Oficis diversos busquen sortides per continuar treballant amb normalitat - Empordà\nOficis diversos busquen sortides per continuar treballant amb normalitat\n«Aquest ha estat un any molt diferent», expliquen professionals de la justícia, l'ensenyament, pagesos i periodistes\nMarc Testart 08.03.2021 | 19:01\nRosa Maria Aulet, al seu despatx casolà, on va haver de fer classes a distància MARC TESTART\nRosa Maria Aulet, al seu despatx casolà, on va haver de fer classes a distància\nEn un any com el que acabem de viure, són moltes les persones professionals de diferents sectors que s'han vist molt canviat el seu dia a dia. La pandèmia ha provocat, en alguns casos, que s'haguessin de reinventar moltes estratègies laborals per tal de poder mantenir el nivell que reclamava aquesta nova època que ens ha tocat viure. No és el mateix la dedicació del pagès, que pot treballar més aïllat al camp, que un treballador de la banca o de la justícia.\nLa paraula teletreball ha estat a l'ordre del dia de molts empordanesos. L'advocada Olga Carbonell, alcaldessa de Sant Climent Sescebes, explica que «la meva línia de treball no ha canviat, però el que ha canviat és la incertesa de saber quins endarreriments s'acumularan a conseqüència de la situació que hem viscut».\nLa situació viscuda per Carbonell diu que ha provocat «molts endarreriments en un sector que ja tenia moltes mancances i s'acumulaven per sistema nombroses dilacions. És evident –continua explicant– que aquesta situació ha agreujat una problemàtica que ja patíem des de fa molts anys. Actualment, als jutjats, la situació física a l'edifici ha variat molt: més estona entre judici i judici i menys assenyalaments. Per evitar la coincidència de gent esperant, òbviament, això fa que s'acumuli més endarreriment en general als que ja hi havia. Ara bé, també s'ha de dir que, més enllà d'aquestes dificultats habituals, els temes que entren es tramiten amb una relativa celeritat. Hi ha jutjats que van més col·lapsats que d'altres i/o que acostumen a tramitar molt més ràpid que d'altres, i aquest fet continua igual».\nAl municipi de Vilamacolum, la perruquera Rosa Dalmau qualifica aquest any de «molt estrany i amb molts canvis», alhora que considera que «treballar amb la Covid-19 és molt estressant i amb moltes despeses. En molts moments –afegeix– m'he sentit abandonada pels polítics, ja que ens han ajudat molt poc i jo crec que es podria haver portat molt diferent, perquè els autònoms anem amb l'aigua al coll i amb feines a arribar a final de mes». Dalmau confessa que, els autònoms «hem hagut de pagar tots els mesos, més el material que hem de comprar».\nEntre l'aula i la casa\nRosa Maria Aulet exerceix de mestra a l'escola l'Amistat de Figueres, una comunitat d'aprenentatge, que té com a element fonamental la participació de tota la comunitat (docents, famílies i voluntaris, entre altres). «El confinament total va ser a través de l'ordinador i això va dificultar encara més el treball a les escoles, perquè faltaven dispositius, com la connexió a internet i, a d'altres, el coneixement de les noves tecnologies, com a mi mateixa», comenta Aulet, que va aprendre molt, «perquè l'edat també hi influeix i m'hi vaig esforçar tot el que vaig poder».\nPer a Aulet, «això porta la desigualtat en tot el sistema educatiu. Una cosa –remarca– són els alumnes de Primària i una altra els estudiants de Secundària, perquè els de Primària no són tan autònoms i necessiten més l'ajut de les famílies. Hi havia famílies que fins i tot els pares feien teletreball i algunes famílies no només tenen un fill, sinó dos i tres, amb les dificultats que això comporta», remarca Aulet.\nA l'Amistat, ja treballen diferent, «ja que ho fem per projectes, però, d'ençà de la pandèmia, no es fan especialitats de música i d'educació física. No podem, malgrat que Educació ens ha posat personal docent de la Covid», afirma Aulet. Els estudiants que surtin d'aquest cicle marcat per la pandèmia «sabran més tecnologies, que era una de les coses que faltaven». Les entrevistes amb els pares també es fan en línia o telefònicament. Hi ha mestres que han estat confinats, mentre que la mestra Rosa Maria ho ha estat dues vegades. «Una d'elles perquè he passat la Covid, que, per cert, l'he passat molt bé. Em vaig fer el cribratge que ens van dir per Nadal i, si no arribo a fer-lo no me n'adono, perquè no el vaig passar gens fort», subratlla.\nTreball a pagès\nEn el cas de la pagesia, «la pandèmia no ens afecta», manifesta Josep Ministral, l'hereu d'un mas del veïnat de Vilacolum, a Torroella de Fluvià. Assenyala que ha pogut sortir de casa, sempre amb la mascareta posada –aquesta és l'única cosa que l'«emprenya», confessa–, i amb el tractor ha treballat els camps de la seva finca. «A l'hora de treballar, tot és igual», remarca Ministral. En canvi, per anar fins a Figueres, ho veu «un desastre, ja que les botigues estan tancades».\nJosep Soler és un lampista de Bàscara, que ha pres moltes limitacions per prudència en aquest període. Malgrat tot, afegeix que, al llarg d'aquest any, «no hem parat perquè som un servei essencial, per donar llum i aigua a la gent». Soler explica que, al principi del confinament, van acabar una obra d'una casa de colònies i, «pobre home, ho ha tingut tancat fins ara», recorda l'electricista, segons el qual «a la gent, li costa més de fer coses, però, en canvi, hi ha hagut gent amb segones residències que han fet reformes».\nProblemes a la banca\nD'altra banda, el treballador de la banca, Lluís, confessa que ho han viscut d'una manera molt diferent. «N'hi ha que han acabat amb ERTO (expedient de regulació temporal d'ocupació), però que tenien altres sortides per poder sortir amb facilitat durant un any. Estem contents amb el resultat, però», explica. Per altra banda, també hem estat atents amb els companys i companyes que poguessin patir alguna malaltia o seqüela relacionada amb la Covid-19, però amb optimisme a la vegada sabent que, al final del túnel, hi ha una sortida».\nPer al treballador de la banca, aquest «ha estat un any molt diferent per a tota la gent que estava afectada per expedients de regulació d'ocupació de treballadors (ERTO) i que els havíem de donar el màxim de solucions perquè poguessin resistir durant un any. Hem hagut de buscar –continua explicant?– solucions per a les empreses perquè poguessin passar, mitjançant aquesta necessitat de liquiditat que poguessin tenir durant aquest període tan complicat. Estem contents del resultat obtingut i d'haver pogut ajudar a tothom». Per altra banda, sempre amb la incertesa dels companys i companyes que també «hem estat a primera línia d'atenció al públic que poguéssim patir alguna malaltia relacionada amb la Covid, però amb optimisme a la vegada, ja que sabem que, al final del túnel, hi ha una sortida», manifesta.\nEls professionals de les diferents activitats del dia a dia afectats per la pandèmia expressen el desig particular de poder reprendre ben aviat la normalitat. Durant aquest període, han anat comprovant la seriositat de les conseqüències que ha provocat aquest virus a tota la població mundial.\nEn la pròpia carn\nLa periodista figuerenca de Televisió Espanyola (TVE) Catalunya, Montserrat Rigall, va haver de passar gairebé un mes de baixa per la pandèmia, el mes d'abril de l'any passat. Rigall, però, va poder reprendre l'activitat després d'un parèntesi, i va assumir les tasques de cap de Comunicació de Ràdio Televisió Espanyola (RTVE) a Catalunya. La periodista ha pogut recuperar el seu ritme al llarg d'aquests mesos posteriors al seu pas per l'hospital tenint ocasió de fer un canvi en la seva dedicació professional.\nRigall, com altres professionals dels mitjans de comunicació d'aquest país, s'ha trobat amb moltes novetats en la seva dedicació durant aquesta pandèmia. Aquest ha estat l'inici d'una nova era en un temps que es recordarà com aquell en què es va iniciar una nova trajectòria per a la majoria de professions del nostre territori. A més, Montserrat Rigall és directora de comunicació de la Mitja Marató de Figueres –l'any passat, va veure frenada la trajectòria de la prova esportiva–, especialista en periodisme mòbil MoJo, professora de l'IORTV i de la UIC. Ella, igual com altres companys de professió, confia en una sortida satisfactòria cap endavant, això sí, superant les dificultats que ha tingut des del mes de març de l'any passat.


