins, l'olor de roses i de murtra; les belles robes escotades i la fantasia de la joventut, que marxa amb lo cap ple de vent. Mes, sobretot, li agraden les joguines que fan caure d'esquena els més valents i presumits dins de les flames de l'infern; lo joc, que cria los renegadors, los goluts, los deshonestos, los plagues, los ganduls, los usurers, los estafes; lo joc que mena, per mals camins, al precipici, a la disbauxa; lo joc que fa descristianitzar, que fa créixer l'ortiga i la calsida sobre les cases enrunades; lo joc que fa els parricides.\n"Pròleg", § 9 Nerto, Frederic Mistral, traducció de Jacint Verdaguer\nJo so un poeta a qui han robat la lira\n¿com tornaré a cantar?\nSo un aucellet a quin han llevat les ales;\n¿com tornaré a volar?\n"Ma cansó", Narcís Garolera a "Deu poemes inèdits de Jacint Verdaguer" dins Estudi General 22. Miscel·lània d'homenatge a Modest Prats, p.522 i a Jacint Verdaguer: textos, comentaris, notes\n[Dia de l'arbre, Sant Joan Bosco]\nTé, entre ses fruites, flors,\nque està sempre en lo bo de sa florida,\npoms d'or i poms d'argent\nque ensems als ulls i al paladar conviden.\nCom més fruita se'n trau,\nne queda més en la brancada ombrívola.\nQui en menjarà sovint\nno morirà mentre aquell Arbre visca.\n¿Com vos sento sonar en mes orelles,\ncascabells d'or del carro de la nit,\nquan per regions d'ignotes meravelles\na volar se me'n porta l'esperit!\n¡Com vos sento sonar! Dolça harmonia\nbressant l'ànima mia\nse la'n du d'un espai a l'altre espai,\nd'un dia soleiós a l'altre dia,\nper mars de llum que no fineixen mai.\n"A les estrelles" Al cel\n[Festa de la Candelera, presentació al temple]\nBlanca com un ciri,\npura com un lliri,\nla Verge divina\nal Temple camina\nduent en sos braços, com xaió de llet\n"La verge de la candela. VII", Disperses\nSota mos peus la terra avui tombeja (1)\ncom un fossar\non com un cuc la humanitat taupeja,\nquan Déu, ai!, l'ha creada per volar.\nJo no en vull res de quant pel món rodola,\njo no en vull res,\nno vull ser taup, vull ser aucell que vola\ndel llim després.\n(1) Ressona com una tomba. Verb que s'estila en la Garrotxa de l'Empordà\n"Març. Dia 2" Roser de tot l'any\nVull sembrar bons pensaments,\na falta de bones obres,\ndel desterro d'aquest món\nen les vies pedregoses.\nMes, ja que els de mon jardí\nno tenen color ni aromes,\npreneu bon Jesús, los meus,\ni dau-me, si us plau, los vostres.\n"Febrer. Dia 4 ", Roser de tot l'any\n[1679, mort de Joost van den Vondel, autor holandès. 1898, aixecament de la suspensió de dir missa]\nTu ets, oh Vòndel, del Nord l'estrella\nla més hermosa que en son cel llu;\nbé té poetes l'Holanda bella,\nmes tots escolten quan cantes tu.\n"A l'estrella del Nord", Aires del Montseny\nDe la terra n'he vist poc\ncom més ne veig, menys m'agrada,\npols cendra i terregada.\nL'aigua dolça que jo vull\nenlloc del món l'he trobada,\nhe trobada la mar salada\n"Dia 6. Dimecres de cendra", Roser de tot l'any\nHo pot ben creure: trist com estich, si Jesus corregues encara pel mon, no li demanaria jo que repetís per ella* aquell "Surge et deambula"** que tornà la vida al germà de Maria Magdalena, tement que si arrencava l cos d una mare del sepulcre, arrencaria tambe son esperit del cel. Y, mare meva, no us seria jo tan ingrat, no us voldria pendre la dolsa posessio d un Deu amoros de que ja deveu gosar, pera podervos veure patir uns quants dias mes en exa vall de plors y de miserias. No, mare estimada, no; si fills caríssims dexareu, de mes amables n heu trobats ab mos quatre germans que ja tinch al cel y que, ben segur, no us donan los neguits y frissansas que us donava jo, sino perdurables alegrias y conorts.\n*La carta notifica la mort de la mare a Marià Aguiló\n**Aixeca't i camina\n"33. De Verdaguer a Marià Aguiló. Can Tona, 8 febrer 1871 ", Epistolari de Jacint Verdaguer. Volum I (1865-1877)\n[Sant Esteve de Grandmont]\n--Una escala lluminosa\nveig del cel al monestir\nd'angelets i serafins,\nper dur-se'n l'ànima hermosa\ndel qui acaba de morir.\nNo sentiu sa cantadissa\nJa arriben al monestir,\nja remunten a la glória\nportant sant Esteve al mig.\nQuina processó tan llarga!\nQuin rossegall tan bonic!\nOh sant Esteve, vulgueu-m'hi!\nVulgueu-m'hi, oh àngels, que vinc!--\nI es moria a corre-cuita\ncom per poder-lo assolir\n"Sant Esteve de Grandmont ", Disperses\nLos romanços començats en la primavera de ma vida, s'acabaren i trobaren lo caient de sos darrers versos; algunes notes que tenia en l'aire, trobaren sa forma en poesies rimades o sense rimar; l'obra s'anà aixamplant i arrodonint, i, això sí, lo que havia nat romancer, se tornà modest poema o com se vulla anomenar aquest enfilall de poesies franciscanes.\nPròleg a Sant Francesc. Poema,\nque de pedra amb glavi tosc\nquan los veien dintre el bosc\nfins los roures tremolaven.\n"Muntanyes regalades. La goja de Mirmanda ", Canigó\n[Mare de Déu de Lourdes]\nA una innocenta pastora\nsortí la Mare de Déu,\ndel Gave en la verda vora,\nuna rosa a cada peu.\nDe vostres plantes, Maria,\nne brotà una rica Font,\nuna Font que curaria\ntotes les llagues del món.\nDe Vós, oh cèlica Rosa,\nde vostra corona hermosa\nencara hi ha un raig de llum\n"A la Verge de Lurdes", Càntics\n[Santa Eulàlia de Barcelona]\nLa Volta de Santa Eulària\nera un dia sa Presó\ni era tan negra i tan fonda\ncom una gola de llop,\ncom un antre dins d'un gorg.\nD'aquella mole ciclòpea\nja ni en resta l'enderroc,\nni un mal capitell per seure;\nsols ne queda la foscor\nde les ombres que hi niuaven\nSols, oh Santa, en vostre dia\ndiu que hi entra un raig de sol,\nun raig de sol dels més rossos\nque a l'hivern deixa a son front.\nMés no és, no, lo sol que hi entra,\nque sou Vós,\na alegrar aquella androna\namb un somrís d'amor\nSanta Eulària, "Raig de sol"\nEll gira els ulls a Mallorca\nl'obira com un colom\nnedant entre cel i aigua,\nvestida d'un raig de sol;\na València no l'obira,\nmes obira sos turons\nque de l'hort de la sultana\nsón muralla i miradors.\nSe n'arrenca de l'espasa\ni aixeca sa veu de tro:\n--¿Germanes de Catalunya,\ni encara porten lo jou?\n"Don Jaume a Sant Jeroni ", Montserrat\n[Ciril, Metodi, evangelitzadors dels pobles eslaus i copatrons d'Europa amb Benet de Núrsia, Sant Valentí]\nFeien una gran funció quan hi entràrem. Lo sumo sacerdot i el que fa de xantre estaven en l'altar cantant, alternativament o plegats, melodiosos versicles en llengua eslava. Lo sacerdot branda un encenser amb sa mà dreta, i encensa, primerament, les imatges dels quadros de l'altar, una a una; desprès al sant titular del temple; després el xantre, que no es mou de vora seu durant tota la ceremónia, als sis o set popes del cor, que estan a la dreta de l'altar, vestits amb son gran i ample hàbit negre arrossegant i coberts sos caps amb un barret de copa sense ales, al cim del qual penja fins a terra un vel negre. Prop seu n'hi ha d'altres que semblen també popes, mes van amb lo cap descobert. Després encensa també als coristes o estudiants del seminarim, que estan afilerats enfront a l'altra banda del creuer. D'eixos, n'hi ha una trentena, i responen de tant en tant al càntic amb un cor de veus que enamora. A l'encensada que reben, cada u correspon amb una solemne reverència. Després, per fi, encensa al poble, que abaixa el front humilment fins a terra.\n"Sant Petersburg, 26 de maig", A vol d'aucell [...]\ntot escombrant-la amb la clava feixuga, arreu arreu,\nL'Atlàntida " L'incendi dels Pirineus", versos 105-108\nLos rics gasten una gran varietat de trajos. En tres me fixí, gallards i hermosos, que vegí parats enraonant a l'estació. Los prenguí per tres joves comerciants de família rica. L'un vestia, sota albarnoç moradenc, gec, saragüells llargs, mitja i babutxes vermelles. Lo segon portava gec groc, saragüells i mitja morats, faixa de seda vermella ratllada i magnífic albarnoç blanc. L'altre, de figura arrogant i aristocràtica, anava amb albornoç blau de panyo molt fi, vorejat en la part inferior de dos galons d'or sobre un ample ribet vermell, damunt d'eix albornoç altre blanc del color del sedós turbant, calça moresca blava, gec del mateix color, amb galons d'or a les mànegues i butxaques. Aixó sí: pobres treballadors com rics comerciants duen lo llur vestit amb l'aire escaient i la dignitat estan pintades en llurs fronts serens, encara que sovint tristos i melancòlics.\n"Constantina", Excursions i viatges\nFa deu dias que estich a Cadiz, y potser n hi estaré encara altres deu o vint.\nNo tinch tres de novedat; vaig passant la trista vida sense llegir ni escriure ni enrahonar ni pensar, sense saber res de mos pares de mos amichs ni de ma estimada terra, sens saber si hi ha batalles a Vich ni Jochs florals a Barcelona, y, en fi, sense l Angel hermós de la poesia, que m acompanyava desde l bressol y m ha dexat per sempre! Pobre de mi si no hagues trobat los brassos de la dolsa y hermosa religió de mos pares.\n"64. De Verdaguer a Marià Aguiló. Cadis. 17 febrer 1875 ", Epistolari de Jacint Verdaguer. Volum I (1865-1877)\nEn sa cambreta de Natzaret\nprega la Verge, prega i sospira\na la finestra té un roseret\nque sos ulls reguen quan lo cel mira\nUn dia un Àngel ne veu baixar,\ni una poncella que mai s'obria\nmira en ses branques esbadellar,\nquan li diu l'Àngel: Ave Maria\n"Abril. Dia 2. L'anunciació de Nostra Senyora", Roser de tot l'any\n"¡Que floreixes d'hora,\nde l'abril penyora\nflor de l'ametller;\nde la gran florida\nflor de neu novella,\nsomrís de donzella,\nbestreta de maig\n"Sepeli" Santa Eulària,\n[1880: Verdaguer data la poesia Virolai que escriu per les festes del Milenari de la Mare de Déu de Montserrat]\nfeu-ne, si us plau, lo vostre paradís\n[Dia de la Llengua Materna. Unesco. Sant Pere Damià]\nés pastat de mel d'abelles\nde raigs de llum sense fosca,\nd'alegria sense tristor,\nés d'aleteigs i harmonies\ni murmuris d'oracions,\nde cants i música d'àngel\nlo llenguatge de l'amor.\n"La parla del cel ", Al cel\nA la nit que és fosca fosca,\na mitja nit fa un esclat;\nrodolant de l'alta cima\nlo renill del seu cavall\n"Lo comte Arnau ", Aires del Montseny\nlo passerell al verdum,\n"Lo Gaiter del Llobregat. II" Barcelonines,\nLa nota arquitectònica que sobrix en la cova d'Artà és la línia gòtica que pura i neta puja a perdre's en la fosca nau pujant-se'n l'esperit amunt, com la de les columnes feixades de nostres Catedrals. De Catedral i la més grandiosa del món és l'entrada; arc trencat per on podria entrar amb sos altars, cresteries i agulla algun temple que tenim per gran, si la columna central del pòrtic no l'aturàs, formada, com les de dintre, de gota en gota per los degotalls de la muntanya. L'arcada gòtica de roca viva segueix bon tros endintre, atrevida i superba, mes tot seguit, en la part inferior de ses parets, muntants de roques posats a manera de cancell a l'entrada d'aquell temple misteriós de la naturalesa.\n"Artà", Excursions i viatges\n[1898, nomenament de beneficiat de l'església de Betlem]\nDeia Puigmal: --Amic Montseny, ¿No et sembla\na viure se'n pujava a les altures:\na on brescava un poble gran i sobri.\nAvui per tot arreu se veuen runes,\nque omple totes les conques pirenaiques.\n"La veu del Montseny", Aires del Montseny\nn'és l'arbre de l'amor\nsi l'ombra n'és bona,\nla fruita és millor;\nmes ai! flor i fruita\nli roba el meu cor;\nque avui en mos braços\n"Càntic de l'esposa", Idil·lis i cants místics\nVos Idylles et chants mystiques sont d'une simplicité, d'un pureté et d'une élévation qu'on ne rencontre chez aucune poète moderne. Vous avez retrouvé dans votre coeur de douce poète, dans votre foi de prètre saint, dans votre naïveté d'enfant du peuple, l'inspiration des chants populaires les plus touchants, et vous trenez au catholicisme une couronne de fleurs célestes. Le catholicisme si attaqué, si calomnié, si detesté, si persecuté, avait besoin d'une grande lyre pour le consoler dans son épreuve, avait besoin d'un fils ému et inspiré pour démontrer au monde ingrat qu'il est toujours la sources des pensées les plus hautes et des sentiments les plus humains. L'Église a le droit d'être fier de vous, fière et hereuse comme l'est à cause de vous la patrie catalane et la langue des ancêtres.\n"301. De Frederi Mistral a Verdaguer", Epistolari de Jacint Verdaguer. Volum III (1880-1882)\n¿Que t diré de l Alhambra, que vegí bastant per menut l endamá passat, ab son encantat Patio de los leones, sellat ab sanch dels Abencerrages, son Patio de los Arrayanes, son Salón de Embajadores, ahont los Reys Católichs pactaren ab Colon la mes gran de las empresas, son mirador de Lindaraja y tantas torres, salas, banys coberts de marbres y brodaduras que no semblan fetas per mans d homes? ¿Y que del Generalife, de sas fonts, cascatas, jardins, boscos de tarongers, entre ls quals axeca son cap gegantí lo célebre xipre de la Sultana? Es verament, Granada, la ciutat dels recorts y la poesia.\n"76. De Verdaguer a Jaume Collell. 26 març 1876 ", Epistolari de Jacint Verdaguer. Volum I (1865-1877)\nL'amic s'enfonsa en la maror sens mida,\nmes tanmateix de naufragar té por.\n--No és com les altres mars, -- l'Amat li crida, --\nlo dolç port de la vida\nés al bell fons del pèlag de l'amor.\n"Ramon Llull ", Lo somni de Sant Joan\n[Dia de les Illes Balears]\n"A uns poetes catalans. Viatjant per Mallorca en temps de la guerra civil", Pàtria\n[Dia de l'aigua. ONU]\nlo murmuri de l'aigua cristallina,\nse n'entra bosc endins, vers la donzella\nque entre ovelles i anyells canta i refila,\ntot fent rajar lo fil de la filosa,\nasseguda a la soca d'una alzina.\nPer regalar-se bé amb sa cantarella\ncamina suaument quan hi arriba,\ntan suaument que no doblega el trèvol\nni fa colltòrcer l'herba que trepitja\nCanigó "Cant desè. Guisla", versos139-144\n[Dia de la metereologia]\nAprés de la tempesta aixafadora,\nsovint, com una ullada de l'aurora,\nun raig de sol esqueixa\nlo rúfol nuvolat,\ni amb cèlic iris deixa\nlo cel hermós faixat.\n"Mes del Sagrat Cor de Jesús, Dia . Símil ", Roser de tot l'any\n[Romeu de Llívia]\nOh Sant Romeu\n"Goigs del beat Romeu de Llívia ", Aires del Montseny\n[1916. Mor d'Eulàlia Anzizu, poetessa i religiosa]\nOh coloma perseguida\nja has trobat ton colomar;\nja has trobat, cerva ferida,\nla dolça font de la vida\nque et feia tant sospirar.\n"Juliol. Dia 6. A Sor Eulària Anzizu", Roser de tot l'any\nCent elefants segueixen, com serres que caminen,\nformant grans siluetes al dors del Pirineu;\nper fer-los pas los roures de tres-anys s'inclinen,\nlos castanyers se rompen, més flonjos que llur peu.\nDamunt del més altívol, en torre cisellada,\nal veure'l jo dels núvols baixar, a no ser fada, de genollons en terra l'hauria pres per déu.\n"Cant VII. La fada de Mirmanda. Passatge d'Hanníbal", Canigó, versos 61-68\n[Dia de la Mar]\n¡m'hi vols dur a tota vela\nallà d'allà de la mar,\non lo cel toca a la terra?\nCansat d'anar per lo món,\nja entrar voldria en la tenda,\nen la tenda de setí\nquer darrere el mar blaveja.\n"Celísties" ["Corrandes", variant] , Al cel, versos 13-20\n[Dia de la dona treballadora]\nLa primera dona de poble que he vist en la frontera anava descalça, i, encara que ho creguí casualitat, no deixà de fer-me mala impressió; trista impressió que anà creixent quan vegí que altres i altres, gairebé totes pageses i vilatjanes, amb gairebé tots sos fills i filles, fins a catorze anys, anaven sense res als peus.\n"Rússia, 24 de maig", Excursions i viatges. A vol d'aucell,\nA l'entrar al cementiri\nno n'hi ha cap de florit:\nsols al cloure's una fossa\nd'un noiet petit, petit:\nd'on l'abella ha tret la mel.