Mor a la Xina el panda més vell en captivitat\nLa Basi ha mort als 37 anys -equivalent a més de 100 anys del humans- i l'exposaran en un museu\nRedacció 14/09/2017 - 11.39 Actualitzat 14/09/2017 - 13.04\nLa Basi era l'estrella del zoològic de Fuzhou (Reuters)\nL'exemplar de panda en captivitat més vell del món, l'ossa Basi, ha mort en un zoològic de la Xina als 37 anys, una edat que equival a més de 100 anys dels humans. La mitjana de vida dels pandes que viuen en llibertat és de 15 anys. L'ossa més famosa del país ha mort per una suma de malalties que tenia des de fa uns mesos, com cirrosi i problemes renals.\nEl cos de la Basi s'exposarà en un museu que portarà el seu nom i que ara s'està construint. Aquest animal era l'estrella del zoo de Fuzhou, una ciutat del sud-est de la Xina, de més de set milions d'habitants. Va servir de model per dissenyar la mascota dels Jocs Asiàtics que es van fer a Pequín el 1990.\nLa Basi va néixer en llibertat el 1980, però quan tenia quatre anys la van rescatar després de caure en un riu glaçat de la província de Sichuan. Tot seguit la van portar al zoo de Fuzhou.\nEl mes passat, el Llibre Guinness dels Rècords va confirmar que era el panda més vell que vivia en captivitat. Els pandes gegants només viuen en estat salvatge al centre-oest de la Xina, sobretot a les zones muntanyoses de Sichuan, Shaanxi i Gansu. Ara mateix n'hi ha només uns 2.000 en llibertat i uns 400 a diverses instal·lacions de tot el món.


CIE-10 i DSM-V: etiquetar les malalties | Centre d'Informació de la Discapacitat (CID)\nCIE-10 i DSM-V: etiquetar les malalties\n15/03/2016 · by Biblioteques de Sant Boi\t· in General, Salut mental.\t·\nLa CIE-10 és la Classificació Internacional de Malalties, dècima edició. La CIE determina la classificació i la codificació de les malalties i una àmplia varietat de símptomes, circumstàncies, causes, mals, etc.\nLa CIE està publicada per l’Organització Mundial de la Salut, OMS, i té el seu origen en la “llista de causes de mort” que serveix a l’OMS per realitzar comparacions amb finalitat estadística relacionades amb la morbiditat i la mortalitat.\nA l’estat espanyol se segueix el patró del CIE-10 des del gener de 2016. A la pàgina del Ministeri de Sanitat es pot accedir a la informació sobre la transició al CIE-10 -ES\nEl DSM-V és el Manual Diagnòstic i estadístic dels trastorns mentals. L’edició vigent és la cinquena corresponent a l’any 2013, amb edició espanyola del 2014.\nAquest manual, elaborat per l’APA, (Associació Americana de Psiquiatria) classifica tots els trastorns mentals i proporciona una clara descripció de les categories diagnòstiques amb l’objectiu d’ajudar els metges i els investigadors en l’estudi, tractament i cura dels diferents trastorns mentals.\nL’OMS recomana la utilització del CIE-10, que té un ús més generalitzat a tot el món, enfront del DSM.\nEtiquetes: CIE-10, DSM-5, Salut\n← #DiaMundialAutismo 2 d’abril\nAudiollibres, la lectura que s’escolta →


Els socialistes de Cullera superen amb créixens la majoria absoluta | RiberaBaixa.info\nLa candidatura encapçalada per Jordi Mayor obté el 63,56% dels vots i un total de 14 regidors / La contundent victòria, clau per a recuperar el diputat provincial\nEl PSPV-PSOE de Cullera liderat per Jordi Mayor es va imposar amb contundència ahir en les eleccions municipals en obtindre un 63,56% dels vots. Es tracta del major percentatge de sufragis obtingut per un alcaldable socialista en els municipis de la Comunitat Valenciana de més de 20.000 habitants.\nEls 6723 vots aconseguits pels socialistes en la capital turística de la Ribera es traduïxen en 14 regidors, una contundent majoria absoluta que deixa també el major percentatge de suports en unes locals a la ciutat des de la reinstauració de la democràcia.\nLa contundent victòria socialista a Cullera és, a més, decisiva perquè el PSPV-PSOE haja recuperat el diputat provincial del partit judicial de Sueca, fins ara en mans de Compromís. I és que el diferencial de vots entre socialistes i nacionalistes en el municipi decanta la balança a favor del PSOE en el partit judicial.\nPolítica al servei de la gent\nLa històrica victòria socialista de Cullera es produïx després d’una legislatura que no ha estat exempta de dificultats. El PSOE va heretar en 2015 un municipi amb un deute que va arribar al 180%, unes polítiques socials desmantellades, obres paralitzades i una inversió de zero euros en polítiques actives d’ocupació quan, precisament, la taxa d’atur havia arribat als seus màxims històrics. Cullera era l’exemple paradigmàtic del model fallit del PP valencià.\nMalgrat que pocs apostaven pel miracle, durant estos quatre anys les polítiques del govern dirigit per un jove Jordi Mayor han donat uns resultats exitosos. S’ha aconseguit reduir al 54% el seu deute municipal, el municipi lidera la inversió en polítiques socials en la Comunitat Valenciana, s’ha efectuat la major inversió en obra pública de la seua història recent i s’han invertit més de 6 milions d’euros en polítiques d’ocupació i formació. A més, el suport municipalista de la Generalitat i la Diputació s’han erigit en fonamentals.\nCullera ha sigut, doncs, el clar exemple que la política pot posar-se al servei de les persones i no al dels interessos partidistes. “Hem apostat per les persones i s’ha governat per a tots, sense excloure a ningú”, ha assenyalat Mayor com a clau de la victòria. “Des de la humilitat, l’esforç i el treball hem construït una victòria que és la de la política al servei de la gent”, va manifestar ahir dirigint-se als afiliats i simpatitzants que es van congregar davant la seu electoral dels Socialistes de Cullera.\n“Cullera ha sigut molt generosa amb nosaltres i ara hem de retornar-li esta confiança multiplicada per mil per a continuar avançant cap a la Cullera moderna, europea, progressista, sostenible i igualitària que hem començat a construir entre tots”, conclogué.\nPublicació següentEl dissabte va començar el Mes de l’Esport d’Almussafes\nPublicació anteriorEl PSPV-PSOE revalida la majoria absoluta a l’Ajuntament d’Almussafes


Unides Podem proposa que l’Aeroport Alacant-Elx siga denominat oficialment “Aeroport Alacant-Elx Miguel Hernández” – EUPV\nHome/Noticies/Unides Podem proposa que l’Aeroport Alacant-Elx siga denominat oficialment “Aeroport Alacant-Elx Miguel Hernández”\nUnides Podem ha proposat a través d’una PNL presentada en Corts Valencianes el canvi de denominació actual del Aeroport d’Alacant-Elx pel de Aeroport Alacant-Elx Miguel Hernández.\nMiguel Hernández, poeta nascut a Orihuela, va cantar als vents d’un poble que s’estimava, a un poble ferit per la fam, la desigualtat i l’amenaça del totalitarisme. La seua obra és espill de la història de la nostra terra i del conjunt d’Espanya, un reflex d’èpoques dures i de la dignitat d’un poble que va saber mantindre’s ferm enfront de les adversitats. Miguel Hernández va deixar per al llegat del patrimoni valencià i espanyol alguns dels versos més recitats, així com la seua fermesa en la lluita per la democràcia i la llibertat.\nUna mostra de la importància de la figura de Miguel Hernández és l’amor que el poble valencià li rendeix incloent el seu nom a les nostres escoles, carrers i places, universitats i fins i tot en moltes de les obres i cançons que hui dia continuen fent-se en la nostra comunitat.\nLa proposta de Unides Podem contrasta amb les mesures d’emblanquiment de la dictadura i el feixisme que el bloc de les dretes opera amb accions com la destrucció de monuments a destacats dirigents republicans, com a Llarg Caballero, la setmana passada a Madrid. La reivindicació i posada en valor de la Memòria Democràtica és un objectiu irrenunciable per a la coalició.\nAixí, Unides Podem considera que la proposta d’incloure a Miguel Hernández en el nom de l’Aeroport d’Alacant-Elx ha d’unir a totes les forces polítiques valencianes en la defensa del patrimoni, la cultura i la preservació d’aquelles figures que ens constitueixen com a poble.


Inici / PAÏSOS / Europa de l'Oest / Itàlia / ANTIGA CIUTAT DE POMPEIA. O com era una ciutat romana\nPosted on 13 d'octubre de 2014 in Itàlia, La Campània\nVisitar l’antiga Ciutat de Pompeia era un dels motius principals del nostre viatge a la Campània. Les ruïnes de Pompeia son una de les més ben conservades la història de l’imperi romà, donat que el Vesubi, el volcà que va destruir Pompeia, va sepultar per complet la ciutat, fet que ha permès que els arqueòlegs reconstruïssin la ciutat, i alhora conèixer la història de Pompeia. Visitar Pompeia des de Nàpols és ben fàcil gràcies a que el tren transvesubià et porta fins la mateixa entrada de l’antiga Ciutat de Pompeia en un trajecte de menys d’una hora, doncs la distància de Nàpols a Pompeia és tot just de 25 quilòmetres.\nHISTÒRIA DE POMPEIA\nLa Història de Pompeia va quedar aturada quan el 24 d’agost de l’any 79, el Vesubi, el volcà que va destruir Pompeia, va sepultar per complet la ciutat. La història de Pompeia però, és remunta a entre els segles VII i X aC, quan els oscos, un poble del centre i sud d’Italia ocupaven la regió. La zona però va anar sent colonitzada paulatinament per les colònies gregues, pels etruscs i finalment pels samnites, una tribu itàlica que provenia de les zones muntanyoses del centre de la actual Itàlia, que van ser en realitat els qui van començar a donar forma a la Pompeia que posteriorment seria controlada per l’Imperi Romà. De fet no és fins a l’any 80 aC quan la història de Pompeia fa un tomb, doncs la ciutat cau definitivament sota dominació romana.\nLa naturalesa però, va ser inclement amb la ciutat de Pompeia, doncs el 62 un gran terratrèmol assola la ciutat i les zones properes. Pompeia, però, reneix de les seves cendres i la ciutat és reconstruïda en la seva pràctica totalitat.\nI així arribem a la fatítica data del 24 d’agost del 79, quan el Vesubi, el volcà que va destruir Pompeia entra en erupció. Aquest fet queda docuemntat en la carta que l’hisoriador romà Plinio el Jove envia al seu amic Històriador Tácito, on Plinio li relata la mort del seu tiet i pare adoptiu, Plinio el Vell, en el succés. En aquest enllaç podeu veure el contingut de la carta en qüestió i que ha estat fonamental per reconstruir part de la història de Pompeia.\nVISITAR LA CIUTAT DE POMPEIA\nVisitar la ciutat de Pompèia és ben fàcil. Amb un mapa de les ruïnes a la mà, només es tracta de caminar i caminar. La ciutat està disposada gairebé en quadrícula, de manera que anar descobrint els racons més interessants de la ciutat de Pompeia és ben fàcil. A més, amb l’entrada et donen un petit quadern on t’explica quatre línies sobre les cases més importants que hi ha a la ciutat, així com els monuments i zones imprescindible a visitar a les ruïnes de Pompeia, com el Fòrum, les termes, l’amfiteatre, o les termes.\nSobta veure l’extraordinari estat de conservació dels diversos carrers de la ciutat de Pompeia, amb les seves voreres elevades sobre el nivell de la calçada i sovint els diversos pas de vianants que permetien travessar els carrers.\nSobta també, el gran estat de conservació de les diverses cases patrícies, sovint amb un hall central que donava pas a les diverses estances de la casa, i molt sovint també, amb els terres preciosament decorats amb mosaics. A algunes de les cases hi trobem, així mateix, les seves parets pintades, tot i que bona part dels frescos de Pompeia originals els trobem actualment, al sorprenent Museu Arqueològic de Nàpols. Així mateix, la visita a Pompeia ens descobreix que moltes de les cases tenien el seu propi pati, sovint amb algunes fonts o petites piscines.\nProbablement sigui el Fòrum, un dels espais més importants que hi havia a l’antiga ciutat de Pompeia. Es tractava d’un ampli espai públic que en tres dels seus costats estava envoltat per una columnata i el quart, pel temple de Júpiter. El Fòrum era una espècie de gran plaça pública, on només s’hi permetia el pas de vianants i on s’anunciaven els esdeveniments més importants de la ciutat. Tot i que el fòrum no era un mercat en si mateix, era habitual que als voltants de la plaça se situessin alguns comerciants.\nL’aterradora imatge del Vesubi, el volcà que va destruir Pompeia, presidia en certa manera aquesta plaça pública. Poc es devien pensar els habitants de la ciutat, que la Història de Pompeia tindria un final tan brusc per culpa d’aquella muntanya que veien cada dia. La plaça queda tancada finalment pel temple de Júpiter, que ja va patir greus desperfectes durant el terratrèmol de l’any 62.\nAl Fòrum de Pompeia hi donen diversos edificis, entre ells tres de vita importància: la Basílica, el Macellum i el Temple d’Apolo.\nLa Basílica que dataria del 120 abans de Crist no era un temple religiós, malgrat que el nom pugui portar confusió. Es tractava de la seu de l’administració de Justícia de la Ciutat. Es tracta d’un gran edifici, de 66 metres de llarg per 26 d’ample, de planta basilical de tres naus (ample la central i més estreta les laterals). Encara ara es poden veure els basaments de les columnes que separaven les tres naus. Al fondo de la basílica hi ha un departament cobert, que se sosté gràcies a sis columnes d’ordre corinti. A la zona oposada a aquest departament, hi ha l’entrada principal, que donava precisament al foro. Cinc enormes portes donaven pas a la Basílica.