\n"En l'enterro d'un nin ", Caritat\n[1883. Visita de Tànger]\nA dos quarts de dotze anclàvem en lo port de Tànger. ¡Que blanca i hermosa es presenta des d'allí la ciutat, mal recolzada en la petita muntanya que en semicercle s'alça vora mateix de la platja! Llevat d'unes quantes cases modernes que s'han interposat entre ella i la mar, cercant la millor vista, tot és nou allí per lo viatger europeu; lo castell i les cases, los palaus i les barraques de la platja, los campanars i els temples: i tot blanqueja com en una mar de llet.\n"10 de març" Excursions i viatges,\nper abelles té fades que la volten\nFormen son calzer escarides serres\nCanigó "Cant segon. Flordeneu". Versos 271-282\nAnau-los a demanar a ells mateixos, si us volen respondre. Lo seu llenguatge no és gaire entès ni conegut pels homes que corren avui dia; mes, los pagesos i pastors, que els senten sovint i els tracten més de prop, i, per lo tant, no saben més que els savis, han provat, fa centúries, d'interpretar alguns de llurs cants i amb prou feines han arribat a traduir-ne algun passatge d'aquí o d'allà, en dites, adagis i versos estranys, com lo que aneu a sentir. si tot cant sol tenir una lletra, aquesta és la lletra del cant dels aucells tal com la gent bosquerola me l'ha ensenyada a mi, mot per mot, sense guanyar ni perdre.\n¿Què diuen los aucells?, § 1\nPobres, malalts, veniu a nostres braços;\nDéu, quan morim ens rep així en los seus,\nde l'infermer un àngel compta els passos\ni diu Jesús: És un amic dels meus.\n"Himne a Sant Felip Neri ", Caritat\nflaira que flaira el ram;\ncada volta que el flaira\nllança d'amor un ai!\n" Lo ram del segador. II", Jovenívoles , versos 1-8\nDes de Grècia fins a França\nnavegaven amb bonança;\nme s'alçà gran temporal\ni la mar sa perla llança,\nBarcelona, en ton sorral.\nA la noble Barcelona\nja que Déu vos ha portat,\n"Santa Madrona", Pàtria\nS'estimba amb castells d'aigua l'esllavissada serra,\ni al cru espetec s'esquerda l'Atlàntida trement;\nlos estels, dalt, aguaiten si esclata en llamps la terra;\nla terra, si amb sos astres li cau lo firmament\n"Gibraltar obert", L'Atlàntida versos 57-60\n[Patrici, apòstol d'Irlanda]\nDes que eix Sol de nostra fe\naclari sos dies tèrbols,\nlo dia del seu patró\nlos bons irlandesos\naxécan en honor seu\nla fulla de trèbol,\nl'àlsan demunt de son front\ntot resant lo Credo\n"LXIII. Trèbol", Brins d'espígol\nCatalunya, pàtria dolça\nlo de casa se t'empolsa\ni amb lo d'altres te presums;\ntes cançons les oblidares\ntos castells los aterrares\nen les flors de l'hort dels pares\n"La barretina", Pàtria\n[Dia del pare. Sant Josep]\nL'infant Jesús demana pa\ni sant Josep no li'n pot dar.\nLo Patriarca agafa l'eina\ni a la ciutat va a cercar feina;\nde porta en porta va dient:\n--Dau-me treball, oh bona gent,\nque vinc de fer un llarg viatge,\nI no tinc res, ni pa ni hostatge,\nper ma Esposa, ai!, i per mon Fill\nque de la Glòria és un espill.--\nUns Angelets allí a la vora\nli van dient amb veu que plora:\n¿Per què no ho dieu\nque vostre Fill és Fill de Déu?--\n"Captant. I", Jesús infant\n[Equinocci de primavera]\nLos núvols se'n van\nlo cel s'asserena,\nla neu s'aprima en lo cim\ni en la vessant la congesta.\nLes muntanyes i turons\nlo vestit d'hivern se lleven,\nposant-se'l de setí verd\ntot gemat de perles.\n"La primavera" Flors de Maria, versos 1-8\n[1886, Inauguració de les obres de restauració del monestir de Ripoll]\nLa plana major dels que assistiren, lo dia 21 de març de 1886, a la inauguració de les obres del monestir de Ripoll presencià una ceremònia que a molts féu venir llàgrimes als ulls. Després del solemne ofici i funcions religioses i patriòtiques del matí, nos reunírem en un col·legi, i, després de dinar en la sala principal, s'aixecà lo senyor bisbe del lloc de la presidència i, dirigint-se'm a mi, me posà al front una corona de llorer, dient-me commogut i plorant: "Vos corono en nom de Catalunya". [...] Aquella corona havia sigut teixida lo dia abans, per mossèn Jaume Collell, de dues branques tot just esqueixades d'un llorer que plantí jo mateix en l'hort de la rectoria de Vinyoles d'Orís, quan hi feia de vicari, i, a més, estava lligada i adornada amb un llaç ample llistat amb les simpàtiques barres de Catalunya, que expressament per aquell acte havia fet teixir Narcís Verdaguer...\nEn defensa pròpia, "Llorers espinosos"\nSentint en lo mas\nen son coixí de verdor\nla Prímula se desvetlla.\nestira els bracets\nde ses fulles verdes\nsols per fer enllà\nlo llençol de gebre.\nObre sos blaus ulls,\nson capciró aixeca,\ncom la pastora gentil\nque ha fet un son sobre l'herba.\nMira al seu voltant,\nque s'alcen ací i allà\nconstel·lant tota la terra\nque el cel no en té de més belles.\n"La primavera" Flors de Maria, versos 9-26\n[1881. 23 de març. Boda de Claudio López, marquès de Comillas, i María Gayón]\nSia en la mar serena de la vida\nvostra barca l'amor i la virtut,\nvolant al port on lo Senyor vos crida,\nlluny dels esculls on tantes s'han romput.\n"Càntic al desposori de Don Claudi López i donya Maria Gayón. II, tercera estrofa", Barcelonines\nHe llegit lo seu article sobre La Atlantida y no se de quina manera darlin les gracies, segur de que per be que ho fes, no sabría dárleshi com V. s ho mereix.\nMolts altres s'en havien publicat en Espanya, moltes correspondencies y cartes l'havian alabada fora, mes cap document la havia aixecada tan amunt, ni cap crítica seva havia rodolat com la de V., fent rodolar ab ella mon poema, com si fos una taronja del jardí de les Hespérides eix pobre fruyt cullit avans d'hora y migrat com l'arbre que li ha donat la vida. "180- De Verdaguer a M. Menéndez Pelayo. 24 març 1879", Epistolari de Jacint Verdaguer. Volum I I (1877-1879)\nVaig somiar que, no recordo si en poblat o en despoblat, vegí que m'abordava una serp esglaiadora, que de sobte s'adreçava davant meu. Jo corria, fugint d'un a banda a l'altra esfereït, mes ella corria més que jo, segant-me els passos pertot arreu. En una de mes fugides m'entrebanquí no sé com amb ella mateixa i caiguí sense remei en son poder. L'esglai que rebí al caure fou seguit d'un esglai major al sentir acostar lo feréstec rèptil. Aixís que em tocà frec a frec, la seva fredor estranya se comanà a tot mon cos i em sentí aturar la sang dintre les venes. La mort que m'hagués esdevinguda, no m'hauria corgelat així.\n"Un sacerdot perseguit. IV ", En defensa pròpia\nComençà a caragolar-se a mon cos amb lligades i contralligades: donà una volta a mos peus i se'm quedaren immòbils; ne donà una altre a mos genolls i ja no els poguí doblegar; i aixís anà llgant mon cos amb nusos i més nusos fins sota l'aixella. Fet un novell Lacoont, jo m'estranyava d'estar viu encara; mirava a totes bandes i no veia ningú a qui demanar auxili. Veient la terra deserta i sorda per mui, aixiquí los ulls al cel i, a grans crits, reclamí a la Verge Maria, que d'altres i més reals perills m'havia tret en mos viatges per mar i per terra, i em vingué com una guspira de coratge.\nProu veia que era endebades lluitar contra la fera, però, recordant.me de l'adagi "mort per mort, prova la sort", traient forces de flaquesa, m'arrisquí a fer servir mos braços que tenia encara lliures i dispostos, i, ¿cosa estranya!, al primer colp de braç que doní la serp quedà trencada per una de ses llordes anelles. Encoratjat per aquell primer succés, m'esforcí en rompre'n una altra i la trenquí, i rompent d'aci i d'allà, i esmunyint-me'n ara d'un braç, ara d'un peu, arribí a veurem deslligat.\nMés, ¡oh dolor!, a semblança dels set caps de l'Hidra de Lerna, que al cauren un de tallat ne brotava un altre, sos horribles musos, tan fàcils com eren de rompre, eren fàcils d'afegir i es bellugaven al voltant meu en esses onduloses i immenses, de què jo no podia sortir. No era aqueixa una serpent com les que esglaien els viatgers en los sorrals de l'Àfrica, de deu metres de llarg, robusta com una jàssera, i plena de sant i de vida; era, al contrari de color trencat, malaltissa i brètola, mes era agafadissa com una romeguera, i em seguia i perseguia, i jo no podia alçar lo peu per fugir-ne sense veure-me'l encadenat. Proví d'escapar-me'n per tots cantons, mes sempre em vegí emmurallat dintre aquells cèrcols més esgarrifosos per mi que els de l'infern de Dante.\nLa terrible batalla durà molt temps; quan jo, sentint minvar les forces, anava a defallir, sortida de no sè on vingué a donar-me auxili una venerable persona que no coneguí. Tots dos envestírem lo monstre i li aixafàrem lo cap, i poca estona després no en restava més que els horribles trossos que, encara vius, cuejaven sobre l'herba.\nAra, al cap de vint-i-vuit mesos de lluitar a esclat de mort amb la calúmnia infame, de veure'm tirat ençà i enllà com lo blat en l'era; de veure'm voltejar en la roda del turment amunt i avall sense parar, un any i un altre any, veig clarament en la calúmnia la serpent de mon horrible somni. És malaltissa i dèbil, però és verinosa; és trencvadissa i moridora, però los que la sostenen tenen tots los medis per alimentar-la i fer-la reviure; amb grans treballs puc deslligar-me'n per un cap, mes tot seguit me torna a picar i empresonar-me per l'altre. Per onsevulla que vaja me la trobo; si enfilo un camí, a les quatre passes ja ensopego en algun de sos fastigosos replecs, entre els quals veig sorgir sa horrible testa, com si em digués, llanbregant-me de fit a fit, i fent.-me ganyotes amb sa llengua de víbora: "Per aquí es necessita influència, i jo la tinc abassegada tota i no en queda gens per tu." Si giro de camí me la torno a veure davant i a sentir-la com me diu amb insolenta xiulada: "Per aquí es necessikten diners, i tu ets un pobre." Si emprenc la fugida per una altra banda, i pertot arreu que vaga, me la veig i la sento: "Per aquí es necessiten amics i jo en tinc de molt alts, i, dels que tu tenies, alguns te n'he presos: se nmecessita diplomàcia; cal maneig; se necessita tot, i tu no tens res. Tu ets la petita mosca, jo só l'aranya, i et tinc presa i lligada en la xarxa immensa de mos fils interminables".\nMon bon amich:\nGrans mercés per son bonich y profitós llibre que acabo de rebre, Recorts d un excursionista.\nVaig llegirlo á bossins, ara l llegesch seguit y m agrada tant com la primera vegada. Es la millor guia y lo millor estudi que s ha fet d aqueix tros bellíssim del Pirineu. Lo felicito de cor.\n"1520. De Verdaguer a C. Bosch de la Trinxeria. Barcelona 30 març 1887", Epistolari de Jacint Verdaguer. Volum XI (1899-1902)\n[1883. Verdaguer a Alger]\nAlger se'ns presenta de sobte amb ses cases i temples, kasba i quartels, campanars i minarets, blancs tots com un vol de coloms marins que, fugint de la tempesta, se'n pugen esparverats per un rost de muntanya, a la vora de la mar; los carrers d'Alger moderns, paral·lels a la línia del moll, s'aixequen escalonats en los replants de la serra, com per veure, los uns per damunt les espatlles dels altres, què és lo qui hi passa.\n"Alger", Excursions i viatges\n[Dia internacional del llibre infantil]\nUna vegada era una home molt a la seva i de mal gènit que se n'anà a llunyes terres. Després de molts anys, acabada la feina que hi tenia, resolgué tornar a casa seva; mes, abans, sabent, que allà hi havia un ermità de molta saviesa i santedat, que donava bons consells a tothom que li'n demanava, com ell no n'estava sobrer, li n'anà a demanar també. L'ermità no li'n donà més que tres, que si els voleu saber veu-els aquí:\nPer la drecera no deixis la carretera\nNo et fiquis en el que no et demanen.\nAbans de fer alguna cosa important, dorm\n"Els tres consells", Totes les rondalles\nAcabo de rebre ses belles Poesies, que he llegides mot per mot de cap a cap. Sobre totes m'han agradat les Pirinenques y l Tríptich del any ; será que les entench mes per ses mes filles de nostra terra.\nVisca molts anys, pel present que m en ha fet, y Deu envie nous cants á la seva arpa.\n"1092. De Verdaguer a Joan Maragall. La Gleva, 3 abril 1895", Epistolari de Jacint Verdaguer. Volum IX (1894-1896)\nLa que era nuallosa es torna llisa\ny, animada pel vent de la esperansa\n--com de patir y de pujar no es cansa--,\nva desplegant sa esplèndida valona\na l'acostar-se al cel,\nmostrant-li, entre els palmons de sacorona,\nsos bells rahims de dàtils\nmés colsos que la mel\n"XLVI. Palmera", Brins d'espígol\n[Sant Vicent Ferrer]\nVicenç Ferrer, l'Àngel de nostra terra,\na aqueix Àngel del cel aixís li parla:\n--Qui ets tu i què hi fas aquí?--I ell li contesta:\n--L'Àngel Custodi só de Barcelona\ni la guardo per ordre de l'Altíssim.\nA aqueix nom adorable, s'agenolla\nVicenç i amb ell aquella enorme tribu\nque com serpent immensa\nal voltant seu en cercles s'és rotllada\nCau Barcelona de genolls en terra\ni al Creador omnipotent adora\nque li ha donat tan sobirà Custodi\n"Sant Vicenç Ferrer", Barcelonines\n!Que hermosos són los matins,\nlos matins de primavera!\ncada cervell una idea\ns'omple el cel de resplendor\ni d'hermosura la terra.\n"Primavera ", Disperses\n[1891. Constitució de la junta fundacional del Centre Excursionista de Catalunya, sota la presidència d'Antoni Rubió i Lluch]\nExcursionistes, que pel pla i la serra\nen lo camp de la pàtria espigolau,\najudau-li a collir lo que és a terra,\najudau-li a servar lo que li cau.\nPuix vostre cor en son passat s'abeura,\naconhortaula de tan bé perdut;\nper ella sou vosaltres un brot d'heura\nque s'enfila amorós a son escut.\n"L'heura. Endreça", Caritat\n[1894. Estrena de "L'emigrant" per l'Orfeó Català, música d'Amadeu Vives]\nno us veuré més\noh! ¡si al fossar on jau ma dolça mare\n¡Oh mariners, lo vent que me'n desterra\nestic malalt, mes ai! ¡tornau-me a terra,\n"L'emigrant. III", Pàtria\nFrancesc contempla agenollat i extàtic\neix Montserrat de roques gegantines,\ni de son cor les troba en consonància.\nA l'uníson amb ell l'aigua sospira\ndins la caverna ombrosa: els degotissos\non traspua i perleja són les llàgrimes\nque barreja amb sos llàgrimes a lo cingle.\nLo rondinar del vent entre les fulles,\nlo remoreig dels boscos, lo monòton\nbugonar de l'insecte i brunzidera,\nli semblen gemecs de la natura\nper la mort de Jesús, i aixís exclama\nfent ressonar l'Alberna amb crits planyívols:\n--Oh dolç Jesús, oh vida de ma vida,\njo en llibertat i Vós en un patíbul?\n"Impressió de les llagues", Sant Francesc\nPlora Francesc, i més son plor s'adolla\na son Amor quan s'afigura veure\nque amb los llavis oberts de ses cinc llagues\nli sembla dir: --Francesc, si tu m'estimes,\nquina prova me'n dónes? Si mon nunci\ndesitges ser, on és la teva insígnia?\nSi mon ganfaroner, on ta llureia?--\nAl mirar -se Francesc sens eixes rúbriques,\nde tigres repta i sense cor als homes\nque així a son criador botxinejaren\ni deixen viu lo fill de Bernardoni.\n"Impressió de les llagues ", Sant Francesc\nVeu's-el allí, veu's-el allí! En los aires\nbaixant cap a la terra encara fosca,\ns'ovira un Serafí d'ales de flama;\ni ses ales cobreixen de misteri\na l'Home -Déu, clavat per nostres culpes,\nde peus i mans, sobre la creu divina.\nDins un núvol de glòria a l'ovirar-lo,\ns'estremeix d'alegria; més al veure'l\ncobert d'estigmes i de sang, daleja\npartir amb ell tan dolorós suplici.\nLo Serafí s'acosta, i amb ses ales\nl'estreny, i cremorós com un metèor,\nlo fereix amb un raig de sa hermosura\nque ensems l'adoloreix i emparadisa,\nSobre l'altar esplèndid de l'Alberna\nJesús mateix, com sobirà pontífice,\ndavant la mar, la terra i l'hemisferi,\nses mans esgalabrades imposant-li\nper sa còpia viventa se'l consagra\nen son designi de salvar als homes.\nQue tristes sou, presons de Moreria,\npel cristià que hi viu i mor esclau!\nA son país ¿qui el tornarà, oh Maria,\npobre catiu, si Vós no l'hi tornau?\n" Himne a la Verge de la Mercè", Càntics\nCascades mil esqueixen ses ones de bromera\nper escalons de pòrfir i balmes de cristall,\ni estols de blanques nimfes desfan sa cabellera\nper remolins d'escuma, seguint-los riu avall.