\nEl Temple d’Apolo queda al davant de la Basílica. En aquest temple es rendia culte a aquest Déu que va ser importat de la cultura helènica. És el temple més important de la ciutat de Pompeia. L’edifici està articulat al voltant d’un pati que adopta forma quadrangular i que està envoltat de 48 columnes. Al mig del pati hi trobem una plataforma elevada, que suposaria el lloc més sagrat del temple, on hi hauria la cel.la, que estaria envoltada de 28 columnes d’ordre corinti\nEl macellum era el principal mercat d’aliments i en concret, de Peix, que hi havia a la ciutat de Pompeia. Tenia tres entrades, la principal de les quals, era la que donava al fòrum.\nAixí mateix, a Pompeia hi trobem també diverses termes, no en va, és conegut que per la societat romana, l’us d’aquestes cases de bany era molt habitual. Vam visitar les Termes Estabianes, les més antigues de la ciutat, que datarien del segle IV, es a dir, que podríem dir que originàriament son pre-romanes. També ens acostarem a les Termes del Fòrum, que estan perfectament conservades. Tant a les termes Estabianes com a les del Fòrum, distingim fàcilment els vestidors (apodyterium)així com les diverses sales, on l’aigua transcorria de més de més freda a més calenta (el frigidarium, el tepidarium i el caldarium). Les termes tenien seccions separades per homes i per dones. Les dues termes son alguns dels més bonics edificis que trobem a les ruïnes de Pompeia.\nUn altre del edificis que ningú passa per alt al visitar Pompeia és el lupanar. Curiós nom pel que ara en diríem casa de cites, o directament, casa de putes. I és que a l’època romana, les meuques eren conegudes con a llobes. Sembla ser que les prostitutes no solien ser ciutadanes romanes en aquesta època, si no més aviat esclaves que provenien de Grècia o Orient. Sigui com sigui, el lupanar fa les delícies dels visitants. Es tractava d’una casa de dos pisos. El pis de baix, que tenia cinc habitacions, era el que utilitzava la gent amb menys recursos de la ciutat de Pompeia. Les partes estan decorats amb figures eròtiques, que son una de les més populars imatges de Pompeia. Aquesta vegada, els frescos de Pompeia fan referència a les diverses postures que les prostitutes podien adoptar, per tal de que el client pogués demanar el que precisava. El pis de dalt, que tenia les habitacions més grans i més ben decorades, era dedicada a la clientela VIP, de tal forma, fins i tot, tenia una entrada independent.\nLES RESIDÈNCIES PRIVADES I ELS FRESCOS DE POMPEIA\nDe residències privades en podem visitar una pila a la ciutat de Pompeia. Algunes de les més famoses, estan perfectament conservades, gracies a que el Vesubi, el volcà que va destruir Pompeia, les va sepultar sota tones de cendra, que al ser retirada han permès recuperar aquestes extraordinàries residències. Alguns dels millors mosaics i frescos de Pompeia es troben a la Casa del Fauno o a la Casa d’Amaranto. Però si cal destacar una residència privada sobre les altres, sens dubte, aquesta és la Villa dels Misteris. Si la visita a la ciutat de Pompeia és imprescindible en si mateixa, la Villa dels Misteris, sigui probablement, el summum.\nVal a dir que la Villa dels Misteris queda una mica apartada del centre de la ciutat de Pompeia, doncs es troba a uns 800 metres del centre de la ciutat. Va ser construïda al segle II i sembla ser que es tractaria d’una de les més luxoses villes de Pompeia, probablement propietat d’una rica família, doncs la casa està envoltada d’una explotació ramadera i agrícola. Els frescos de Pompeia es mostres aquí en la seva màxima expressió. Sobretot a la que és coneguda com Sala de la Gran Pintura, on els frescos, del segle I AC, fan referència a la iniciació de les dones a un culte a Dionisio. Sens subte, la visita a la Villa dels Misteris suposa un dels grans moments de la visita a la ciutat de Pompeia.\nPer últim, com totes les ciutat romanes (i també les gregues), la ciutat de Pompeia tenia una àmplia zona dedicada als espectacles i a l’esport. A Pompeia, hi trobem, com mínim dos teatres (el Teatre Gran i el Teatre Petit), un amfiteatre i una Palestra.\nEL TEATRE GRAN, LA PALESTRA I L’AMFITEATRE DE LA CIUTAT DE POMPEIA\nL’amfiteatre de Pompeia està gairebé al final de la ciutat i ben a prop de la palestra i suposa una de les més venerables ruïnes de Pompeia. Va ser construir l’any 80 aC, es a dir, coincidint amb l’inici de la dominació romana de la ciutat de Pompeia. L’amfiteatre de Pompeia és el més antic conegut construït el pedra, doncs fins llavors, els amfiteatres eres construïts de fusta. El recinte tenia tres sèries de graderies, la última de les quals era la destinada a les dones. El diàmetres major de l’amfiteatre de Pompeia feia 135 metres de llarg i segons sembla, a les graderies s’hi podien aplegar fins a 20.000 persones.\nSegons documentació de la època, a l’amfiteatre de Pompeia van esdevenir un dels més coneguts episodis de la Història de Pompeia: uns grans disturbis entre els mateixos pompeians i uns visitants de Nuceria. Aquell esdeveniment, que va acabar amb desenes de morts, va donar lloc a que l’amfiteatre de Pompeia fos clausurat durant 10 anys per ordre de l’emperador Neron.\nEl Teatre Gran data del segle II aC, és a dir, també es tracta d’una construcció preromana, fet que evidencia, una vegada més, que la Història de Pompeia es remunta a molt abans de la colonització romana. El teatre aprofita el pendent d’un turó natural de lava, per tal de construir les graderies o cavea, que eren de marbre i que estaven disposades en tres ordres. La orquestra té forma de ferradura. El teatre va ser restaurat en època romana.\nPer últim, destacar la Gran Palestra. Es tractava d’un edifici dedicat a l’exercici de la gimnàstica i del que ja vam trobar alguns exemple de l’època grega quan vam visitar el Peloponès. L’edifici és enorme, doncs es tracta d’una planta rectangular de 141 per 107 metres. En el centre hi destaca una piscina de 34 per 22 metres. Al perímetre de la palestra hi havia una galeria porticada, que es conserva, de fet, en un dels cantons. Tant la palestra com la piscina estaven reservades als homes.\nLa visita a la Ciutat de Pompeia ens porta vora quatre hores. Sens dubte, les Ruïnes de Pompeia donen per això i per molt més. Amb la presència, sempre amenaçadora del Vesubi, el volcà que va destruir Pompeia, aquesta ha estat una de les visites més boniques que haurem fet mai i que ens ha permès conèixer la vida i història de Pompeia.\nSI VOLS VEURE ALTRE ENTRADES SOBRE ITALIA CLICA AQUÍ\nArqueologia Ciudad de Pompeya Europa Itàlia Patrimoni de la Humanitat\n22 thoughts on “ANTIGA CIUTAT DE POMPEIA. O com era una ciutat romana”