\nL'Atlàntida, "L'hort de les Hespèrides", versos 117-120\nColliren a faldades les donzelles\npèsols d'olor, violes i roselles,\ni al veure dins lo temple lo cavaller Gentil,\nentre ell i Sant Martí les comparteixen\ni a ruixades al front les hi espargeixen,\ncom en lo front dels arbres fruiters lo mes d'abril.\nCanigó "Cant primer. L'aplec, versos 67-72\nAtlants, ai de vosaltres!, mes ai de vostre imperi\nque, com lo sol, davalla de son migdia al mar!;\naçò que els cels nos diuen amb llengües de misteri\nmalalta en sos desvaris la terra ho diu ben clar.\nL'Atlàntida, "Los atlants", versos 90-93\nSón les ànimes que estimen\nesposes de Jesucrist,\ni a mi, que d'amors febrejo,\nno em crida mai a son llit.\n¡Que en deu ser de dolç lo veure'l\nsi l'enyorar-lo és tan trist!\n"Enyorança del cel", Idil·lis i cants místics, poesia dedicada "A mon amic i mestre D. Marian Aguiló"\nLas vidas que m agradan mes son las dels Sants mes enamorats de Deu, pel estil de Santa Teresa (que ja la tinch) y San Estanislau de Cosca. Tinch tambe la de S. Ferancesch, y, assi dalt, lo Flos Santorum de n Rivadeneira. Si hi trobavas un Atlas y una Geografia castellana, compramels, y, per no haverho de portar tu, dónaho al Antoni de casa Pico, que ho embolicara al pujar, ab l altra cosa.\n"38. De Verdaguer a Jaume Collell, Viladecans (Sant Boi de Lluçanès), devers agost 1871", Epistolari de Jacint Verdaguer. Volum I (1865-1877)\n¡Qui poguès esqueixar tota la vida\ni escriure-la millor\ncom al deixar la carta corregida\ns'esqueixa el borrador!\n¡Tota de nou qui la pogués escriure!\nSenyor, Vós ho fareu:\nper qui us estima és com tornar a viure,\nviure per Vós, mon Déu\n"Cap d'any ", Disperses\nA Sant Genís dels Agudells\nsi n'hi ha una pobre dona\nque plora en un barracó\nal veure-s'hi vella i sola,\nsense pa, ni abric, ni res,\ncom un aucell sense ploma.\nEra bo lo seu marit:\nla mort l'hi tirà a la fossa;\nera millor lo fill seu;\nlo castigà la gent mora.\nPobreta! De què viurà,\nde què, sinó de l'almoina?\n"Nostra Senyora de l'Ajuda", Barcelonines\ns'ha sentit robar lo cor;\n--Què puc fer per ma estimada?--\nva dient tot amorós;\ndes d'ací l'abasto jo.\nMontserrat. Llegendari. Cançons. Odes "Don Jaume en Sant Jeroni"\n--Perdonau-los tots, mon Pare,\nque no saben lo que fan--,\ni girant-se envers sa Mare,\nli encomana Sant Joan:\n--Ací tens la Mare meva;\ni aquí, Vós, lo fill amat--.\n"Passió de Nostre Senyor Jesucrist", Càntics\nvessen les flors\nmel de sos calzes\ni aigües d'olors\ni enmis dels salzes\n" Viudesa", Jovenívoles\n[Dia del llibre. Dia de la rosa. Sant Jordi]\nNe tinc d'encara poncelles\nn'hi ha de blanques i de vermelles.\nTriau roses i roselles\nfiretaires de l'amor.\n"Gener. Dia 1. La fira de Sant Jordi ", Roser de tot l'any\nno escampa ja l'hivern flor de ginesta,\nsinó flor d'ametller.\nl'eterna primavera se m'acosta;\n"Octubre. Dia 23. Tardor", Roser de tot l'any\n[1595, mort de Torquato Tasso]\nPassejà encara algun temps, sense trobar repòs, ses malalties i sa tristor per algunes ciutats d'Itàlia. Per últim, sabent que li estava designada la corona de llorer del Capitoli, partí cap a Roma, prop d'a on fou trobar per uns nebots del papa; essent acompanyat a sa presència, fou rebut amb gran honor i allotjat en lo mateix Vaticà. Al sentir-se malalt de febre, féu transportar-se al convent de Sant Onofre, volent morir cristiana i pobrament, acompanyat d'un religiós i abraçat amb lo crucifix, i, sense recança de la corona que l'endemà havia de rebre en la terra, més li valdria la corona que rebria en lo cel.\n"Apèndixs. I, sis articles inèdits. Tasso" En defensa propia Narcís Garolera.\nSovint a l'aspra i mortuòria celda\nque, boja, va cridant:-Gentil, Gentil!-\ni estesa al vent sa cabellera rossa\namb sa nevada mà truca a sa fossa,\non altra flor no hi portarà l'abril.\nCanigó "Cant onzè. Oliba", versos 163-168\n[1881, festes del mil·lenari i coronació de la Verge de Montserrat ]\nY com exa Coronació vindrà á ser com la sanció pontifícia y aprobació canónica del títol que á la Senyora li dona'l nostre bon poble, de Reyna y Patrona de Catalunya, nos ha semblat ocasió avinent, y per demés propicia, pera convidar á tots los trobadors, á qui plau lo rimar en nostra materna llengua, á ferli'n ofrena d'una Corona poètica, que sia com la garlanda reyal de Maria trenada ab las flors de la Gaya Ciència catalana, ja d'antich avesada a endreçar tendres Virolays a la Madona de Montserrat.\n"Primera lletra de convit de Jacint Verdaguer i Jaume Collell als poetes catalans. 1 gener 1881", Apèndix II, Epistolari de Jacint Verdaguer. Volum III (1880-1882),\nVeieu-me aquí, Senyor, a vostres plantes\nCuc de terra vil per una estona\nde glòria despullat i de prestigi\n"Sum vermis", Flors del Calvari, versos 1-10\n[Dia de la dansa]\nI la roda de flors donava voltes\ncom la roda d'un torn de terrissers\ni voleiaven cabelleres soltes\ncom raigs de llum damunt d'un claveller.\nI es movien airoses les vermelles\nbarretines al so del flabiol,\nOh Catalunya, de tos camps roselles\nque ja coneix ha tres mil anys lo sol.\nKarnak pintà eixa gent en sa muralla\namb aqueix tro de púrpura en los fronts\nquan feren tremolar en greu batalla\nlo trono de granit dels Faraons.\nÉs del Cadí la serralada enorme\nper on lo Segre va enfondint son llit.\nResclosa fóra un temps d'estany amplíssim\na on, en llur fogosa jovenesa,\naqueixos cims miraven la bellesa\nde son alt front avui esblanqueït\nCanigó. "Cant IV. Lo Pirineu", versos 65-72\n[1859: primers Jocs Florals restaurats de Barcelona. 1881: discurs presidencial de Verdaguer. Festa del treball]\nTot estava a punt a Catalunya, tot estava disposat com per la sàvia mà de la Providència, per replantar-hi aqueixa gaia i poètica institució dels Jocs Florals, veritable Desperta ferro de Catalunya.\n"Record necrològic de l'Excm. Sr. D. Joaquim Rubió i Ors [...]", Discursos, articles, pròlegs\ndins un encenser aplegar voldria\naquest maig florit\noh, verge Maria\n"Mes de les flors. Dia 2 ", Roser de tot l'any\nOidà, nines, oidà!;\nja el tres de maig arriba,\nla fira dels festeigs\nde fadrins i de nines,\nla fira dels amors,\nla reina de les fires\nJovenívoles, " La fira de Vic"\n[Dia de la mare, festa variable, primer diumenge de maig]\ncom aucell en primavera\nla de l'Infant i la Dida,\ntot abraçant l'infantó\nque les llàgrimes oblida.\n"Per què canten les mares?", Caritat\nno hi vinguis a la ciutat,\ndiu que estima els aucellets,\nlos posa dins de la gàbia\n"A un rossinyol de Vallvidrera" Barcelonines\n[1877. Festa dels Jocs Florals de Barcelona. Premi de la Diputació de Barcelona a L'Atlàntida\nLluit se veia una perla\nal bell pregon de la mar;\nmolts pescadors per haver-la\nde cap s'hi deixen anar.\nUn de jove, de l'onada\ntrau la flor dels somnis seus,\nmes al dar-la a sa estimada\ncau sense vida a sos peus.\nPer tu, oh pàtria! dintre l'ona\nvaig altra perla a collir:\ndel viure ¡què se me'n dóna\nsi tela puc oferir?\n" Somniant l'Atlàntida", Pàtria\n[ L'ermita de la Gleva ]\nDifícilment pot trobar-se estada més bonica i millor per un poeta, i sobretot per un poeta sacerdot i vigatà, que aquest santuari. Està bellament assegut en un montícul a la vora del Ter, que com una ampla falç de plata llueix a ses plantes; a mà dreta té el verdós Montseny. i a mà esquerra el Pirineu, gairebé tot 'any blanquinós de neu, i, davant, una serra més humil que lliga l'un amb l'altre, fent de muralla de verdor a la plana.\n"Un sacerdot calumniat. VI" , En defensa pròpia § 1\nd'onades de tristesa.\nanem's-en, barca meva,\nAl cel, "Anem", versos 1-8\nBon sant, bona vigília. Ahir feia plaer passar per la Rambla de Catalunya; des de la plaça d'aquest nom fins al carrer de la Diputació, estava feta un lloredar. Part d'amunt, l'arbre estimat dels hèroes i dels poetes estava tot a banda; aquí se n'alçava una garba, allà una altra, mes les garbes se tornaven bardisses i les bardisses bosc espès i seguit, que no cabent en una cara de la Rambla se'n passava a l'altra apilotant-s'hi i estenent-s'hi en planes interminables. En algunes d'elles tal vegada lo llorer era vingut de les costes del Masnou o dels soleis de Garraf, puix estaven les branques ja clapejades de ses blanques flors primerenques, que donen una dolça varietat a la gran olor que les fulles despedeixen.\n"Diumenge del Ram", La Creu del Montseny 2 d'abril de 1900\nEl més ric fou d'Orient,\nel més pobrissol és ara:\ntotes les coses perdé,\nsinó a Déu, qui les ha dades,\ni qui té a Déu ho té tot\nen esta vida i en l'altra\n"Job ", Disperses\n[Festa Major de Ripoll, Sant Eudald]\nEls dos monjos entraren al reliquier com a casa seva; mes, un cop foren a dins, els sobrevingué una dificultat impensada: a cada banda del reliquier hi havia un rengle de cossos sants. Quin serà el que la Providència haurà destinat a Ripoll? De prompte, el cos de sant Eudald, que estava al mig de tots amb una campaneta a la mà, els féu un signe i ells, encomanant-s'hi molt de cor, el prengueren, l'un pel cap, l'altre pels peus, i a més córrer picaren de sola església avall.\n"Les relíquies de Sant Eudald" Rondalles,\n[Dia escolar de les matemàtiques]\nA una nit vella li volguí contar\nlos diamants que lluen en sa roba.\n--Abans conta mes flors --digué l'abril.\nL'aire digué: --Primer conta mes volves.--\nLa platja me digué: --Conta mes gotes.--\njo de contar parí:\nno hi havia més xifres en ma nombra.\n"Compte ", Al cel\nLa posició de Ginebra és encantadora i no se sembla a cap altra; indolentment recolzada al repeu de la muntanya Salève, s'emmiralla en l'immens estany que en forma de mitja lluna llueix a sos peus, com una hermosa obrera que, cansada de treballar, s'acaba d'asseure en aquella vora, sembrada de palaus i cases de plaer i blanques viles, d'on, com alats misatgers, li vénen, matí i tarda, airosos vaporets i veleres barques, gavines d'aquesta singular i reduïda mar dels Alps.\n"Ginebra, 14 de maig", Excursions i viatges\n[1893, Separació definitiva dels marquesos de Comillas, a instància del bisbe Morgades]\nQuan l'endemà em vegeren sortir cap a Vic, amb la maleta a la mà, tot sol, amb prou feines arribant-me els diners per pendre bitllet de tercera, per mos enemics --jo no sabia que en tingués encara-- fou un veritable triomf. La quimera esclatà, llancant darrera meu una carretilla d'insults més que d'acusacions, per acreditar aquell adagi: "D'arbre caigut tothom fa llenya". Deien que em deixava enganyar com un beneit; que anava a empobrir la casa amb tanta caritat; que amb les almoines, per mi cosa sagrada, sostenia gent perduda i de mal viure; que amb elles m'havia fet barba d'or, retirant-me per ric, amb la maleta plena de bitllets de banc; que havia tingut l'atreviment de dir los sants Evangelis a algun malalt (com aconsella el ritual romà); i que fins havia arribat a resar los exorcismes (com si fos pecaminós un reso que el sant pare Lleó XIII acabava de publicar);i, per últim, que volia fundar una secta, filla o a lo menos propparenta, de l'espiritisme.\n"Un sacerdot calumniat, IV", En legítima defensa §3\n[Dia de la poesia]\n"Què és la poesia?", Aires del Montseny (1901)\n[Al Corpus, festa mòbil]\nAqueixa és la del Corpus magnífica diada,\nl'adéu del Maig, la porta d'argent sobredaurada\nque avui la primavera rient obre a l'estiu:\nestiu millor vol dar-nos lo Sol-Eucaristia,\nque, eixint-se dels sagraris, esqueixa en aquest dia\nla nit que el té catiu\n"La processó de Corpus ", Eucarístiques, versos 31-36\n[1845, naixement del poeta; 1902, trasllat a Vil·la Joana]\nLo matí de ma infantesa,\nquin matí fou tan hermós!\nlo cor vessava de càntics,\nlo camp vessava d'olors.\nJo em sentí unes ales nâixer\ni volí de flor en flor,\na quiscuna que em somreia\nli dictava una cançó;\nsi cançons no li plavien,\nli donava un bes o dos.\n"Les tres volades", Idil·lis i cants místics\nSet cants misteriosos té el poema\nset florons que durà en sa diadema\nSanta Maria de Ripoll al front;\nset cels de pura i divina bellesa,\nla Bíblia al cor de Catalunya impresa,\npresent, passat i esdevenir del món.\n"Cant XI. Oliba", Canigó\nai!, qui us sentís a l'hora de l'alba refilar!\n" La Plana de Vic", Pàtria\n[1888, Inauguració de l'Exposició universal de Barcelona]\nLo segle donà un tomb, i Barcelona\nse desvetllà amazona,\ni al veure aqueixa mole* davant seu,\nli donà un cop de peu.\nLos que li feren guerra\nse deien ells amb ells; --Què hi farà allí?--\nElla enfeinada va aplanant la terra,\nla rega amb son suor i en fa un jardí:\nne fa un jardí on soterra\nsos inmensos oprobis i dolors;\naquells murs que li feren de cilici\nsos grillons i improperis\nla Torre del suplici,\ntot ho cobreix amb un mantell de flors.\n*El castell que rebia el nom de Ciutadella\n"Lo parc. Exposició Universal de 1888 ", Barcelonines\nEn lo bo del mes de maig, algunes d'aquelles parades són veritables cascades de flors i devessalls de verdor que semblen rajar i abocar-se al cor de Barcelona. Al passar distret per entre els dos rengles de plàtans que s'abracen allí dalt part d'amunt de les cases, i es clouen en atapeïda volta gòtica, m'he fet il·lusió de veurem tot plegat dins un temple immens fet de brancades de fullatge que té a cada banda una renglera d'altars fets de robins, safirs, esmeragdes, topazis i de tota mena de pedres fines. Mes, les flors, com ses germanes les il·lusions, passen de pressa, i de ram en ram, i de toia en toia desapareixen com per art d'encantament abans del migdia, hora en què també han pres volada gairebé tots los aucells\nLo Jesuset de la Rambla (del portal lateral de Betlem)\n[1885. Mort de Victor Hugo]\nMistral i en Victor Hugo representen avui les dues grans corrents de la poesia contemporània; aquest canta les conquistes de la llibertat i els pobles anant en romiatge al temple de la raó, i l'altre lo retorn a la deserta llar dels avis; l'un té escrites en son escut les tres paraules Liberté, Egalité, Fraternité, i l'altre hi té les que tenim en los nostres los trobadors de Catalunya: Patria, Fides, Amor.\nDe genolls sobre llurs cendres,\nde l'amor cerca el caliu.\ndemana al Sant Esperit\nli n'envie una guspira,\nmes que sia per morir.\nLi'n demana una guspira,\nli n'envia tot un riu;\nd'aquell riu , ai!, les onades\nno les pot pas obeir:\ncom un mort cau llarg en terra\ni en gran deliqui esllanguit\n"XXVIII. Sant Felip", Lo somni de Sant Joan\n[1886, Verdaguer a El Caire]\nDe bon matí passam lo gran pont del Nil, que obren cada migdia per donar pas als barcos i ens dirigim a les piràmides de Gizè per una carretera, bona i còmoda, mes despullada de tota poesia. [...] Al veure's de sobte als peus d'aqueixa muntanya de pedra, l'única aixecada per la mà de l'home, un sent com una estranya impressió de terror i de fred, diferenta de la que fan les altres muntanyes alçades, pastades, amotllades i vestides per la mà de Déu. [...] ¡Quin túmul alçat a la gola del desert, com desafiant-lo amb ses feres i vents i tempestes! ¡Quin guaita per veure'n venir lo simoün que ha d'escombrar de pols i de gent aqueixa terra tantes vegades!\n"Caire, 24 de maig", Dietari d'un pelegrí a Terra Santa\n[1895, mort de Josep Yxart]\n¿Que hermosa jo la'n trobí\nl'entrada d'aquesta vida!\nMes d'ençà que la conec\nme fa enveja el que se'n va,\n"A la mort d'Yxart", Disperses,\n[1884. Visita de Sant Petersburg. Felip Neri]\nLos palaus que adornen les vores del Neva són a dotzenes, mes, no sé si per estar monòtonament afilerats, com soldats rasos, o si per estar dolorosament castigats per la duresa del clima, o per ésser d'arquitectura poc lluïda, no fan l'efecte que se n'espera.\nLos jardins, particulars i públics, tenen totes les desventatges del clima. Los arbres d'eixos llargs passeigs de vora el Neva, estan avui, 26 de maig, nusos, sense una fulla, com al cor de l`hivern, esperant la Pasqua florida, que deu venir ací per Sant Joan.