L’ECONOMIA SOCIAL AL QUEBEC, L’ÈXIT DE TRANSCENDIR ELS LÍMITS – Nexe\nL’economia social al Quebec té una llarga trajectòria. Entesa com a forma d’emprendre i no només com a sector, ha aconseguit crear un important ecosistema caracteritzat per la col·laboració transversal entre els actors, el suport polític, la participació dels sindicats i la creació de projectes innovadors com el Chantier de l’Économie Sociale. De tot plegat, Gabriel Boichat n’ha parlat amb Béatrice Alain, directora general del Global Social Economy Forum, aprofitant el seu pas per la II Trobada Internacional sobre municipalisme i economia solidària celebrada a Barcelona a finals d’octubre de 2016.\nL’economia social al Quebec té una llarga trajectòria. Entès com a forma d’emprendre i no només com a sector, ha aconseguit crear un important ecosistema caracteritzat per la col·laboració transversal entre els actors, el suport polític, la participació dels sindicats i la creació de projectes innovadors com el Chantier de l’Économie Sociale. De tot plegat, n’hem parlat amb Béatrice Alain, directora general del Global Social Economy Forum, aprofitant el seu pas per la II Trobada Internacional sobre municipalisme i economia solidària a Barcelona.\nQuè caracteritza el model d’economia social del Quebec? Per Alain, la clau és el seu caràcter ampli i participatiu. “El govern reconeix l’economia social com a part de l’estructura socioeconòmica del país i té la voluntat de donar suport al seu desenvolupament. A més, el conjunt dels moviments socials reconeixen la importància de l’economia social i participen en el seu desenvolupament”, explica.\nEl sector ja existia a principis del segle XX amb la creació de la cooperativa de crèdit Desjardins i de cooperatives de producció agrícola, algunes de les quals integren avui la llista dels deu ocupadors més grans del Quebec. Però ara el panorama és molt més divers: l’economia social del país està integrada per més de 7.000 empreses, ocupa unes 150.000 persones i representa més del 10% del PIB, la prova, segons Alain, que “el desenvolupament econòmic no està exclusivament reservat al sector privat, els governs o els dirigents, sinó que també és cosa de les comunitats”.\nLa revitalització de l’economia social s’inicia el 1995 amb les marxes de dones contra la pobresa, anomenades del pa i les roses, i sobretot el 1996 amb la convocatòria del govern quebecois a l’economia social perquè participi a la Cimera sobre l’Economia i l’Ocupació, davant la crisi econòmica del país. Segons Alain, aquest fet va suposar reconèixer la importància de la implicació ciutadana en el desenvolupament econòmic i fou la llavor d’una de les experiències clau del model quebequès: el Chantier de l’Économie Solidaire.\nDurant la Cimera sobre l’Economia i l’Ocupació, l’economia social va participar en la taula de treball encarregada de promoure l’emprenedoria col·lectiva. L’experiència de col·laboració i debat entre actors heterogenis va ser tan fructífera, en termes de creació de llocs de treball, que van decidir convertir la taula en permanent, que es va convertir en el Chantier el 1999. Així, des del seu naixement, el Chantier agrupa diferents agents de transformació social amb la missió de promoure l’economia social com a part integrant de l’economia plural del Quebec.\nEl Chantier s’estructura com una xarxa de xarxes sectorials i territorials d’empreses de l’economia social (cooperatives i associacions, sobretot), agrupacions de desenvolupament local i representants de moviments socials que comparteixen els valors i la visió de l’economia social: moviment de dones, moviments comunitaris, sindicats… Aquí rau el canvi de paradigma: no es crea com una agrupació de cooperatives, o de cooperatives i associacions, sinó que s’aposta per transcendir aquest perímetre per convertir-se en un moviment ampli i transversal que promogui, mitjançant l’economia social, la democratització de l’economia i l’emergència d’un nou model de desenvolupament basat en la solidaritat, l’equitat i la transparència.\nEn paraules d’Alain, una de les aportacions més importants d’aquesta estructura és la creació d’un ecosistema d’economia social integrat per actors de desenvolupament territorial (pôles régionaux de l’économie sociale); instruments de formació, finançament, comercialització i generació i transferència de coneixements útils per a l’àmbit, juntament amb les universitats i altres centres de recerca.\nAquesta organització permet combinar diferents accions: polítiques sectorials mitjançant una xarxa d’empreses d’inserció, llars d’infants, habitatge o ajuda domiciliària; polítiques de foment general amb el finançament de fons, compromisos i guies de compra pública d’economia social i la llei marc aprovada per unanimitat, i espais de concertació permanent que suposen el reconeixement del paper d’interlocutor privilegiat per al Chantier, una taula de col·laboradors en l’àmbit provincial i el suport als pôles régionaux. Es tracta de dinou pols regionals i tres pols indígenes integrats principalment per empreses de l’economia social i d’organitzacions de suport.\nAquest ecosistema ha sigut clau no només per fer créixer l’economia social, sinó també especialment el territori. Pel que fa al tipus de cooperatives que integren aquest ecosistema, Alain parla de les cooperatives de treball i d’algunes cooperatives de consumidors. Però, sobretot, explica la importància de les cooperatives de solidaritat sense ànim de lucre que són les que més creixen en aquests moments. Inspirades en les cooperatives socials italianes, i similars a les nostres d’iniciativa social, les cooperatives de solidaritat són cooperatives integrals, formades per socis de treball i altres tipus de socis: els usuaris, persones físiques i jurídiques, col·laboradors, persones voluntàries… Segons Alain, això “il·lustra que el seu objectiu no és una necessitat econòmica, sinó que busquen promoure la seva missió i els seus objectius en l’àmbit de la cultura, l’educació, etc.”.