\n"Sant Petersburg, 26 de maig", Excursions i viatges\nLos crits de dolor\nja són de gaubança\nlos jolius aucells\ntornant a llur branca:\ntambé els ha salvat\nAquell que el món salva\n"Les caderneres", II\nMolt Sr. meu y amich: acabo de rebre son nou himne La salve dels monjos, y li'n dono les gracies ab tot mon cor, tan per l'amabilitat que ha tingut en enviarmel com per haver empleat sa inspiració en animar mos pobres versos.\n"219. De Verdaguer a Julià Vilaseca. 28 maig 1880", Epistolari de Jacint Verdaguer. Volum III (1880--1882)\nque dalt de la creu\nse són abraçades\n"LXII ", Flors del Calvari\nes queden Vignemale i Ossau a sa cintura,\nal peu d'aquest olímpic avet de la muntanya\nCanigó "Cant quart. Lo Pirineu", versos 137-142\nDigué l'Amic a l'Amat\n--Per lo molt que m'heu donat\ntrist de mi, què us donaria?--\nDigué l'Amat a l'Amic:\n--Dona'm ton cor fredolic,\nque d'amor te l'ompliria.\n"1", Perles del llibre d'Amic i d'Amat\n[...] Allí abaixa el rem, l'ensenya a aquells pastors i pagesos i els diu:\n--Bona gent: ¿sabríeu dir-me què és això?\n--Ai, ai! Quina cosa de preguntar!-- li respongué el més vell, i, per lo tant, lo més autoritzat de la rodona--. Això és un culller.\n--Què dieu que és?--preguntà el mariner, no entenent la paraula.\n--Un culler-- replicà el vell\nMés, què és un culler?-- preguntà l'empordanès.\nUna cullera grossa o una pala per remenar lo blat de moro dins la olla.\n--Doncs, aquí em quedo -- respongué el mariner. I tal dit, tal fet.\n"Lo mariner de Sant Pau", Rondalles\nLo 2 de juny  trobí en la sagristia de Sant Felip Neri al no tan fidel com antic company mossèn Collell, qui, enfadat de que jo encara fos a Barcelona, a on ell, sent canonge de Vic, passa la meitat de l'any i de la vida, se posà a cridar, fora de si, per assustar-me, dient que aquell mateix dia ho anavfa a dir al senyor bisbe. Aqueix esclat d'ira de mossèn Jaume fou lo primer llampec de l'esgarrifosa tempestat, si no la guspira elèctrica que la desencadenava sobre el meu cap.\n"Un sacerdot calumniat. IX", En defensa pròpia\n[1886, festa de l'Ascensió. Verdaguer arriba a Barcelona després del viatge a Terra Santa]\nSom a casa nostra, de tornada del viatge que més desitjava nostre esperit. Pel cristià i pel sacerdot que ve de Palestina, ¿quin altre viatge pot haver-hi interessant? Hem anat a cercar quelcom més que lo que acostumen a cercar los que naveguen, quelcom que val mès que l'or i la plata, i ho hem trobat i ho portam. Venim carregats de records preciosos d'aquells que no s'obliden: fins les imatges dels divins personatges de la Història Sagrada nos van seguint.\n"Diada de l'Ascensió de 1886 ", Dietari d'un pelegrí a Terra Santa\nLes flors són les amigues més íntimes dels aucells i els aucells apar que estiguen més a pler entre ses amigues i companyones les flors. Uns i altres són los fills predilectes de la primavera i surten al mateix temps. Diríeu que les poncelles esperen la cançó dels aucells per esbadellar-se i obrir, o bé que els aucells en lo jardí esperen la sortida de les primeres flors per entonar-hi les primeres cantades. Sembla talment que es busquen los uns als altres, i que afectuosos se criden a la soledat perquè ningú els destorbe el plaer de sa sagrada companyia.\n"Lo Jesuset de la Rambla" (del portal lateral de Betlem, Boletín de conferencias de San Luís Gonzaga\n[Dia mundial del medi ambient]\nUna vegada, Déu nostre Senyor cridà a l'home i als animals, oferint-los un do si li sabien demanar. L'home demanà manya i força. Lo llop que ho sentí digué:\n-- ¡Que tonto és l'home de no demanar més que força i manya!\nLo lleó respongué:\nNo ha demanat més que força i manya; mes a mi em treurà del bosc i a tu de la muntanya.\n[1897. Mort de Marian Aguiló]\nOh! vós qui per lo nom i per la pensa\nvós qui heu seguit des d'Aragó a Colliure\nflors que amb mà barroera el segle esfulla.\ntot davallant des de l'afrau al córrec,\nsomniós enfilant-vos a l'altura,\nportat en ses atlètiques espatlles\n"Davant d'un mapa. A Marian Aguiló. Endreça", , Pàtria\n[1640. Corpus de sang]\nbé n'és més l'esdevenir\n"Nit de Sang (7 juny 1640)", (1888) Pàtria\nSota el més meridional dels sis turonets que baixen del Tibidabo a Sant Martí de Provençals, com sis enormes graons d'una escala gegantina, a la banda del nord de l'església del Clot, s'estén, clapejat de blanques cases i vermelles teuleries, creuat i recreuat per camins i carreteres plenes de fang a l'hivern i de pols a l'estiu, el conegudíssim Camp de l'Arpa.\n"Almoina retornada", Els pobres. Els sants\nDes d'una finestreta del tren que per la via de Lió fuig com arrossegat per un mal esperit, contemplo, ben segur per darrera vegada, aqueixa gran ciutat que s'allunya i que, tot allunyant-se, sembla més gran. Estona ha que som fora de les esplanades, jardins i boulevards de vora el Sena; estona ha que en fugim en ales de vapor; mes sempre tenim un de sos interminables carrers a cada banda del tren, com empenyats en no deixar-nos sortir de la ciutat: fugim de son cor, mes no hem pogut sortir encara de sos braços, que s'estenen per la plana a través de rius i serres, com per lligar i engrapar la França lo mateix que un calamar monstruós engrapa sa presa.\n"Sortint de París", Excursions i viatges\n[1902, defunció del poeta]\nSens terrenal conhort en ma agonia\nd'amics i de parents abandonat\nabandonat com Vós morir voldria\na vostra creu dolcíssima abraçat.\nGermans de Filipines, rebí vostra corona\nd'argent finíssim que fongué l'amor,\ni d'un rei a la testa trobant-la pariona,\nla volguí per la Reina del meu cor.\nMontserrat, "Als catalans de Filipines que m'han enviat una corena de llorer d'argent ", versos 1-4\nMentre poi Sua Santità ha appreso con vero piacere che il Verdaguer, alla straordinaria sua valentia in genere di poesia, unisce tutte quelle qualità qui costituiscono un degno Ecclesiastico, gli ha ben di cuore impartita l'Apostollica Benedizione, ch'ella implorava per lui.*\n* Quan el Sant Pare ha sabut amb gran plaer que Verdaguer reunia al seu extraordinari valor en el gènere de la poesia totes aquelles qualitats que formen part d'un bon eclesiàstic, li ha impartit de tot cor la Benedicció Apostòlica, tal com li demanava per a ell.\nTranscrit d'un comunicat del Cardenal NIna en "221. De Manuel Mercader, bisbe de Menorca. 12 juny 1880", Epistolari de Jacint Verdaguer. Volum III (1880-1882)\nque en tenia dues filles,\nde cara lletja la gran,\nla petitona bonica.\nA la petita a milers\nels pretensors li sortien,\nmes ai!, a la gran ni un,\ni això que se'ls mereixia,\npuix era hermosa de cor\ncom l'altra ho era de vista\n"La lletja", Disperses\ncom bri d'herba entre enormes miliaris.\nl'elèctrica corrent que d'un a l'altre\nMinistre d'exterminis que els llamps hi descarregues,\noh!, porta-m'hi entre onades de polseguera i fum;\nper eixa nit reveure l'Atlàntida que ofegues,\ndeixa'm muntar tes ales, de ton flagell al llum.\nL'Atlàntida " La catarata", versos 1-4\nde domassos verds i blaus.\nve l'exèrcit de gegants\ndiu que són deu aquest any;\ntotes elles de ventall,\nprop de l'Àliga que aixampla\nses ales com per volar\ndel gran Déu dels cristians\n"La ginestaire", Eucarístiques\n[1895. "Comunicat" al Noticiero Universal ]\nPel mes de maig de l'any 1893, després dels Jocs Florals, se m'allunyà traidorament de Barcelona, amb la tàcita nota de boig, donant-me a mi l'excusa d'anar dos mesos a fora a cuidar ma salut, que, gràcies a Déu, no necessitava remeis. Si no content, hi aní resignat, i, darrera els dos mesos han passat dos anys, que hi prenc paciència, lluny de biblioteques a on poder consultar, lluny de mos editors, de mos llibres i fins de mos mateixos manuscrits.\n"Comunicat", En defensa pròpia, §1\nAixò recorda un fet testimoniejat per los historiadors del Rosselló. Quan Sant Romuald, per tornar-se'n a Itàlia, anava a deixar sa ermita de la vall de Cuixà, sos habitants més fervorosos que avui, puix lo monestir està en mans protestantes, se reuniren en col·lotge, per assassinar-lo piadosament a fi de quedar-se amb les relíquies. Lo sant no volgué donar gust a sos fanàtics amics, en això de deixar-se matar, com jo no he volgut deixar-me llevar la vida per los meus, amb més raó que Sant Romuald, puix, amb molt sentiment, no puc enriquir-los com ell, amb un tresor de relíquies.\n"XXIII. No em toquen a morts encara", § 8 En defensa pròpia\n[1867. Discurs de les Acadèmies Literaries de la Font del Desmai. Abat Romuald]\nAmics meus; Hermosa per demés m'ha semblat la idea d'aplegar-nos sovintet, ara que som en temps de vacança, los afectats al bon nom de nostra terra, per parlar una estona de ses cançons, de sos hèroes, de son passat i de son esdevenidor i amb sa escalfor fer reviure els assaigs poètics que en no pas tan llunyanes estiuades celebràrem.\n"Discurs que per donar començament a les Acadèmies Literàries tingudes en la Font del Desmai [...] digué lo dia 19 de juny de l'any 1867", Discursos, articles, pròlegs\n"Oh soca de nostres comtes,\ntu en seras lo portador;\ngrans províncies les esperen\nper gravar-les en son front,\nlos espanyols en ses armes,\nlos catalans en son cor\n"X. Les barres de sang", Montserrat. Llegendari, cançons, odes,\n[Solstici d'estiu. Lluís Gonzaga]\nflor del Paradís.\n--A quin lliri heu presa\nla vostra blancor,\nÀngel del puresa,\n--No l'he presa a un lliri,\nque l'he presa a un Cor,\nregat pel martiri,\ndesclòs per l'amor.--\n"XXVI. Sant Lluís", Lo somni de Sant Joan\nPel mes de juny, si veiéssiu\nal del matí quan lo sol\nde son bressolet de núvols\ns'alça escotorit i roig\ntraient del cel les estrelles,\nbrodant la terra de flors,\na ella abans que les altres\nmasies d'aquells entorns\nja des del coll de la serra\nli fa l'ullet riallós.\n"Lo niu dels meus amors ", Jovenívoles\nMe diuen que V. està trist per mi; donchs, no n'estiga, puig jo, gracies a Deu, encara que estich més enterat de tot que tots vostès, estich molt alegre y m'atreveixo a dir ab Sant Pau: Repletus sum consolatione, superabundo gaudio in omni tribulatione nostra*.\nEs una pluja de roses\nla que ha caigut sobre mi;\na las mans que me las tiran,\nDeu les vulla benehir\n*(2 Corintis 7:4), "Em sento ple de consol i desbordant de joia enmig de tantes tribulacions com passem".\n"955. De Verdaguer a Claudi López. La Gleva, 23 juny 1893", Epistolari de Jacint Verdaguer. Volum I (1892--1894)\n[Revetlla de sant Joan]\nde bruixes i dimonis com estrafent un joc\nCanigó "Cant primer. L'aplec", versos 175-180\nPobre viola! L'home et calciga\nmentre el perfumes amb ton olor;\nsi no li fosses tan dolça amiga,\nsi l'espinasses com una ortiga,\nte portaria sobre el seu cor\n"Febrer. Dia 25 ", Roser de tot l'any\n[ Dia internacional de les Nacions Unides en ajut de les víctimes de la Tortura]\nLos que patiu en esta vall de llàgrimes\n¿per què en contau los dies i les hores?\nPassaran vostres penes com un núvol\ni après us somriurà amorós i tendre lo cel,\nque és la somrisa de l'Altíssim.\nAixecau los ulls los que estau tristos:\nallà us espera l'alegria eterna,\nallà totes les llàgrimes s'eixuguen;\nla pena és lo preludi de la Glòria.\n"Dedicatòria. Als que pateixen", Al cel\nSr. D. Lluís Carles Viada i Lluch.\nEstimat amic: ¿Vos recordau dels agradosos passeigs que descabdellàvem a últims de la primavera passada pels voltants de Sarrià, des del torrent de les Oliveres fins al de Magòria, i des e Vallvidrera a on refilaven de bo i millor los rossinyols, fins a Pedralbes a on psalmejaven les Filles de Santa Clara? [...]\nD'aquelles devotes excursions, que bé es podrien anomenar pelegrinatges, nasqué aquestes llegenda, poemet o lo que sia: quadro, ara ho veig, massa esquifit per tan bella i sobirana Imatge, dictat massa petit per endreçar-se a una Santa tan gran.\n"Lletra-prefaci", Santa Eulària. Poemet.\nNingú em donà a casa López lo càrrec d'almoiner, ni tal vegada jo l'hauria acceptat, no per por de disgustos que m'hi esperaven i preveia, sinó perquè no em regoneixia amb lo do de la paciència, temps, incansabilitat i demés dons i virtuts que necessita un veritable almoiner.\nEn defensa pròpia "IV", §1\n[Sant Pere i Sant Pau]\nSó el mínim dels apòstols: visc de penes,\nhe arrossegat cadenes,\nhe dormit entre els morts del cementiri;\nm'espera altre martiri;\nmes, qui m'arrencarà de Jesucrist?\n"Sant Pau" , Lo somni de Sant Joan\nNo és mort lo comte encara, sols es ferit,\nno la manegen nobles, sinó assassins.\nquan tots los seus veu caure i entre enemics;\nquan veu que se'ls ne duen, pensa morir!\nCanigó "Cant quint. Tallaferro", versos 162-167\nfloreix y no grana\ncom la glòria humana\n"XXXVIII. La menta" Brins d'espígol,\n--Lo Comte m'ha duit sa filla\nbella com un serafí,\nperquè amb mes pobres pregàries\nli traga els mals esperits;\nmes com per traure eixa espina\njo no só agulla d'or fi,\nmentres ella se'n mellora\njo me'n sento emmalaltir.\n"Llegenda de Montserrat. VI. La tempesta", Montserrat. Llegendari, cançons, odes\nlos llenguatges d'aquest món;\nl'un porta dring de cadenes,\nl'altre duu baf de presó,\nl'un té mots que semblen d'odi,\nl'altre, que són de rancor,\nl'altre, lladrucs de blasfèmia\n"La parla del cel", Al cel\nEnmig d'una plana de cingles reclosa\nlos braços de l'aspre Montseny i del Tosa\ndesperta somia la ciutat de Vic\n[Festa major de Vic. Sant Miquel dels Sants]\nJesús lo Cor se llevava\ni a Miquel lo regalava,\ncanviant-lo amb lo cor seu;\ni a Déu Miquel estimava\namb lo Cor del mateix Déu.\nDes de llavors no vivia;\nvivia en ell son Amat,\ni exclamava nit i dia:\n.-- La vida mia,\nja en la terra el cel m'heu dat.--\n"XXIX. Sant Miquel dels Sants ", Lo somni de Sant Joan\n[1895, Sepeli de Frederic Soler, Pitarra]\n"A Frederic Soler en son enterro", Barcelonines\nUna vegada, un penitent s'acusà al confessor de que havia robat una corda. Lo pare confessor, després de fer-li algunes reflexions , l'anava a absoldre, mes lo penitent, intraquil, afegí:\n-- És que en aquella corda estava lligat un bou...\n"Lo bou", Rondalles, § 1\nA tu en particular, si jo t hagués d aconcellar, te diria que estudies molt y que penses mes avans d'escriure. Que ls scrits de 18 anys fan bergonya als 30, y que los que comensan a manejar la ploma massa d hora, són los primers que han de plegar.\n" 299. De Verdaguer a Narcís Verdaguer i Callís. Barcelona, febrer o març 1882", Epistolari de Jacint Verdaguer. Volum III (1880-1882)\n[1848. Mort de Jaume Balmes]\nFins li estreteja la cambra\nd'on l'ample balcó fa obrir\ni al vell Montseny que s'hi aboca\nli parla com un amic:\n--¡Noble front de Catalunya,\nmarxapeu de l'infinit,\nbé me n'has dites de coses\nque jo al món no podré dir!\n"La mort de Balmes", Pàtria\nCorona la columna sobirana\namb lo globo del món, que amb mà divina\na arrodonir ell ajudà a l'Altíssim\nMes lo globo corona'l amb sa estàtua,\nsa estàtua gegantina,\nen actitud profètica i solemne\nsignant a l'occident, de quina porta,\nfeta de por i de misteri ombrívol,\nell tenia la clau dintre sa pensa.\nBarcelonines en "Lo monument a Colon"\n[Benet de Núrsia, copatró d'Europa amb Ciril i Metodi]\nD'exèrcits de cordícols patriarca,\nBenet puja al Cassino a edificar,\nper lo diluvi de son temps, una arca\non se pogués la humanitat salvar.\nVa a predicar la pau a gent de guerra,\na un segle d'odi va a parlar d'amor.\nles eines du per treballar la terra\nfe i caritat per treballar lo cor.\n"VI. Sant Benet", Lo somni de Sant Joan\nUn dia jo plorava avergonyida\ndavant de Jesucrist crucificat;\npassaven a ma vista enterbolida\nlos dies de ma vida,\ni no en passava, ¡ai!, un sense pecat.