\nRELACIÓ AMB ELS SINDICATS\nSegurament un dels punts sorprenents vist des de la realitat catalana és la implicació dels sindicats en l’impuls a l’economia social. Part de l’explicació, segons Alain és que el Quebec és un país molt sindicalitzat on gairebé el 40% dels treballadors estan afiliats i, per tant, els sindicats tenen una paper important en l’economia.\nPerò no és l’única raó. La relació entre els dos àmbits va començar en el moment que els sindicats van crear fons de pensions i van decidir invertir part d’aquests fons en iniciatives d’economia social. “Els sindicats van expressar la seva voluntat de participar en la construcció d’una economia més favorable als drets dels treballadors”, explica Alain. De fet, el 60% de la inversió dels fons de pensió sindicals es fa al Quebec, un fet que atorga als sindicats un pes econòmic important en el creixement de les petites i mitjanes empreses. I ho fan amb una aposta per la transparència en la gestió i donant un suport clau a l’economia social.\nPer altra banda, la crisi econòmica dels anys noranta va suposar el tancament de moltes petites i mitjanes empreses. La legislació al Quebec permet vendre l’empresa als treballadors, amb què es preserven els llocs de treball.\nEl problema, per a Alain, és que molts treballadors desconeixien per complet aquesta possibilitat i, per tant, es va haver d’organitzar la demanda mitjançant la publicació per part dels sindicats d’una guia per a la creació de cooperatives de treball a fi d‘aprofitar “aquesta oportunitat increïble per als nous propietaris de l’economia”.\nPer Alain, la col·laboració entre l’economia social i els sindicats ha permès dur a terme “un treball conjunt per impulsar projectes que contrarestessin les privatitzacions. Hi ha una preocupació constant per les condicions de treball a les empreses d’economia social i es tiren endavant projectes per sindicalitzar nous sectors com ara els treballadors i treballadores de les llars d’infants, que són cooperatives de consum propietat de les mares i els pares”.\nCom a resultat d’aquesta col·laboració entre sindicals i el Chantier, aquest els té reservats dos llocs en el Comitè d’Administració de l’entitat, a més de la presència en molts Pôles d’un representant sindical i el compromís de vetllar per les condicions de treball en les empreses d’economia social.\nRELACIÓ AMB EL GOVERN I L’ADMINISTRACIÓ\nTal com va reconèixer Alain durant la seva intervenció a la II Trobada Internacional sobre Municipalisme i Economia Solidaria, existeix una col·laboració i un diàleg constants amb les diferents administracions. Però, què passa quan canvia un govern? A quins riscos s’enfronten pel fet de treballar tan junts amb les administracions?\nPer Alain, “és un gran desafiament, però ho hem pogut gestionar bé fins ara mitjançant un diàleg constant amb tots els partits i governs, amb la co-construcció de polítiques públiques i pel fet que no estem afiliats ni associats a cap partit polític. La clau consisteix a marcar les línies vermelles que, com a actor compromès, no estem disposats a traspassar”.\nEls esforços de diàleg entre el sector i el govern van cristal·litzar el 2012 amb la posada en marxa de la llei marc que defineix l’economia social i el seu lloc dintre de l’economia. L’aprovació per unanimitat d’aquesta llei és un avantatge perquè fa més difícil que un nou govern pugui tirar enrere els acords aconseguits. El que no poden evitar són retallades al sector, tal com està passant amb el govern actual.\nEn aquest sentit, el moviment ha constatat que el reconeixement i el suport del govern no està basat en un compromís real cap a l’economia plural, i això fa que les relacions entre el govern i la societat civil s’hagin de basar en la mobilització, la pressió i la co-construcció, aconseguint avenços quan hi ha benefici mutu. De fet, les crisis recents han creat oportunitats polítiques i econòmiques per a l’economia social. Tot i això, Alain reconeix que es tracta d’un procés lent i en constant evolució.\nQUEBEC I CATALUNYA: PUNT DE TROBADA?\nPer Alain, hi ha diverses similituds entre Catalunya i el Quebec que fan que es puguin establir paral·lelismes entre les dues experiències en l’àmbit de l’economia social. “En primer lloc, el reconeixement de la societat pròpia com una cultura minoritària pot ser una de les raons del sorgiment de l’economia social als dos països. Però també el fet de ser societats petites permet tenir una escala d’operacions més senzilla a l’hora de proposar i implementar un nou model de desenvolupament econòmic”. Això se suma a un consens social força extens sobre els valors i una tradició reivindicativa als dos països que permet adquirir més consciència social segons Alain.\nTenint en compte les similituds, per Alain el més interessant és l’interès i els intercanvis mutus que es poden donar entre els dos països: “Des del Quebec mirem amb molt interès el que passa a Catalunya i a ciutats com Barcelona perquè són models dels quals podem aprendre per adaptar determinades experiències i polítiques públiques a la nostra realitat”.\nEls gairebé vint anys d’experiència que acumula el Chantier com a espai plural de concertació els ha permès extreure’n unes quantes lliçons, a més de definir amb claredat els desafiaments que els esperen.\nPer un cantó, Alain insisteix que la governança és clau tant per a les empreses com per al moviment en conjunt: “l’estructura i una estratègia des de baix són fonamentals per tenir èxit, les empreses sorgeixen de comunitats, no d’estructures!”. A més a més, el Chantier ha permès que el sector tingui una identitat comuna que els ha donat reconeixement. Per últim, considera que l’experiència de combinar perspectives sectorials i territorials està sent molt important; requereix espais híbrids (sectors, territoris, moviments socials) i una voluntat ferma de col·laboració.\nPartint de tota aquesta experiència, els reptes a què s’enfronten el Chantier, en particular, i l’economia social en general són el canvi generacional, l’absència de xarxes formals en nous sectors emergents (TIC, urbanisme, etc.) i aconseguir canviar d’escala. Per superar-los necessitaran eines, experiència i capital suficient. Requereix també seguir sent coherents en les seves accions mantenint una mobilització constructiva, una visió global, pràctiques sostenibles i l’arrelament en les comunitats, a més de reforçar les aliances per promoure un nou model de desenvolupament. I finalment, el repte de seguir transcendint els límits del propi àmbit i arribar al gran públic augmentant la visibilitat i, sobretot, clarificant el seu missatge.