\n"Juliol. Dia 15. Santa Angela de Foligno", Roser de tot l'any\nlos pastors a l'ombriu de les acàcies,\nI mentre amb sos joiells i amb los de Ceres\nIris, que el sol enyora\nlos déus fan lloc al més valent dels homes\nL'Atlàntida, "Cor d'illes gregues", versos 281-294\n[Aplec de Matagalls; festa mòbil, segon diumenge de juliol]\nL'infatigable apòstol de Catalunya, mossèn Claret, pujà des de Viladrau a plantar-la en lo bo i millor de son apostolat, abans de ser Arquebisbe de Cuba. Aquell sacerdot admirable, aquell sant tan afavorit del cel com de la calúmnia a la terra, que visquè en un continuat martiri i morí en lo desterro, era ben digne de senyar a Catalunya, posant en son front, amb lo senyal de la Creu, la bandera de la redempció.\n"Apèndix. La Creu del Montseny ", Aires del Montseny\n[Bonaventura, doctor de l'Església ]\nDel Serafí encarnat per ben escriure\ncaldria ser un altre serafí:\nOh Vós en qui Francesc semblà reviure,\norneu a viure en mi.\nDeixeu-me-la. si us plau, la vostra lira,\ndeixeu-me vostre cor,\ni encès en la seràfica guspira,\nal Sol d'Assís que vostres cants inspira,\nalçaré el meu aletejant d'amor\n"A Sant Bonaventura", Sant Francesc\n[1849. Fundació de l'institut religiós Congregació de Missioners Fills de l'Immaculat Cor de Maria]\nHavent, gràcies al Senyor, tinguda la bona estrella de nàixer en lo recó de Catalunya que més estimava el Venerable Claret, vostre Fundador, i justament en lo temps en què l'omplia de gom a gom amb lo doll de sa paraula, lo més abundós que hi haurà abocat lo cel des de Sant Vicenç Ferrer; ja des dels braços de la mare m'enamorí d'aquella predicació, tan catalana i senzilla, com ardenta i feridora, que vosaltres heretàreu.\n"Als molts Rvnds. PP. Missionistes Fills del Cor de Maria ", Veus del Bon Pastor\n[1893, mitjan juliol. Francesca Bonnemaison es casà amb Narcís Verdaguer i Callís, cosí del poeta]\nVeliaqui una floreta d aquestos camps, que a falta de cosa millor, li envio per recordansa, encarregantli un saludo afectuos á sos bons pares, que Deu li conserve.\ndel bon Jesus en lo Cor;\njo no so d'argent ni d'or,\nso un pobre y vil pecador,\nmes, pósam també dins ella.\n" 1517. De V erdaguer a Francisca Bonnemaison", Epistolari de Jacint Verdaguer. Volum XI (1899-1902)\nQuan s'és retornat\nsant Francesc sospira:\n--Pagès, bon pagès,\ndigau-me, per vida,\n¿esta aigua d'on és\nque tant me delita?\n--N'és aigua del pou\nde vora la via.\nSi és aigua del pou, lo pou és de vida,\nque ja els meus amors\nI els aucells del bosc\namb gran melodia:\n--Ai dolços amors,\nai flor de la vida!--\nA on caigué el Sant\nFrancesc s'hi moria\n"Sant Francesc s'hi moria ", Idil·lis i cants místics\nEssent aixís, la capella de Sant Francesc s'hi moria, és de les poques del món dedicades a un Sant estant encara en vida, puix fou feta en l'any 1225, havent-se escaigut en 1226 la mort del Sant Patriarca. Lo retaule de l'altar major, degut al pinzell d'un vigatà de principis d'aquest segle, lo representa en son amorós defalliment, al punt en què el bon pagès li oferia l'aigua.\nNota de l'autor a "Sant Francesc s'hi moria ", Idil·lis i cants místics\n[Margarida, verge i màrtir]\n"--I, tan bella i tan hermosa,\ntu adores un Crucifix?\n--Si só hermosa o no só hermosa\nbé n'és més aquell que estim.\nSi no em dónes l'amor teva,\npromptament te faig morir.\n" Santa Margarida", Diverses\nDolça n'és la jovenesa,\nperò es fon com neu als dits;\nmon cor és un niu de somnis\nque hi van naixent i fugint,\nesbart de colomes blanques\nque se'n vola allà d'on vinc;\njo a tots los dic: A reveure,\nPuix m'hi resta el més bonic\n!oh dolç somni de la Glòria,\ndescabdellat, ai!, per mi!\nLes estrelles per seguir-vos,\namor meu, a l'infinit,\ntenen carros de topazis,\ntenen rodes de safirs,\nlos aucellets tenen ales,\njo no tinc mès que el desig!\nPalau de mes amoretes,\ncancell d'or del Paradís\nblaves portes de la Glòria,\nquan serà que us veja obrir!\n"Enyorança del cel. V", Idil·lis i cants místics\n[.Maria de Magdala, Magdalena.]\n--Magdalena, dolça amor,\ntu em tens al davant i em cerques.\n--Ai, Jardiner del meu cor,\nditxosos ulls los que us vegen!\n--Tu em vols amb roba de glòria,\nJo vaig amb roba de feina.\n--Amb roba de jardiner,\nper regar l'ànima meva.\n--Quina virtut vols que hi plante?\n--La de l'amor, que és tan bella.\n--La de l'amor ja l'hi tens,\ni de totes és la reina;\nen lo cor on ella naix,\nprompte hi riu la primavera;\nen lo verger on trau flor,\ntota virtut trau poncella\n"Santa Maria Magdalena", Idil·lis i cants místics\n[1895. Verdaguer perd les llicències eclesiàstiques ]\nArribava, gràcies a Déu, al capdamunt del Calvari. Lo 23 de juliol, entre una i dues de la tarda, vingueren a visitar-me quatre enviats del tribunal eclesiàstic de Vic, fent-me saber de paraula i per escrit, que havia sigut suspès de llicències in divinis. Jo prenguí el document, i, de genolls en terra, lo posí als peus d'una imatge de la Mare de Déu a on és encara, demanant-li que em tingués sempre sota son blau mantell, com m'hi ha tingut fins ara\n¡Cinquanta anys ha que us segueixo,\nsempre m'heu tret a camí;\n¡oh ma Estrella del matí!\n" Un sacerdot calumniat. X", En defensa pròpia\nAl posar en la riba l'Àngel de Déu,\nli diu així Cristòfol: ¡Oh! ¡Quin pes feu!\nPer damunt les zumzades fent-vos de pont, he sentit en ma espatlla lo pes del món. --No ho estranyis--respon-li l'infantonet\ni no el món , hi portaves a qui l'ha fet.\nPer'xò de Christum Ferens duràs el nom.\n"Colom. Cristophorus.", Jovenívoles\n[Cristòfol. Jaume el major, apòstol]\nde quants n'ha tingut\nsols Vós l'heu guardada.\nque el gran enemic la volteja encara.\n"Juliol. Dia 25. Sant Jaume Patró d'Espanya", Roser de tot l'any\na veus altes deia:\n--Lo foc dóna escalf,\ndóna escalf i alegra,\ni s'arbora amunt\namb gran lleugeresa.\nAixís l'Amor fa\ntres coses plegades:\nalegra los cors,\nalegra i escalfa,\ni se'ls ne du al cel\nmuntats en ses ales\nPerles del llibre d'Amic i d'Amat\n[1276: mort de Jaume I]\nAixí, al girar los ulls a nostre passat, per damunt les arpes de nostres trobadors, per sobre els capells de nostres cavallers i les corones de nostres comtes i reis, més gallard que les palmeres d'Elx, més fort que les oliveres mallorquines, més alt que els faigs i roures del Pirineu, nos apareix la figura geganta de Don Jaume.\nDiscurs presidencial dels Jocs Florals de Barcelona de 1881\nCent vegades volguí recular, com qui entra en una balma esglaiadora d'on ningú ha escandallat los abismes; cent vegades deixí caure, defallit, lo mon de mes pobres inspiracions rostos avall, i altres cent vegades, com Sísifo, torní a pujar vers l'alterosa cima lo feixuc pes tan mal midat a mes espatlles de poeta\n¿Quan volaré per l'estrellada,\nblanc ametller que hi veig florir,\nde l'etern maig dolça primícia? ¡Oh paradís! ¡Oh paradís!\n"In domum Domini ", Al cel\nCinc rius brollen d'aqueixa muntanya grandiosa,\ncinc rius d'aigua de gebra, mig perles mig gel;\nde tots amb les escumes lo Rosselló s'arrosa;\naixí sos raigs escampa l'estrella més hermosa\nCanigó "Cant sisè. Nuviatge", versos 122-126\n[Sant Ignasi de Loyola]\nLos soldats que et donaré\nduran tots bandera blanca,\nlo nom de Jesús al pit,\nl'amor de Jesús dins l'ànima,\nserà la fe el seu escut,\nl'eterna glória sa paga\nI, puig, noble cavaller,\nme fas present de l'espasa,\nvet-en aquí una de foc\nque del cel te n'he baixada:\nen lo puny hi ha una creu,\nen la punta un doll de fama.--\n"L'espasa de Sant Ignasi", Montserrat\nAmb los Àngels i Arcàngels\na Maria cantaré,\nmés hermosa que la rosa,\nmés florida que el roser.\nFlors, voltau-la, aucells cantau-la,\nque es Maria el sol de maig,\neixa aurora que enamora,\nde sa cara n'és un raig\n"Oh Maria!", Flors de Maria\n[1887. Mort de Francesc Casas i Amigó, poeta i advocat]\nDe l'infantó tenia la innocència,\nlo seny de l'home vell,\nson cor com gessamí llançava essència,\ncantava com aucell.\n"En la mort d'en Francisco Casas i Amigó", Pàtria, versos\nEn la copia de la Balada de S. Francesch vatx cometre una falta ab que no he pensat fins ara, y es en los ultims versos quan diu:\nBenehiu los cams\ndels que l han bastida".\nBenehiu los fills\ndels que l han bastida",\nperque, cabalment, mes avall demano la benediccio pels mateixos cams, quan diu:\n"la ciutat de Vich,\nsos cams y masies".\nTambe hauriam de mudar la paraula dolces en dolsos, que en una poesia popular nos ha semblat, a tots, de mal efecte. Tot axo, si s hi es a temps; altrament, surt com, surti.\n"56. De Verdaguer a Marià Aguiló. 3 agost 1874", Epistolari de Jacint Verdaguer. Volum I (1865-1877)\n[1705. Guerra de Successió. Enfrontament victoriós d'un grup de vigatans contra forces borbòniques]\nDes de Vic a Barcelona\nles paraules que s'hi senten\nsón de ¡Visca l'Arxiduc!\nVisca en Carles terç lo d'Àustria!\nmuira en Felip d'Anjou!...\nLo crit que s'alça en Ausona\npertot Espanya retruny\nPàtria, "Los vigatans (4 d'agost de 1705)"\n[Verge de les Neus]\n!Que n'és de blanca\nsou Vós poncella,\nponcella i rosa\n"Agost. Dia 5. La Verge de les Neus", Roser de tot l'any\n[1897: Verdaguer publica el primer dels articles titulats "Un sacerdot perseguit"]\n... i se'm martirisa cruelment i sense parar amb tots los medis que donen los diners contra la pobresa; veient ara embargades mes obres literàries, única cosa que em restava, com una gota d'aigua en ma agonia; veient clarament que es tracta de fer-me morir de fam, vaig a contar, amb documents i detalls que faran esborronar als vinents, la història de mà negra, hipòcrita e interminable persecució, interrompuda en mes cartes\n"Un sacerdot perseguit", En defensa pròpia\n[1895. Article anònim publicat a La Unión Católica ]\n[Resposta de Verdaguer]\nUn favor me fa l'articulista, i és d'haver fet patent lo que jo afirmava ja en mon primer comunicat: que dits amables senyors, de tant que m'estimen me voldrien tancar per faltat de judici.\n"Un sacerdot calumniat. X", En defensa pròpia\n[Domènec de Guzman]\nSant Domingo de Guzman\ndesfila amb sa hermosa plèiade,\nduent un lliri en sos dits\ni sobre el front una estrella.\n"XI. Sant Domingo ", Lo somni de Sant Joan\nQuan l'univers Déu trenque, així es veuran sos trossos\ni la mort de ses víctimes trucant a l'ataüt.\nL'Atlàntida " L'enfonsament", versos 57-60\nLa festa major de Sous, que acabo de veure el dia de Sant Llorenç, ha sigut ben senzilla. Sos parroquians, que hi eren tots amb alguns convidats quiscun, no omplien pas un terç de la reduïda església. Aqueixa és ben desmantelada i pobra: mes la pabordessa l'ha escombrada per la festa, l'ha regada i hi ha escampat una faldada d'espígol, que ha collit venint de casa seva; ha tret lo sobretaula amb puntes llargues de la corcada calaixera, i les floretes i pitxers de l'armari, i, en aquesta, a falta de flor de jardí, hi ha posat flors de Sant Joan i corones de rei collides en lo cingle de Roca Pastora.\n"L'ermita del Mont ",\nDe les minyones d'Assís\nSanta Clara és la més bella;\nbé ho diuen prou els galans,\nmes ella no galaneja.\nQui coneix l'amor del cel\nrebutja los de la terra;\nqui ha trobada en son camí\nde l'evangeli la perla,\nqui el fi diamant ja té,\ntrepitja los gran d'arena\n"Romanceret de Santa Clara. I. L'adéu al món", Sant Francesc, versos 1-10\nPer fi lo Dr. Milá me ha entregat lo poema*, que ha dit habia llegit ab molt gust. Habentli demanat son judici, me ha contextat [sic](t'ho diré ab franquesa, sensa anyadirhi y treuren res) que habia obserbat, en ell, molt coneixement de la llengua catalana en son autor, notables conceptes, y una gran facilitat en el metro; pero que hi trobaba falta d'unitat de gust, com que, ha dit, es un gust format per lo estudi dels clasichs del segle XVI y pels escriptors llemosins de esta nova era, tal volta (literal) no suficienment depurat. Mes ha dit li semblava estaria milló ab dos cants mes, pues que al principi se detenia mes que en son martiri.\n* Dos màrtirs de ma pàtria, o sia Llucià i Marcià, 1863-1864\n"1. De Francesc Masferrer a Verdaguer", Epistolari de Jacint Verdaguer. Volum I (1865-1877)\nNostra Senyor li concedeix\nlo que un ingrat germà li nega:\nun serafí se li apareix\nque de suaus consols l'anega.\nPassa l'arquet suau i llis\nsobre la corda que gemega,\ni en la dolçor del paradís\nsón esperit ses ales plega.\nD'una viola celestial\nFrancesc oí sols una nota,\n¡Si del concet angelical\npogués sentir l'orquestra tota!\n"Sant Francesc", Al cel\n[Festes o Misteri d'Elx]\nEstant-se un cavaller anomenat Francisco Cantó passejant-se per la platja de Tamarit, vora Santa Pola, o segons altra versió, estant de sentinella en la torre del Pinet, que domina tota aquella costa, vegé aparèixer sobre les aigües i arribar una blanquinosa barca sense rems ni timó. L'anà a veure i trobà en ella una arqueta, damunt de la qual hi havia àngels pintats; i dintre, sota un rètol que deia Só per Elx, hi havia una hermosa imatge de Nostra Senyora de l'Assumpció i un llibre amb les cobles que es canten en la funció que des de llavors lo poble li dedica los dies 14 i 15 d'agost de cada any.\n"Records de la costa d'Àfrica. Notes d'una cartera de viatge. 6 de març", Excursions i viatges § 8\n[1883. Verdaguer a l'aplec de Montgarri. Assumpció de Maria]\nEntre dotze i una de la tarda d'ahir començaren a veure's baixar dels ports la gent de l'altra banda del Pirineu, que són los qui quasi per complert fan l'aplec. Los pastors se cobreixen lo cap amb un com solideu de drap blau, que adornen de vegades amb un brot d'herba; vesteixen tricot blanquinós amb ribet negre i duen esclops amb una enorme punta cap amunt. Los pagesos van amb trajo de burell o blau, des de la boina fins als amples pantalons; porten sabates grosses i ben ferrades i un bastó llarguíssim que saben rebatre quan los convé. Algunes barretines vermelles entre les boines i els casquets, i entre elles alguna de llarguísima plegada amb dos dobles al cim del cap.\nExcursions i viatges. "L'aplec de Montgarre", carta a Mossèn Jaume Collell\nOh, sant meu, flor de Polònia\nsi jo us pogués assolir;\nsi, qui ha nascut argelaga,\ncom Vós, als peus de la Verge,\nme n'aniria a florir\n"Dia 16. A Sant Jacinto" Roser de tot l'any\nA Mataró hi havia un home tocat del cap, que feia de les seves amb gran disgust del veïnat i sobretot de la seva família. Aqueixa tractà de tancar-lo a Sant Boi i demanà consell al senyor batlle. Lo senyor batlle, que era molt determinat, els respongué:\n.--Això rai! Feu-me'l venir.\nL'hi feren anar i l'alcalde li digué si volia anar a donar un tomb amb ell.\n--Voleu anar gaire lluny?--digué el boig.\n--A Barcelona, i si allí estau animat per caminar, potser encara aniríem un xic més enllà.\n--Prou, prou. Anem--contestà el boig. I dit i fet, prengueren un carruatge i cap a Barcelona falta gent. Un cop foren allí, com qui va a donar un passeig pel pla del Llobregat, se deixaren caure a Sant Boi. Lo boig, que no ho era bé, olorà alguna cosa de les intencions de sos acompanyants i abans d'arribar al manicomi baixà del carruatge i s'hi encaminà, avançant-se un xic de la comitiva. Trucà i digué que hi duien un boig que tenia la mania que era batlle de Mataró. Així que aquest arribà, els porters procuraren tancar-lo a dins, i com més cridava que era el batlle, més fort l'agafaven, fins que el tingueren reclòs a dintre. Prou costà desfer la troca ordida per aquell cap que creien sense cervell, i no es deixà pas engabiar en la bogeria, a on havia engabiat al senyor batlle de Mataró.\n"Lo boig de Mataró", Rondalles.\nMentres Maria bressava i vestia\nson ros i tendre Fillet que no dorm\nperquè no plore, ni en terra s'enyore,\ndolça li canta, dolceta cançó,\nNo plores no , Manyaguet de la Mare,\nno plores, no, que jo canto d'amor\n"Lo noi de la mare", Càntics\nEl diable de l'avarícia burxà de nou l'orella de la pastadora, dient-li de baix en baix: "I aquest pa, el més gros i millor de la fornada, hauries de donar a aqueix mort de fam? Malaguanyat seria!"\nEl pobre de Jesucrist des de la porta li preguntà humilment:\n--Aqueix serà per mi?\nI ella respongué asprament:\nMentre deia aquesta paraula, amb la pala del forn hi posava el pà. Quan el deixà anar, se sentí un tro sec i esquerdat, acompanyat d'un fort terratrèmol. El pobre de Jesucrist havia desaparegut del portal i en son lloc es veia entrar una gran ona d'aigua, que no se sap si havia plogut del cel o havia brollat de la terra. El poble estava de peus en l'aigua, que anà pujant, pujant, i la casa del forn i totes les del poble amb ella anaren baixant, baixant, fins a colgar-se i perdre's en el pregon del que és avui encara estany d'Engolasters.\n"L'estany d'Engolasters", Totes les rondalles\nLa font de Sant Francesc raja abundosament i sens estroncar-se mai, amb goig ho dic, dintre lo terme de mon poble nadiu i no gaire lluny del camí que jo feia, sent estudiant, des de la casa de mos pares al Seminari, i ja de petit me'n sortia sovint per anar a beure, amb aquella aigua, que em semblava més fresca i més dolça que la de les altres fonts, alguna cosa més.\nPròleg, Sant Francesc. Poema.\nLa terra és plena d'ànimes malaltes,\nai! ben sovint dins cossos malaltissos,\ndoncs se'm tragué de llur capçal, prenent-me\nles llicències per dir Ego te absolvo.\nPel crim de no voler emparedar-me,\nde les mans se'm prenia l`Hòstia santa,\nsol diví que em baixava cada dia\nper fer-me a mí pujar a les altures.\nSe m'ha privat de fer almoina als pobres,\nobligant-me a morir o a demanar-ne. Sols a mos ulls plorosos,\nen mon dolor crudel,\nai! no se'ls priva de girar-se al cel!\n"Avui fa dos anys", Disperses\nMon estimadíssim amich y mestre: A la masia del Bach de Collsacabra, ahont he vingut á acompanyar al Sor. Bisbe, nos han arribat, á mi y á ell, los dos riquíssims exemplars del Cansoner*, que ns envia. Los dos l hem llegit; algun romans, tots dos plegats, de vegades sentintne cantar altres de semblants, als traginers que passan per sota la casa o als batedors de l era.\nEll n ha quedat agradat, jo enamorat com sempre, especialment dels mes bonichs y purificats. ¡Ab quin gran plaher veig que tothom ne parla y tots los periodichs se n ocupan, y com l hauria d animar á V. á publicar habiat un altre volum!\n¡Quin be tan gran V. podria fer á nostres lletres en aqueixa secada que estan passant y en la ventada que ls amenassa!\n* Lo romancer popular de la terra catalana. Volum I. Cançons feudals cavalleresques\n"968. De Verdaguer a Marià Aguiló. Pruït, 22 agost 1893", Epistolari de Jacint Verdaguer. Volum VIII (1892-1894)\n[Rosa de Lima]\nDel Nou Món jo só la Rosa,\nQue Vós heu desclosa,\nSol del meu amor,\ndient-me: "Sies ma esposa,\nRosa meva del meu Cor"\n"XXII. Santa Rosa de Lima. Albada", Lo somni de Sant Joan\n[Festa major d'Igualada. Sant Bartomeu]\nEstima-la de cor, noble Igualada,\nla imatge de Jesús crucificat;\nadora'l a sos peus agenollada\nal qui els cels i la terra han adorat\n"A Igualada" , Aires del Montseny\nL idea de l Atlantida me vingue realment d un capítol del Temporal y eterno *, en que parla de les grans catastrofes del mon, molts anys avans de somiar en fer lo poema ni en dedicarme á la poesia. Es una de les primeres impressions fortes que he tingut en mon frecuent tracte ab los llibres, que m entrá barrejada ab les rondalles de gegants e illes llunyes encantades, en que tots creyam en l infancia, y se m ha engrandit despres, en lo cervell, ab totes les fantasies de la joventut: los espectacles de roures esberlats pel llam, d'ayguats com lo de Vich, del que n vaig escriure sis poesies que he perdut, y de tots los desastres temporals que he hagut de presenciar en mar y terra.\n*Juan Eusebio Nieremberg, De la diferencia entre lo temporal y lo eterno\n"158. De Verdaguer a Jaume Collell. 30 desembre 1878", Epistolari de Jacint Verdaguer. Volum II (1877-1879)\nDe bona gana faria holocauste de ma inútil persona en l'altar de Jesucrist, que morí per tots nosaltres, mes no en lo altar del vedell d'or. Sacrificar-se per posar l'aprovació i lo segell a una obra d'infàmia seria una infàmia més grossa encara; seria coronar una iniquitat amb una altra iniquitat. Fóra sacrificar la justícia en ares de la injustícia; la veritat als peus de la mentida; la ignocència als peus de la calúmnia vil; més, encara, seria sacrificar a Baal les doctrines sagrades de l'Evangeli. Són massa netes i blanques i pures per posar-hi a prop aqueixa taca; ses vies són massa dretes per endreçar-hi aqueix tort.\n"VIII. Qui és l'al·lucinat?", En defensa pròpia\n--Amic, tu, que tant estimes,\n--Amor és mort de qui viu\nQui de la llicència\nson camí prengué,\nen la penitència\nA Déu qui perdé\nlo trobarà aquí.\ncom Sant Agustí\n"Sant Agustí", Veus del Bon Pastor\nsón los fills que Déu li dóna,\nque ja al nàixer s'empaitaren\n"Cant VII. La de Fontargent. I. Noguera i Garona", Canigó\nSón monjos vells i cavallers de ferro\nlo fúnebre seguici de l'enterro;\nvora la font del Comte, fil a fil\ntots ploren, més ningú com Tallaferro,\nque l'últim bes ací donà a Gentil.\nCanigó "Cant novè. L`enterro ", versos 201-205\n[Sant Ramon Nonat]\nDel cor innocent i pur\nlo lliri blanc no té enveja:\nlos habitants de l'atzur\ndiuen que es del jardí llur\nla flor que en terra blanqueja\n"Agost. Dia 31. Sant Ramon Nonat" Roser de tot l'any\n[1871, nomenament com a coadjutor de Vinyoles d'Orís]\nAmich Jaume: no fa gayre temps me digueres que convindria que s escrigues una Passio catalana popular. Jo l'acabo de fer, y m sab greu que sies fora per no poderla sacudir un xich tots dos; pero ho farem, si a Deu plau, quant tornes, si m ho escrius, o vens a la Rectoria.\n"48. De Verdaguer a Jaume Collell. Vinyoles d'Orís, 24 gener 1873", Epistolari de Jacint Verdaguer. Volum I (1865-1877)\nNo podent-me posar lo peu al coll moralment, marcant-me amb algun estigna de maldat, me l'hi posen materialment, traient-me els medis de subsistència, estrenyent-me el corbatí, punyint-me i aturmentant-me. No poden fer.me perdre la salut i la fama, voldrien fer-me perdre la paciència i la serenitat, per, si poguessen, amb una empenta fer.me rodolar al fons de l'abisme.\n"Un sacerdot perseguit. X. ¿Quin crim és lo meu?" [2 de setembre de 1897], En defensa pròpia\nSi voleu saber qui és,\nés lo sol de nostra història,\nés qui deslliurà a València,\nés qui deslliurà a Oriola;\nés l'eix d'on aqueixos regnes\nragen com raigs d'una roda.\nDon Jaume és lo gegant\ni la cativa Mallorca.\n"Lo gegant i la cativa", Pàtria\nAbans de sentir lo que diu l'Oriol, escoltau lo que li diuen a ell, cantant los vailets de Lleida, a on lo seu cant és signe de bon temps. Quan lo cel està ennuvolat i el sol comença de sortir per una escletxa, canten los nois, amb gran gatzara:\nalça't un poquet\ndalt del camí,\ncanta que fa sol\n"VII", Què diuen los aucells,\nBé en seràs ditxosa,\nCanta-li a tothora\nDe Gràcia Senyora\n"Goigs de Nostra Senyora de Gràcia, que es venera en la parroquial església d'Orís", Càntics\n[1891. Fundació de l'Orfeó Català]\nJo no entenia una paraula d'aquella estranya lamentació; mes sa solemnitat, sa melanconia dolça, son sabor de pobles i de temps antics se m'imposava i no sabia moure'm d'aprop d'ells. De tota la música, la popular és la que més parla al meu esperit per sa ingenuïtat inspirada i per sa enamoradora senzillesa; [...]\nRecords de la costa d'Àfrica, "Tànger"\nDesnie-se'n la fada a la bona hora,\nmillor Reina i senyora\nen Meritxell trobaren estes valls.\nFa música a ses plantes lo Valira,\nque d'Ordino a Soldeu, harmoniosa,\nté la figura d'una inmensa lira\nde braços de crestalls\nDamunt son front llueixen\nlos dotze estanys Pessons, corona hermosa\nque de brillants i gemmes li ofereixen\naqueixes cines on lo cel reposa;\ncorona d'Ariana esplendorosa\nque, del zenit despresa,\nquedà entre terra i cel aquí suspesa\n"Cant XII. La Creu del Canigó. L'ermità de Meritxell" Canigó\n[1876, mort del pare del poeta; Verge de Meritxell. Festa Nacional d'Andorra. Verges trobades]\nSon terres que he regades ab la suor de mon front moltes centenes de dies, y de totes les que he conruades son les que guardan per mi més recorts. Un d ells es que m'hi vaig despedir del pare per darrera vegada, dientme ell, tot plorant: me sembla que no t veuré més! Déu l'haja perdonat.\n"316. De Verdaguer a Marià Aguiló. 20 agost 1882", Epistolari de Jacint Verdaguer. Volum III (1880-1882)\n* [Nota referida al text del "8 de setembre"]\nLos Pessons són una vintena d'hermosíssims viots i estanys de diferentes mides, que enviant-se l'aigua de l'un a l'altre, volten un enherbat turó, mig abrigat de pins i rodhodendron, mirador des d'on se veuen nàixer i allunyar-se per graons de llacs los dos rierons, que enfeixen més avall ses pures aigües. És un rosari d'estanys unit pel fil d'argent del Valira oriental, que allí té son bressol, i d'allí trau les granítiques pedres valirenques que, en dies de quimera, sembra pels camps de la Seu d'Urgell i Oliana.\n"Notes. Cant XII. 2", Canigó\n[1622. Martiri del jesuïta i beat Carlo Spinola a Nagasaki]\nDesllligat se queda i sol\nenmig de la immensa flama,\nimmòbil com un pilar,\namb la vista a l'estrellada\nson cos s'anava fonent\ncom la sal dintre de l'aigua,\ni com ciri vora el foc\nse morfondeix i regala.\nSon esperit, passerell\ncom veu desfer-se la gàbia,\ndesplegant ses ales d'or,\nvers lo cel pren la volada,\ni a on tenia los ulls\nno triga a tenir-hi l'ànima.\nAl cel, "Mirant al cel"\n1714. Caiguda de Barcelona, capitulació de Catalunya en la Guerra de Successió. Diada Nacional de Catalunya\nMirau-la bé, mirau bé a la reina\nde nostre cor, l'aimada Catalunya:\nd'una àliga que arrenca la volada\nLo Cap de Creus forma son bec enorme.\nestesa l'una està sobre la terra;\nmillor que en altre temps Roger de Llúria,\n"Davant d'un mapa", Pàtria Versos 1-18\nLo Montserrat és lo seu cor d'on raja\nque s'esbadia a rams per ses artèries\nSon lleonenc coratge d'allí brolla\nd'esplèndida i geganta envergadura,\ni bat los aires coratjosos, i lluita\namb los núvols lo vent i la tempesta,\nde la sang de Comtes amb la púrpura.\n"Davant d'un mapa", Pàtria Versos 19-32\nNo sé quin atractiu té per les criatures lo voliol, aquella cuqueta rodona i vermella que es posa en los lliris, i més encara en les mates de boix, sobretot en les altes muntanyes. A Cerdanya l'anomenen margarida, i a Blanes li donen lo poètic nom de gallineta de la Mare de Déu. D'altres insectes los noiets ne fugen amb por i amb prou feines los gosen tocar; al voliol lo cerquen entre les fulles; lo cullen com una pedra preciosa i, sense fer-li mal, lo fan servir de joguina.\n"Pròleg ", Al cel §2\n[1321. Mort de Dante]\nEn forma, doncs, de pura i blanca rosa\nse desclogué a mos ulls la glòria santa\nde puresa i d'amor tota flairosa\nTé mil fulles concèntriques, i canta\nsobre quiscuna una ànima amorosa,\nd'eixa cítara d'or corda vibranta\n"XIV. Dant", Lo somni de Sant Joan\nI avant va la nau del Ric\ni avant va amb el vent en popa,\nde l'onada al bressoleig\ni al so de música dolça.\nVeient-se Llàtzer perdut,\ndemana al ric una corda;\nlo Ric no l'hi vol donar\nno vol remolcar cap pobre:\nsi fos per tirar-lo a fons,\nl'hi donaria ben doble,\npuix no li vindria més\na pidolar una almoina\n"Les dues barques ", Disperses\nDintre del pou de l'abisme pregon tot despenyant-se\ns'escabellen i afonyenlos fronts pel llamp ferits,\ni, a tall de nuadisses serpents entrelligant-se\nse claven verinosos queixals i unglosos dits.\nL'Atlàntida "La torre dels titans", versos 61-64\nDe caritat jo tinc l'ànima encesa,\npobres del món, jo us porto dins mon cor:\nveniu a mi, m'atrau vostra pobresa\ncom a l'avar sedent lo dring de l'or\nFills del vici, veniu; nins sense mare,\nrosegalls del plaer, cors en perill,\nveniu; als orfes jo farè de pare,\nal pare abandonat faré de fill.\n"XXXI. Sant Vicenç de Paül" Lo somni de Sant Joan,\nton esperit volador,\nperdent les ales, s'hi enterra.\nlo temps com flor te despulla\nAl cel , "Ton tresor"\nQue tristes sou, presons de Moreria\npobre catiu, si Vós no l'hi tornau.\nCàntics, "Himne a la Verge de la Mercè"\n¡Que bé s'està amb Vós aquí,\nOh Jesús meu amorós!\n¿Voleu que jo em quede amb Vós,\no us ne vindreu Vós amb mi?\nRoser de tot l'any "Setembre. Dia 23"\n[Dia internacional per la pau, ONU]\nCom dos gegants armats veu en la terra\nl'Amor i l'Odi en guerra\ni l'Odi és la gran bèstia que sa copa\nde fel allarga als pobles vells d'Europa,\nque l'amor ha format, i a son exemple\nde Cristo los atia contra el temple,\ni alçant al cel ses monstruoses testes,\nli escup veríi rancúnies a tempestes.\nI cau de l'alta cima\nlo món, i es mor, i es mor perquè no estima.\n"Apocalipsis" Lo somni de Sant Joan,\n[Equinocci de tardor]\nmés a mi em dóna alegria\nsó més a prop de l'Amor\nque quan lo maig floridor\nma jovenesa embellia\nFlors de calvari, "XIV"\n[Festa major de Tarragona. Santa Tecla]\nDeu fer molts anys d'açó que us vaig a contar. Un bastiment buscava l'entrada del port de Tarragona una nit en què el temporal batia fortament aquelles costes, i no hi havia far per servir de guia als navegants. Era la nit santa de Nadal. Volgué Déu que a l'hora de la missa del Gall alcessin en la Seu el salomó amb tots els ciris encesos i que pel gran finestral o rosetó del temple fos vista pels pobres mariners la lluminària. Els que fàcilment haurien anat a embarrancar s'orientaren i arribaren feliçment a port, donant gràcies a Déu per aital benefici.\n"Dues tradicions. Una de mar i altra de muntanya", Rondalles\n[1870: ordenació sacerdotal del poeta. Festes de Barcelona, Mare de Déu de la Mercè; ]\nOrdenat que vaig ser de sacerdot m'hauria estimat més ser peu de predicador que cap de poeta; mes, desesperançat de fer mai un sermó, per aconsolar-me'n, me posí a dictar Càntics morals, a l'estil dels que soleu entonar, en vostres missions, abans de pujar a la trona. Aqueixes lletres, populars ja algunes, altres arreconades, des de llavors, sense gosar obrir los ulls a la llum del sol. Veu`s-e-les aquí.\n"Als molts Rvnds. PP. Missionistes fills del Cor de Maria" Veus del Bon Pastor\n[Festes de Barcelona]\ntot somiant fulleja lo llibre del passat\nQui enfonsa o alça els pobles és Déu que els ha creat. --\n"A Barcelona ", Pàtria\n[1182. Naixement de Francesc d'Assís]\nDe Jesús humil deixeble,\nres del món voldrà tenir,\nni un tros de terra per jaure,\nni una pedra per coixí.\nEixa nit de la Porciúncula\nlos àngels canten a mils\nde cant i de glòria el càntic\nque sols Betlem ha sentit\n"Naixement de Sant Francesc", Sant Francesc, versos 29-36\n[Sant Vicenç de Paül. 1540: Promulgació per Pau III de la butlla "Regimini militantis ecclesia", que aprova la companyia de Jesús]\nAmb lo crit de: qui com Déu?\nalçà lo penó de la creu,\ngeneral de nova armada:\nsota l'ala d'eix penó\narma i cova una legió,\ncom sos aligons una àliga.\nL'un a l'India d'Orient\nl'altre a l'India d'Occident\ndos o tres n'envia a l'Àfrica;\ncom roc per David tirat,\naltre al front de Goliat,\ndel Goliat de Germània.\n"XXIII. Sant Ignasi", Lo somni de Sant Joan\n[1877, llicència per llegir llibres prohibits per l'església catòlica]\nDels llibres que vol demanar a Paris, si m en tinch de fer un preu molt estraordinari, m en estare, pero d uns quans duros ja me en aconsolo, encara que no ls hi puch enviar desseguit, perque ls tinc de guanyar. Poria demana ls tambe si hi ha cap altre obra que parla de l Atlantida.\n"36. De Verdaguer a Marià Aguiló. 