DOCS BARCELONA-Avec un sourire, la revolution! | Espai Maragall Gavà\n— Main Menu —Espai Maragall\t- El projecte - Història - Equip - Entitats i grups locals residents Programació Formació Creació\t- Cicle de Teatre Amateur - Gavà (amb la creació) - En residència - Fotogaleria Informació\t- Venda d’entrades - Descomptes i abonaments - Lloguer d’espais - Plànol de butaques Contacte\nDOCS BARCELONA-Avec un sourire, la revolution!\nData:15 maig 2019\n15 de maig, a les 21 h\nAvec un sourire, la revolution! (Canadà. 2018)\nDirecció: Alexandre Chartrand – Idioma original: català, francès i castellà, VOSCat\nEstrena Espanyola al DocsBarcelona\nSinopsis: ¿Què va passar l’1 d’octubre a Catalunya? Una visió externa del procés d’autodeterminació ens apropa a la primera línia de lluita. Entre activistes de base, protagonistes anònims, líders catalans, mobilitzacions espontànies i accions policials, la creixent repressió es combat amb un somriure.\nDes del 2010, el 80% dels catalans han expressat la seva voluntat de celebrar un referèndum d’autodeterminació. Independentment de si votarien Sí o No a la independència, més del 80% dels catalans volen votar. Davant d’aquest situació, el govern espanyol, d’ençà de l’1 d’octubre, es manté ferm: És il·legal. Entre testimonis (Carles Puigdemont, Mireia Boya, Lluís Llach, Sergi López, Quim Arrufat i Jordi Cuixart) i protagonistes anònims, assistim a les mobilitzacions, espontànies i pacífiques, que han ocupat espais públics per evitar i evidenciar les accions policials que han tingut lloc a Catalunya arrel del procés d’autodeterminació.


Aquest divendres s’ha disputat la segona prova de gegant de la Copa d’Europa a Zinal (Suïssa), amb Joan Verdú en l’11a posició final. L’andorrà, amb un temps total de 2.22.66, ha finalitzat a 0.77 del guanyador, el suís Cedric Noger (2.21.89), i a només 0.56 de la tercera posició que completa el podi.\nVerdú aconseguia aquest resultat en oferir un bon esquí. En la primera mànega se situava 7è amb un crono de 1.11.63, a 1.10 del millor temps. En la segona mànega, tot i que perdia posicions, finalitzava 17è parcial amb 1.11.03, a 1.13 del millor crono de la mànega. Al final, el seu temps total de 2.22.66 el deixava a només 0.77 del guanyador, el suís Noger, i a poc més de mig segon del podi.\nPunts EC i millora de punts FIS\nAixí mateix, amb aquest resultat l’andorrà suma 24 punts en la Copa d’Europa, la qual cosa farà que fins i tot millori dorsal de cara a les pròximes curses. Amb aquests 24 punts se situa 23è en la general de la Copa d’Europa de gegant. També ha marcat avui 20.48 punts FIS, amb la qual cosa millora els seus actuals 24.45 de l’última llista de la FIS.\nJoan Verdú: “En resum, un balanç molt positiu del dia Estic molt satisfet de com he esquiat avui: molt bones intencions, bon esquí sense fer errades grans. El resultat és molt positiu. Crec que avui he esquiat a un molt bon nivell. Una 11a plaça, evidentment busquem estar més amunt, però tot i estar 11è estic molt a prop de l’objectiu, que és el podi. Estic a menys de mig segon, per tant molt contents. Sumo més punts Copa d’Europa per mantenir i fins i tot millorar el dorsal, faig bons punts FIS, en milloro els que tenia, així que un balanç positiu, estem en la bona línia. Bon treball, i a per les pròximes molt més gas”.


Estic assegut i llegeixo un poeta. Hi ha molta gent a la sala, però ningú no ho diria. Són dins els llibres. De tant en tant es belluguen en els fulls, com homes que dormen i es tom- ben entre dos somnis. Ah!, que és agradable d’estar entre gent que llegeix! ¿Per què no estan sempre així? Pots anar a un i tocar-lo amb suavitat: no se n’adona. I si topes una mica amb un veí en aixecar-te de la cadira i t’excuses, llavors s’inclina cap al costat d’on li arriba la veu, la seva cara se’t gira sense veure’t, i els seus cabells són com els cabells dels qui dormen. Quin benestar! Estic assegut i tinc un poeta. Quin destí! En aquest moment, potser hi ha tres-centes persones, a la sala, que llegeixen; però és impossible que cadascú tingui un poeta. (Déu sap el que tenen!) No hi ha tres-cents poetes. Però mireu quin és el meu destí: jo, potser el més infeliç d’aquests lectors, un estranger, tinc un poeta. Tot i que sóc pobre. Tot i que el vestit que porto comença a gastar-se per alguns llocs; tot i que a les sabates que calço se li podrien retreure força coses. Prou són nets el coll de la camisa i la roba interior, i, tal com vaig, podria entrar a qualsevol cafeteria, fins i tot les dels grans bulevards, i podria allargar tranquil·lament la mà davant un plat de dolços i agafar-ne. Ningú no se n’estranyaria, ni em renyarien ni m’assenyalarien amb el dit, perquè fet i fet és una mà de casa bona, una mà que es renta quatre o cinc vegades cada dia. Sí: les ungles són ben netes, el dit on recolza la ploma no és tacat de tinta, i els polzes, sobretot, són impeca- bles. És sabut que la gent pobra no es renta fins tan amunt. Per això es poden treure conclusions de la seva netedat. I un les treu. És a les botigues, que un arriba a aquestes conclusions. Però hi ha uns quants individus, al boulevard Saint-Michel o a la rue Racine, per exemple, que no es deixen enganyar pels meus polzes, i se’n burlen. Em miren i ho saben. Saben que sóc un dels seus, que només estic fent una mica de comèdia. Som al carnaval, ¿oi? I no volen estalviar-me aquest lleure; fan sola- ment ganyotes i piquen l’ullet. No ho ha vist ningú. Això a banda, em tracten com un senyor. Només que hi hagi algú a la vora meu, ja es mostren fins i tot servicials. Fan com si portés un abric de pells i em seguís el meu cotxe. De vegades els dono dos rals i tremolo, de por que els rebutgin; però els accepten. I tot aniria bé si no haguessin tornat a fer ganyotes i a picar l’ullet. ¿Qui és, aquesta gent? ¿Què volen de mi? ¿M’esperen? ¿De què em coneixen? És cert: la meva barba té un aire una mica deixat i només fa pensar una mica, molt poc, en les seves barbes, malaltes i esblaimades, que sempre m’han causat im- pressió. Però ¿és que no tinc el dret de descurar la barba? És el cas de molts homes ocupats, i a ningú no se li acut de comptar- los per això entre els proscrits.