22 maig 1871", Epistolari de Jacint Verdaguer. Volum I (1865-1877)\nUn gran combat tingueren en la Glòria\nMiquel i Belial\nL'Arcàngel sant del carro de victòria\ntragé el dragó infernal\n"Himne a Sant Miquel Arcàngel", Càntics\n[Patró de llibreters, biblistes i traductors, Sant Jeroni]\n[...] no faig mes que regirar y cercar llibres que parlin d'America y en especial de las islas de Sant Domingo y Sant Salvador. He seguit la biblioteca del Senyor Bisbe y algunas de las millors llibrerias particulars, pero no n'he quedat gayre satisfet. Sobre l'historia primitiva y religions d'America en general, ne trobo lo que havia de menester, mes sobre la geografia y costums y creyensas dels abitants de las damunt anomenadas islas, mes que per satisferme, n'he trobat pera ferme agafar set. De manera que no puch arrodonir en la fantasia cap figura, ni puch estendrer un quadro ahont posarla. Sapigues que no s'hagues escrit altre cosa sobre lo mateix, tiraria, ab las noticias que tinch, avant la historia; pero com es ben segur que seran las menos, ho suspench tot, pus sa com lla ho esqueixaria quant ne trovaria d'altres.\n" 21. De Verdaguer a Marià Aguiló. Can Tona 12 de desembre 1867", Epistolari de Jacint Verdaguer. Volum I (1865-1877)\nBon Àngel, vas o véns?\nTon vol a on s'endreça?\nPuges a ton atzar?\nBaixes a nostra arena?\nSi baixes d'alli dalt,\nsi no una hermosa estrella,\nbaixa'm un bri de llum,\nque mon camí fosqueja!\nSi puges cap al cel,\nno em deixis sol en terra,\noh! deixa-m'hi volar\ndamunt tes ales belles.\n"Octubre. Dia 2. Lo sant Àngel custodi", Roser de tot l'any\n[1870. Missa nova de Verdaguer a l'ermita de Sant Jordi de Folgueroles. L'Àngel de la Guarda]\nLa capella de Sant Jordi és per mi lo que el mariner que navega lo port de la pàtria d'on ha fet la primera sortida, i per l'aucell que va pels aires lo niu des d'on ha feta la primera volada. Deixau-m'hi, doncs, tornar amb la imaginació, ja que avui no puc d'altra manera. Deixau-m'hi pensar i parlar-ne i escriure'n i rabejar-me en son dolç record.\nDes de son cim, obiro sota el campanar de Folgueroles la caseta de mos pares: cap a migjorn, més enllà de la Font del Desmai, veig la pagesia a on tot conreuant la terra i arrosant-la amb la suor de mon front, aprenguí de conreuar la poesia;\n"Records de ma missa nova", Discursos, articles, pròlegs,\nAquí sempre seràs una forastera, una estranya, un arbre de res, mirat de regull per tots los partidaris de la simetria i de l'uniformisme. Aqueixa costum que tens de guardar les fulles d'un any per l'altre, aquí no és seguida per gairebé ningú. Si vols que t'ho diga clar, això fa pobre. Aquí els arbres menys luxosos, fins los més estalviadors, estrenen un vestit de fulla verda i flamanta a cada primavera, i ells mateixos faran córrer que tens sinó un trajo per presentar-te al públic. Això de ser jove a cent anys, això de no envellir mai, aquí tampoc s'estila entre els arbres. Los del Passeig fan com los homes que van amunt i avall a la teva ombra; viuen de pressa i corrents, i a vint-i-cinc anys són vells i a trenta són decrèpits. Tu arribes a la vida ara tot just, i, quantes vegades los vegeres canviar en aqueixa via? ¿Quantes los veuràs canviar encara si et deixen envellir? Mes, si creixes gaire, si aixamples gaire ta copa, no et deixaran pas morir de vellor... te faran la corretgeta.\n"L'alzina del Passeig de Gràcia" La Veu de Catalunya, 10 de juny de 1903\n--Lo gran tresor és aqueix,--\nli respon lo Patriarca;--\nres tenim aparellat\ni res de la vida ens manca.\nVora eixa font posà Déu\naqueixa pedra per taula,\nque per refer nostre cos\nomplí de la seva gràcia.\nTenim lo món per palau,\nlo firmament per teulada,\ntenim la lluna de nit,\nlo sol de dia per llàntia;\ntenim a Déu per sirvent,\nmira, Masseo si ens ama!\nSant Francesc "Lo tresor de la pobresa"\nTan de pressa caminava\npel camí dels meus amors,\nque en sa carrera deixava\nlos aucellets voladors.\nCaiguí sobre les espines\nque prenguí per llit de flors,\npensant amb les flors divines\nde les eternes dolçors.\n"Caiguda", Flors del calvari\nQuè és ratafia? És una aiguardent adobada amb un tros de pell de llimona, quatre o cinc clavells, una nou moscada, una pell de nou verda partida a tallets i un bocí de canyella d'Holanda, a què alguns afegeixen un brot de menta o de marialluïsa, segons els graus d'aroma que se li vulguin donar. Tot això es posa uns quants dies a sol i serena. Així, mica ençà, mica enllà, puix en això, com en totes les coses, cada terra fa sa guerra, així ho fan els pagesos de Catalunya, únic país en què és coneguda la ratafia.\n[1517. Batalla de Lepant]\nProa amb proa se garfeixen,\nbales vénen, bales van,\nse topen fletxes i llances,\nsimitarres i destrals;\ncauen cops de calamarsa,\nferro i plom a raig a raig:\nquants n'arrisquen l'abordatge\ntants ne roden daltabaix;\nmes avant! si ells són de ferro,\ntambé hi poden cops de mall,\nque amb Requesens rebatent-s'hi\nllamp de Déu, los catalans,\narreu trinxen com canyissos\nles simitarres i alfangs.\nPàtria "La batalla de Lepant (7 d'octubre de 1517)"\ntraieu-me'n les herbes males\njo us darè foc per cremar-les.\n"A mos bescantadors", Flors del Calvari\n[1238. Presa de la ciutat de València]\nDe cor don Jaume l'estima\ncom a l'esposa el marit,\ni aprés de viure prop d'ella\nvol en sos braços morir.\n"València", Aires del Montseny\n[Dia mundial de la salut mental]\nLa terra és un gran Calvari\non l'home és crucificat;\nlos dies que a mi em tocava\nquins dies foren tan llargs!\nQui em motejava de brètol,\nqui de ximple i trastocat;\naquest me dóna l'espatlla,\naquell altre em gira el cap;\nlos que ahir em feien l'aleta\navui m'aguissen los cans.\nMinistres de l'Evangeli,\ndoncs on és la caritat?\nLes portes on ne demano\nd'una a una veig tancar,\nsinó la del manicomi,\nque s'obre de bat a bat!\nAl fer lo tomb a l'abisme\nvosaltres m'heu dat la mà\ntraient-me de dins lo monstre\nque ja em tenia engolat.\nL'obra bona que m'heu feta\nNostre Senyor vos la pac,\nEll que és lo pare dels pobres\ni sempre té per pagar.\n"A mos defensors ", Flors del Calvari,\nEn un article publicat, no fa gaires dies, sobre mon darrer llibre, Pàtria, lo crític, queixant-se, potser amb raó, de que en mes últimes obres no donc prou destriats los genres literaris, semblava doldre's de que jo deixàs caure massa gotes de poesia religiosa en lo doll de ma poesia patriòtica. Oh! ¡Com m'honrava i me plavia, sense voler, amb això mon benvolgut amic! ¡Com li agraesc l'acusació! [...]\nDietari d'un pelegrí a Terra Santa "Pròleg " §3\n[1492, Colom desembarca a Amèrica]\nColon mira l'Atlàntic sense mida,\nL'Atlàntida "La nova Hespèria" versos 7-12\nA la gran amor que sempre he sentida per ell, com si m'hi atragués un imant extraordinari, s'han unit, fent-me esperò, los desenganys que he rebuts en la terra. Veus aquí l'origen i lo perquè d'aquest nou llibre, que és la segona part de les Flors del calvari, germà d'aquelles aspres queixes i fill d'aquelles penes i dolors. Lo Cel és la corona de la vida atribolada i l'única i bella explicació de l'enigma de les amargors que es passen en esta vall de llàgrimes.\n"Pròleg ", Al cel, §4\nOh seràfica sageta,\nli ets ben dolça i ben cruel;\nde la llaga que li has feta\nno en gorirà sinó al cel.\nDe l'amor d'ençà que és presa\nen la terra hi està trist;\nno sembla el cor de Teresa\nsino el Cor de Jesucrist,\n"XXI. Santa Teresa", Lo somni de Sant Joan\n[Teresa de Jesús. 1878, peregrinatge multitudinari al Vaticà des de Barcelona. Escriu el present poema]\n--Oh Verge de la Mercè,\ndels navegants dolça Estrella,\ncom nos guiàreu per mar,\nguiau-nos ara per terra!\nAlguna hora vostres fills\nsolien anar a Argèlia\na redimir los catius\nquan les presons n'eren plenes;\navui que entre cristians\nestà catiu Lleó tretze,\nVós anau amb vostres fills\na consolar-lo en ses penes.\nOh Verge de la Mercè,\nde Barcelona la perla,\nredemptora de catius,\nno trencareu sa cadena?\n"Lo romiatge de Santa Teresa", Idil·lis i cants místics\n[1922, mort de Miquel Costa i Llobera]\nMon cor a Catalunya més s'aferra\nquan la tinc, ai de mi!, d'abandonar;\nm'agraden les zumbades de la mar,\nMe mira somrient mès alt estel\nen l'espinós viatge de la vida;\nbé m'agrada ma terra beneïda,\nmes, ai!, mos ulls se giren cap al cel.\n"Agost. Dia 10. Partint", Roser de tot l'any\n[Bernat Calbó, bisbe de Vic]\nAllí es llevà l'anell de bisbe, i , tirant.lo a l'aigua, digué a son company:\n--No tornaré a ma enyorada ciutat de Vic fins que aquest anell torne a les meves mans en signe de que Déu Nostre Senyor m'ha perdonat.\nDit això, decantant-se a mà esquerra, se'n pujà al monestir de Montalegre.\nAllí demanà la celda mes aspra i retirada, i allí dins, tot sol amb Déu, s'entregà a la mès rigorosa penitència, fent-se ajudat pels tres sirvents d'aqueixa virtut, que són lo dejuni, lo cilici i la disciplina.\nAl cap de tres dies de plorar son pecat i demanar-ne humilment perdó, al pendre refrigeri en lo refector a l'hora de dinar, obrí un peix, i dintre d'ell trobant son anell de bisbe, digué a son company:\n--Tornem-nos-en a Vic, que Déu m'ha perdonat.\n"Sant Bernat Calvó", Rondalles\nEs una roda aquest mon\non la nit al jorn relleva,\nla desventura á la sort,\nl alegria a la tristesa.\nEstalona al be lo mal,\nal temperi la serena.\nCom a la boca d un pou\nbaxa y puja la galleda;\nla plena davant la vuyda\nla vuyda davant la plena\n"Deu poemes inèdits de Jacint Verdaguer" en Estudi General 22=Miscel·lània d'homenatge a Modest Prats, p. 521 i a Jacint Verdaguer: textos, comentaris, notes\nDels molts santuaris de Catalunya, i de fora d'ella, que he visitat, mai cap se m'havia aparegut tan hermós com ara mateix lo de la Mare de Déu del Mont, reina de l'Empordà. Lo Canigó, que domina tota aquesta terra per la banda del nord, com si no estigués content del seu vassallatge, ha estat tota aquesta tarda mirantse-la de reüll per entre els plecs de l'atapeïda boirada, i roncant i botzinant cada vegada més fort. Son front, si gens ne deixava veure de tant en tant, s'ennegria de quimera i son turbant de núvols s'ennegria també, s'eixamplava i creixia com una gran fumarel·la, fins a tapar un bon tros del cel; lo tro semblava esclatar en sos llavis i el llamp semblava guspirejar en sos ulls. Evidentment, lo gegant de l'encontrada vol castigar als seus vassalls\n"Roca pastora. I", Excursions i viatges\n!de l'huracà rufalós\nbé en sentia de colps d'ala!\nMes lo que em feia patir\nera el mal d'enyorança\n--Mariner, bon mariner,\nles riberes de la pàtria?--\nAl cel, "Navegant ", versos 1-14\n"Eix cap de núvol tan negre\nno és pas signe de bon temps".\nPlega ses ales fumades,\nrotlla sa cua de serp,\nd'anacoreta es disfressa\nbaix la figura d'un vell,\nd'un vellet de testa rasa\ni de barba com la neu.\nSe posa una vella túnica\ni una corda per cinyell,\nmal cobrint amb pell d'ovella\nlos seus aires de guineu,\ni espera allí, com un enze,\nvora el ram untat de vesc,\nque vinga a lligar-s'hi d'ales\n"III. Lo cap de núvol", Montserrat. Llegendari, cançons, odes\nLES FADES, PARTINT\nQuan lo novembre esfulladís s'acosta\ns'apleguen en la costa\nles aurenetes per passar la mar;\naixís de tu, ma dolça Catalunya,\nlo nostre vol s'allunya\ngirant.se sols per veure't i plorar.\nUn jorn tornaran elles\namb les amors, los lliris i roselles,\nlos càntics dels fadrins i les donzelles...\nSols a nosaltres no ens veuràs tornar!\nCanigó "Cant dotzè. La Creu del Canigó", versos 286-295\nUn desig nit i dia m'esperona\ncap a les cimes on reposa el cel\nper veure-la d'a prop eixa corona\nd'on lo floró més pobre és un estel;\nper veure-les encendre eixes antorxes\ni des del vespre a la primera albor\npassar esplendorosos per los porxes\nde l'alcàsser diví del Criador.\n"Ales", Al cel, versos 1-8\nMes trobo la baixada\nRoser de tot l'any "Dia 2. Diada dels morts "\n[1861. Martiri de Pere Almató a Tung-King]\nD'amor, de caritat i sacrifici,\ndeixant pares i pàtria per son Déu;\nd'amor a sos germans fins al suplici,\nd'amor a Jesucrist fins a la creu\n" Benvinguda a les relíquies del V. Pare Almató", Aires del Montseny\nMes és treball perdut: com més descalça\n"Montserrat i l'Església", Montserrat\n[Isabel , mare de Joan Baptista]\nA la vostra cosina\nde dons i llum divina\nVisita molt ditxosa\nla de Maria,\nper lo cor que la gosa\n"Misteris de goig. Segon ", Càntics,\nLos cops de mar d'un a un\ncom una mola el gra,\n"Se'n cansaran? ", Disperses\nTrobadors que m'escolteu, no volgueu tacar la càndida vestidura de l'àngel de la poesia, no volgueu carregar de pols de la terra ses ales pures que us han de portar pels aires, no volgueu aixalar aqueix aucell del paradís, fent-li deixar ses nadiues regions de l'infinit i de l'eterna bellesa, on s'explaiava, per a tancar-los a l'esquifida gàbia de nostres carrers i places, i menos per a fer-la esterrejar en els fastigosos nius d'aranya d'innobles habitacions, en les fangueres del vici.\n"Discurs llegit en el certamen catalanista de Sant Martí de Provençals ", Discursos (1867-1902)\nobeint ses boques de caverna\nroges d'enuig i lleig verí,\nplenes d'insults i anatemes.\nL'una m'ha dit mal sacerdot ;\nl'altra m'ha dit dolent poeta ;\nl'altra rebuig del temple sant,\n¿Quan te veurem pres en cadena\nen lo bell fons de la presó,\ncolgat set canes sota terra?\n[Sant Crist de Balaguer]\nAqueixa terra és alegre\nperquè us veu de dia i nit:\nVós la regau més que el Segre\ni amb vostre amor infinit.\n"Al Sant Crist de Balaguer", Càntics\nLos somnis són unes ales\nper volar dintre l'edem;\nmentre dins tu te regales\nnosaltres te bressarem\nTe bressarem sobre roses,\ntot cantant-te un himne dolç:\nde dia, el de les aloses;\nde nit, lo dels rossinyols\n. Canigó. "Cant tercer. L'encís", versos 57-64\nAvui s'escau l'aplec a l'ermitatge:\nendiumenjats hi van en romiatge\npagesos i artigaires, pastors i cavallers,\ni a Sant Martí quiscun un do demana,\nun do que els concedeix de bona gana,\nals camps bones anyades, infants a ses mullers\nCanigó, Cant primer, versos 73-78\nA l'estampar-los ara, canvio el títol de Celísties, amb què foren escrits, per lo de Al cel. Aquell era tal vegada més poètic: aquest és més encoratjador i sobretot més cristià, i, a mès, és lo títol d'un dels càntics meus que s'han cantat més i es canten i rodolen encara per Catalunya. Un sant religiós que l'ensenyava a més de set-cents nois estanislaus en la ciutat de Manresa, morí fa catorze o quinze anys cantant aqueixos mots de la resposta, que deuen fer de bon cantar en l'hora de la mort: Al cel, al cel me'n vull anar.\n"Pròleg", Al cel\n.¿Per què a la plana baixí\ndesprés de dir el Sursum corda\nl'amor que mon pit enyora?\n¿Per què a eix món de fang torni\ndesprés d'estar en la Glòria?\n"Lo dolmen de Sant Jordi. III ", Aires del Montseny\nTroba Colon navilis, i, en llur tosca\nal geni que la duia en sa volada,\nde promissió a la terra somiada,\nL'Atlàntida "Colon", versos162-167\n[Dia de l'escriptor empresonat]\nd'afecte i de pau.\nme llevà d'arrel.\nma terra i mon cel\n"La formiga", Disperses\nJo prou voldria estimar-vos,\nmes no sé lo que és amor;\ndigau-m'ho, Jesús, digau-m'ho,\nVós que amau fins a la mort.\n--N'és l'amor fletxa de plata\nque es despara amb un arc d'or;\nl'aucellet que amb ella es toca\npresa n'és del fletxador.\n--Si jo tingués eixa fletxa,\nvos la clavaria al cor\n--Si no la tens, oh Gertrudis,\nsi no la tens, la tinc Jo,\ni en ton pit ja l'he clavada,\nque és lo cel dels meus amors;\nper la ferida me n'entro,\ncom en sa cambra l'espòs;\nlos que em perden en la terra\nme trobaran en ton cor.\n"Jesús i Santa Gertrudis ", Idil·lis i cants místics\n--Quina és la nit de més foscor?\n--La vostra ausència\n--Quin és el jorn de més claror?\n"119", Perles del llibre d'Amic i d'Amat\nSupongo leerà la "Revista de Valencia", en la que inserté cierto articulejo que nació á consecuencia de la discusion entablada en este Ateneo Científico, sobre la conveniencia de las províncias que hablan la lengua de oc; como defensor del lemosín, combatí las opiniones de mis contrarios, defendiendo el renacimiento y publicando el resumen de mis dos primeras conferencias[...].\n"300. De Josep Vives i Ciscar a Verdaguer. 15 març 1882", Epistolari de Jacint Verdaguer. Volum III (1880-1882)\n-- Què és el món? -- li demanaren\na l'amic enamorat.\n--Aquest món és un gran llibre\non qui l'haja estudiat\nlo nom de mon Estimat.\n--I ton estimat s'hi troba?\ncom l'escriptor en el llibre,\n"288 ", Disperses\nQue hermosa és la sepultura sota la Creu! per humils i senzilles que sien una i altra, fan plegar los genolls, fan aixecar los ulls i pregar. Però, que trista és una tomba sense aqueix signe adorable! Ja podeu enriquir-la de marbres de Carrara; ja podeu arrenglerar-hi columnes de bell mausoleu, ja podeu coronar-la de relleus i d'estàtues; ja podeu arrestellar-hi els carreus de pedra, fins a construir sobre un cadavre una segona piràmide de Kheops; abocau-hi tota la riquesa del món... Jamai serà comparable en la terra nua coronat d'una Creu.\n"La Creu i la Mort" II, §5 dins Aires del Montseny\nquin mirall tan hermós sa consciència\n"A la Verge ",\n[Santa Cecília, patrona de la música]\nque cantes d'amor,\ndeixa'm una estona\nta cítara d'or,\nde música d'àngels\ni sobre ses cordes\nque ragen dolçor,\nensenya'm un càntic\nper nostre Senyor\nRoser de tot l'any, "Novembre". "Dia 22. A Santa Cecília"\nHe arribat, gracies á Deu, a la primera estació de mon viatge, y al trenta emprench, a no haverhi res de nou, la carrera de mes pit, que es la de Cadis a l'Habana, ahont no penso patir tant com fins a aquí. Al sortir de Barcelona, y especialment al passar l Ebro, vatx tenir un comensament de maretx; y res de nou tinguí fins a Málaga, ahont sabent que l "Guipuzcoa" marxava, dexí l meu barco, que no m volgue tornar ni un quarto, y n prenguí un altre que havia d arribar un dia avans a Cadis; y, com no havia enmanllevat mes que ls diners necesaris, haguí d'anar a coberta, o, mes ben dit, a descoberta, entre soldats y (horrenda rèfero) en companyia, no de un bou y una mula, sinó d un Porch, que ns venia a morrejar de tant en tant, y a fer música ab sos grunyits, escapantse de la cort. Y tot axo, al rigor d una nit d ivern a alta mar, entre mitx d una colla de marejats, marejat com lo primer, y sens haver pogut, per falla de quartos, menjar res en 24 hores.\n"60. De Verdaguer a Marià Aguiló. Cadis, 26 desembre 1874", Epistolari de Jacint Verdaguer. Volum I (1865-1877)\nY encara m descuydava de contar lo millor. Com no poguí pagar los gastos fets al primer vapor, se m quedaren la maleta, ahont duya lo que mes estimo, y per rescatarla hagui d anar a enmanllevar y pesetes, que m costaren llagrimes amargantes, puix ningu me les volia dexar. Havent de marxar sense maleta me n aní a cal Bisbe, y l bo del Majordom tingué compasio de mi y me les dexá despres de molts prechs, com qui les tira a mar. Mes no ho haguí de posar al llibre dels perduts, puix al cap de tres dies les hi fiu tornar per un tal Miró, argenter de Palma, parent de V., ab qui ns trovarem a la fonda.\n[1876, sacerdot de família del marquès de Comillas ]\nDos anys passí anant d'Espanya a Cuba i de Cuba a Espanya, en lo vapor Guipuzcoa, com una llançadora d'una banda a l'altra de l'ample i grandiós teler. Al cap de dos anys de rabejar-me en la gran piscina del Criador, sentint-me reforçat de salut me vingueren ganes de deixar la mar, d'a on, en lluita perillosa i terrible, acabava d'arrencar el poema de L'Atlàntida per estamparlo. [...]. Vinguí de Cadis en el vapor Ciutat Comtal, i a cosa de 25 de novembre de 1876 prenguí possessió de ma capellania.\nEn defensa pròpia, "II", § 2\nLos hòmens miren la cara,\nperò Deu mira lo cor:\nen l'hermosura més rara\ntot sovint hi veu mascara,\ny a mirar un pobre's para\nque'l món rebutja ab horror.\n"Novembre. Dia 28 ", Roser de tot l'any\nDe retòrn á mos llars, he relligit La Atlantida attentivamènt, criticamènt, ab nova admiració, de jorn en jorn créixenta tot, com un torrent esbarat quant la terra calejada per los raigs vernals devestse* de neu. Com qualsevol que viatja dins un pais primitiu i montanyòs, veig de aqui y de alli cims sobre cims, hi ovira, y vallets encantadors amagarse al seno de valls floridas,. Puix, dins la soledat populòsa de ma llibreria, also lo crid: "Que home que Mossen Jacinto Verdaguer! Que poeta valentíssim!\n"230. De William Bonaparte-Wyse a Verdaguer. 29 setembre 1880" Epistolari de Jacint Verdaguer. Volum III (1880-1882)\nI Hoyos veu son propi cor\ncom una rosa d'olor\nque el bon Jesús esbadella,\ndeixant en ella amb son dit\nson melòdic nom escrit,\nen cada fulla una lletra.\n"XXVII. Bernat Hoyos", Lo somni de Sant Joan\n[Beat Ramon Llull; 1735, mort de Bernardo de Hoyos, S.I.]\nque amb la teva arpa\nrodes pel món:\nparlant als homes,\ndel Déu d'amor\n¿cantes o plores\nVéns del Calvari?\nVéns del Tabor?\nAires del Montseny "Al beat Ramon Llull "\nEnmig d'eix caos de revolta roca,\ncom un espectre en la mateixa boca\nde l'abisme, s'aixeca el monestir;\nés una flor pel terbolí sembrada\nque, si l'abeura el cel amb sa rosada,\nper ell los segles la veuran florir.\nCanigó "Cant onzè. Oliba", versos 61-66\nEntre els germans n'hi havia un de mes aprofitat en la divina escola, i per lo tant, més estimat del mestre. Aqueix lo cercava amb daler, esperonat pel desig de trobar-lo. [...] Tot plegat, allà d'allà vegé una resplendor estranya; s'hi acostà llestament i quan fou a l'envista vegé un arbre tot il·luminat, des de la soca fins al cap de brot del cimeral, i a l'entorn de l'arbre un gran cercle de foc que el rodejava com un fosso rodeja un castell. Estranyat de tal meravella i tremolós d'emoció, s'hi acostà més encara, gairebé no gosant trepitjar les herbes ni respirar, de por d'interrompre el silenciós misteri. Al ser més a prop de l'arbre, vegé assegut a la seva socia i arrobat en èxtasi aquell a qui cercava. Quan, tornat en si per sa veu amiga i ajudat per sos braços s'aixecà de terra, segons son historiador, tenia l'aire d'un home ubriac. ¿De quin vi hauria begut enmig d'aquella selva? Deixem parlar a ell mateix.\nRuysbroeck, Discursos, articles, pròlegs, Publicat per primera vegada a Lo pensament català, de 5 d'agost de 1900.\n[1882. Mort del poeta i metge Lluís Roca i Florejacs]\nFeliç, oh poeta, qui vola com tu\nen l'ala amorosa del somni que et duu\na cercar la palma de l'alta victòria.\nFeliç qui no oblida, passant per lo món,\nque sobre eixa glòria que és neu que s'hi fon\nhi ha una altra glòria.\n"A la mort de Don Lluís Roca i Florejacs ", Aires del Montseny\nPer un regne que Luter\nrobà a Cristo, Xavier\nne guanyà deu en les Indies,\nlos homes a milions,\na centenes les nacions,\na enfilerades les illes.\n"XXIV. Sant Francisco Xavier ", Lo somni de Sant Joan versos 1.6\nUna rella ben menada\nhi fa molt en un conreu\nque de la bona llaurada\nsol sortir molt bé de Déu.\nMes, si la pluja li falta,\nla terra és xorca i malalta:\nsempre fan més les estrelles\nque les relles.\n"Fragments i poemes", Disperses\n[...] ara mateix he rebut mentres dinava ab lo P. Mon, lo bellíssim Discurs dels Jochs Florals [...] Lo pare Mon ha pres desseguida l'Discurs de V., n'ha llegit los primers períodos, rodons, purs y brillants con fils de perlas;[...]\nFins en la prosa de V. se trovan, com diria lo mateix Horaci, "disjecti membra poetae"*\n*membres esparsos del poeta\n"271. De Fidel Fita a Verdaguer. 4 agost 1881", Epistolari de Jacint Verdaguer. Volum III (1880-1882)\nJesús, amor que l'ànima me roba,\nque tard de vostres aigües he begut!\nbellesa antiga i nova,\nque a deshora, ai de mi!, us he conegut!\n"Sant Agustí ", Lo somni de Sant Joan\nNo m racan las alas del poeta ni la companyia dels pares y personas estimadas, si puch servir millor a Deu; sols me raca no haver cregut a V. quan me deya que enllestis alguna cosa pera publicarho, puix no quedaria, axis, ab un nom ridicol i tonto d autor de Las tres tarongetas y n Rafel de Casanova. Ara ja no hi so a temps, pero enc ara despres d haver cantat y complert las obligacions del ministeri me quedaran algunas estonas que aprofitare, si a Deu plau, fent almenys alguna cosa de lo molt que poria haver fet.\nL hi dich axis perque m esperan dias de lluyta ab mi mateix, inclinat com so a la soledat dels boscos y al dols silenci de la cambra. Apar que Deu me donara forsas per vencer, pus no m cansare de demanarli n, ja que si, pera fer sa voluntat, mato mon amor propi y tal volta mas desordenadas inclinacions, sera gran lo premi que m espera. Ab aqueixa esperansa me n hi vatx content y casi alegre, y, no se si m'enganyo, m apar que si es blandasen a mon passatge palmas y llorers, no m farian distraure ls ulls del campanar del poble ahont vatx a fer la voluntat de Deu.\n"39. De Verdaguer a Marià Aguiló. 8 setembre 1871", Epistolari de Jacint Verdaguer. Volum I (1865-1877)\nQuan l'home vol criar\nun paradís de delícia\nvos formar a Vós, oh Maria.\n"Dia 8. La Immaculada Concepció de Nostra Senyora", Roser de tot l'any\nTa gòtica finestra coronella\nservia als serafins de mirador\nen l'estrado veí quan l'alt rei En Jaume\nde la Verge tingué l'aparició\ndient-li: "Vull una ordre redemptora\nper traure esclaus dels llaços de la mort".\n"Santa Àgueda ", Barcelonines\nCom un infant son estel,\nprou he fet volar pel cel ma poesia;\nlo meu estel s'hi perdé,\ni vol perdre-s'hi també\n"Desembre. Dia 10", Roser de tot l'any\n[1901. Defunció de Justí Pepratx, amic i traductor de Verdaguer]\nNos havíem conegut en los dies serens de la meva vida, en l'època que el món calificaria de feliç, en que jo resava sempre els misteris de goig i sovint podia resar los de glòria; mes quan, per disposició de la divina Providència, me tocà resar los de dolor, que encara reso, no em deixà pas resar-los tot sol. En ell trobí en l'hora de la tribulació un amic fidel, afectuós i constant, d'aquells que no es deixen tòrcer per cap ventada, ni per les que arrenquen los arbres de soca a arrel.\n"Perpetuïnes", Lo Pensament Català, 5 de gener de 1902\nTres viatges tenia jo fets llavors: un a Amèrica, cercant la salut perduda per mí; altre a Tànger i Argèlia, cercant-la per un amic estimat; i el tercer al nord, amb no menys bona i agradable companyia; faltava lo quart braç o, diguem, lo cap a la immensa creu que havia formada a la terra amb mos viatges, i l'hi posí dignament amb lo millor de tots, lo de Jerusalem.\n"Pròleg", Dietari d'un pelegrí a Terra Santa\n[Dia de les modistes, Santa Llúcia]\nLos boixets amb ses joguines\nformen les malles divines\nd'un filat que el cor li pren,\nles apleguen a madeixes,\ni les escampen amb reixes\nde fil d'or i fil d'argent\n"La puntaire", Pàtria versos 43-48\n[Sant Joan de la Creu]\n--Per les penes que passares,\nquè vols, Joan, que jo et dó?\n--Voldria penes i penes\ncom més me'n dàsseu millor,\ni en premi de tantes penes\nésser menyspreuat de tots:\ni anar sota els peus dels homes\nper agradar-vos a Vós\nDisperses "Sant Joan de la Creu"\nEn la nit fosca esperaré l'albada,\nen la tempesta el llambregar del sol,\nen la maror la fresca llebetjada,\nen la secor la pluja del consol.\n"Fiat voluntas tua", versos 5-8 Flors del Calvari\nAllí naixen, a un quart de distància, lo Noguera i lo Garona, quals noms són anagrama l'un de l'altre, i quals cursos segueixen direccions totalment oposades, com si es tinguéssin por. L'ull del segon és molt visitat pels francesos, que retreuen la promesa d'aquell qui volia fer un pont de plata al Garona, bastant-li per això tres napoleons. Naix abundosament sota una roca i forma davant un gran viot.\n"Alòs", Excursions i viatges\nLa Caritat de tota virtut és la regina,\npuix estimar el pròxim és estimar a Déu;\nsa flama és de les flames del món la més divina,\nmes és són trono l'ara sangnosa de la Creu.\n"A les víctimes del Basar de la Caritat", Disperses\n[Dia del migrant]\nQui pogués desfer los passos\ni arribar, Pàtria, a ton port!\n¿Qui pogués dormir en tos braços\nmés que fóra el son de la mort!\n"Lluny de ma terra", Pàtria\nEva, amb ses mans mateixes, amorosa\ndonava aigua a la Rosa\ni espurg a a l'ufania del roser,\ni tenir li semblava una germana\ncom ella sobirana\ndels cors, de l'hermosura i del verger.\n"Eva i la Rosa", Al cel\nno esbrancaran l'altívol Pirineu\nCanigó "Epíleg. Los dos campanars ", versos 101-105, finals.\n[Solstici d'hivern. Pere Canisii]\nCom caient abisme endins\nm'enfonsava, m'enfonsava .\nMe veu des de sos jardins\nlo Senyor dels Serafins,\ni el més hermós m'enviava.\nNo capint jo ses lliçons,\nlo missatger diví plora,\ndient-vos, oh Rei dels mons:\n"Lo vaixell, ai!, que va a fons\nfa de mal veure a la vora!"\nLlavors del blau mirador\nbaixau a l'avenc que em draga,\nfeu-me veure lo vostre Cor\nlo vi del celler d'amor\nque els Apòstols embriaga.\n"XXV. Lo beat Pere Canissi", Lo somni de Sant Joan\nEra al cor de l'hivernada\nla terra, viuda del sol,\nplorava trista, abrigada\nde neu freda amb un llençol\nUna cuereta airosa\nvolava per uns conreus:\nde glaç tot era una llosa\non se gelaven sos peus.\n"La cuereta. I", Caritat\nDemana a un pastor posada,\nal veure atansar la mort,\n--Mort per mort prova la sort.--\nLo pastor no se n'estranya:\n--Ben arribada--li diu:--\npetiteta és ma cabanya,\nmés encara hi cap ton niu. --\nEn sa mateixa escudella\nli dóna beure i menjar,\ntot escalfant-se prop d'ella,\nen lo pedrís de la llar.\nA l'hora en què s'és desclosa,\nlo cel cobria son cor,\n"Desembre. Dia 25. Nadal", Roser de tot l'any\nLa Cova. -- Acabo d'entrar en la sagrada Cova del Senyor; mos ulls han vist lo que mon cor somniava des de que estic al món. !Amb quin recolliment un s'agenolla en aquelles lloses on s'agenollaren los pastors i els àngels la nit de Nadal! ¿Amb quina fruïció es posen los llavis a on lo bon Jesús posà els peus a l'arribar a la terra! ¿Com flueixen les llàgrimes ací a on vessà les primeres lo mateix Déu fet home! Lo lloc a on nasquè està cobert de marbre i voltat d'una planta de plata en forma d'estrella amb aqueixes paraules que fan saltar lo cor d'alegria: Hic de Virgine Maria Jesus Christus natus est: "Aquí Jesucrist nasqué de Maria Verge".\n"Betlem, 18 d'abril ", Dietari d'un pelegrí a Terra Santa\nOh! Mirau-lo a l'Establia,\nsa cara que n`és d'hermosa!\nses galtetes són de rosa\nson cabell és un fil d'or.\n[Sant Joan evangelista]\nque el volar ja se t'acaba:\n"Desvetllament", Lo somni de Sant Joan\n[Els sants Innocents]\nMirau-los com agonitzen\ntot mig rient al botxí,\na la punta de l'espasa\nquan va a partir-los pel mig\nL'infant de qui no s'adonen\nno trigarà a ser garfit,\npuix amb crits de "Mare, mare",\ndiu al soldat "som ací".\nMirau lliures de llurs cossos,\ncom volen llurs esperits,\njoguinejant amb les palmes\nque ara venen de collir.\nObrint los braços per rebre'ls\nl'Infant Jesús los somriu,\ndient tot baix a ses mares:\n--Deixar-los venir amb mi.--\n"Los Sants Innocents ", Jesús Infant\nDavid se posa a cantar\ntot puntejant la seva arpa,\na cantar-li un d'aquells salms\nque escolta la terra encara.\nSentint aquell cant hermós,\nl'enveja a Saül temptava;\nveu la llança al seu costat:\nde dret al cor li ha tirada.\nSe n'adona el bell David,\nson cos flexible decanta,\ndeixant passar lo llançó,\nque en la paret nua es clava.\nJo no tinc res de David,\nni un bordó de la seva arpa;\nmes perquè polso també\nla que el Senyor m'ha donada,\nper dar als tristos consol,\noh, que n'he vistes de llances\nvolar de dret a mon pit\na donar-li falconada!\nlo que prenies per terme\nL'univers és infinit, pertot acaba i comença,\nAl cel, " Plus ultra " versos 15-22\n[Darrer dia de l'any]\nque anau a l' Illa Daurada,\non la pau s'ha arreconada.\n"A uns poetes catalans viatjant per Mallorca en temps de la Guerra Civil", Pàtria, versos 1-8