\nPerquè estic segur que tots aquests són proscrits, i no solament captaires; no, de fet no són captaires, cal fer la distinció. Són deixalla, closques d’home que el destí ha escopit sobre la terra. Amarats encara de la salivada del destí, s’enganxen a una paret, a un fanal, a una columna d’anuncis, o corren lentament carrer avall tot dei- xant al darrere una traça fosca i bruta. ¿Què diantre volia de mi aquella vella que amb el calaix de la tauleta de nit, en el qual rodolaven uns quants botons i agulles, s’havia esmunyit al carrer a través d’algun forat incògnit? ¿Per què em rondava i em guaitava d’aquella manera, com si mirés de reconèixer-me amb els ulls lleganyosos, com si un malalt li hagués escopit flegma verdosa a les parpelles sagnants?, ¿per què, damunt, aquella doneta grisa va venir a plantar-se al costat meu una estona, davant un aparador, mentre m’ensenyava un llapis llarg, tronat, que feia escórrer, amb una lentitud infinita, entre les mans tancades i malèvoles? Vaig fer veure que mirava els objectes de l’aparador i feia com aquell qui res. Però ella sabia que jo l’havia vista i que em preguntava què estava fent al cos- tat meu. Perquè el secret de la situació no residia en el llapis, això ho sabia prou bé: vaig sentir que això era un signe, un signe per a iniciats, un signe que els proscrits reconeixen; em donava a entendre que jo havia d’anar a algun lloc o havia de fer alguna cosa. I l’estrany era que no podia fer-me escàpol de la sensació que existia, de debò, un cert acord al qual aquest signe feia referència; i en el fons aquesta escena era una cosa que ja podia haver-me esperat.\nAixò va ser fa dues setmanes. Però ara no passa gairebé ni un sol dia que no tingui un encontre d’aquesta mena. No solament al crepuscle, sinó també a ple dia, als carrers més plens de gent, succeeix que topo de sobte un homenet o una dona vella que belluga el cap, m’assenyala alguna cosa i torna a desaparèixer, com si allò més imprescindible ja esti- gués fet. Ja podria ser que un dia se’ls acudís de venir fins a la meva habitació; segur que saben on visc, i ja s’apanyaran per tal que el concierge no els barri el pas. Però aquí, a la biblio- teca, estimats, estic fora de perill. S’ha de tenir una targeta especial per poder entrar en aquesta sala. Jo tinc sobre vosal- tres l’avantatge de posseir-la. Camino amb timidesa pel carrer, com és natural, però al final m’aturo davant una porta de vidre, l’obro com si fos casa meva, ensenyo la targeta a la porta següent (exactament com vosaltres m’ensenyeu les vostres coses, però amb la diferència que a mi m’entenen i saben el que vull dir)... i ja sóc entre aquests llibres, m’he escapolit de vosaltres, com si m’hagués mort, i m’assec i lle- geixo un poeta.\n¿No sabeu el que és això, un poeta? ¿Verlaine? ¿Res? ¿No us diu res? No.\n¿No l’heu distingit entre la gent que coneixeu? És veritat, vosaltres no feu cap distinció. Però és un altre poeta, el que llegeixo, un que no viu a París, un poeta ben diferent. Un que té una casa tranquil·la a la muntanya. Que repica com una campana enmig de l’aire pur. Un poeta feliç que parla de la seva finestra i de les vidrieres de la seva biblioteca, que reflecteixen, pensaroses, una llunyania estimada i solitària. Aquest és precisament el poeta que jo hauria volgut ser, per- què sap moltes coses de les noies, i jo també n’hauria sabut molt. Coneix noies que van viure fa cent anys: no hi fa res que siguin mortes, perquè ho sap tot. Això és l’essencial. Pronun- cia els seus noms, aquests noms suaus, escrits amb lletra esvel- ta i amb floritures antiquades a les majúscules; i els noms adults de les amigues més grans, en què ja ressona una mica de destí, un bri de desengany i de mort. Potser en un calaixet del seu escriptori de caoba trobaríeu les seves cartes esgrogueïdes i els fulls solts dels diaris desgavellats on són descrits aniver- saris, excursions d’estiu, aniversaris. O pot ser que hi hagi un calaix de la còmoda panxuda, al fons de la seva habitació, en què es conserven els vestits de primavera; robes blanques estrenades per Pasqua, vestits de tul clapejats, que de fet hau- rien estat més adequats per a l’estiu que no sabien esperar. Oh, quina sort feliç, seure en l’estança calma d’una casa heretada, entre coses pulcres, callades i en repòs, i escoltar al defora, al jardí lleu, verd clar, els primers ocells de primavera que assa- gen, i sentir al lluny el rellotge del poble. Seure i mirar un càlid raig de sol de l’horabaixa i saber moltes coses de les noies d’antany i ser un poeta. I pensar que jo també hauria esdevingut un poeta així si hagués pogut viure —en algun lloc, en algun indret del món— en una de les moltes cases de pagès tancades que la gent ha abandonat. Hauria fet servir una sola habitació (l’habitació assolellada de les golfes). Hi hauria viscut a dins amb les meves andròmines, amb els retrats de família, amb els llibres. I hauria tingut una butaca i flors i un gos i un bastó fort per als camins pedregosos. Res més que això. Només un llibre, relligat en pell groguenca, color d’ivo- ri, amb un vell gravat de flors a les guardes; allà hi hauria escrit. Hauria escrit molt, perquè hauria tingut un munt de pensaments i records de molta gent.\nPerò no ha estat així, Déu sap per què. Els mobles antics se’m malmeten en un graner on m’han permès deixar-los, i ni jo mateix, Déu meu, no tinc aixopluc, i plou en els meus ulls.\nTraducció de l'alemany de Jordi Llovet. Nova edició, revisada i anotada, març del 2010


Joaquim Saiz: Els primers 200km | Atletisme Català\nInici General Joaquim Saiz: Els primers 200km\nJoaquim Saiz: Els primers 200km\nEl passat dijous a les 8:00 del matí aproximadament en Joaquím Saiz va començar a realitzar el seu somni; unir els dos pobles que han marcat la seva vida: Alella, el poble que el va acollir als 11 anys i San Clemente (Cuenca) el poble que el va veure néixer. El trajecte que ha fet durant molts anys en cotxe, aquest cop el farà a peu, corrent, practicant l´esport que més s´estima. El dijous a Alella una bona colla de familiars, amics, companys d´atletisme i personalitats (inclòs l´alcalde) es van reunir davant de l´ajuntament per acomiadar-lo. Va ser una estona d´emocions contradictòries. Des de somriures còmplices fins a llàgrimes d´incomprensió passant per un "està ben boig" que se li va escapar a algú. A hores d´ara en Quim ja du més de 200km a les cames i està més motivat que el primer dia. A cada etapa recorre 45 km i té previst intercalar un dia de descans actiu cada tres o quatre etapes. Quan té el quilometratge fet es planta i l´endema arrenca d´allà on s´havia quedat. Avui (06/04/2004) ha acabat l´etapa passat Vinarós. Per arribar-hi, ha realitzat les següents etapes: 1er dia: Alella – Ordal 2on dia:: Ordal – Comarruga 3er dia:: Comarruga – Cambrils 4er dia: Cambrils – L´Ampolla 5e dia: Descans actiu. 10km des de l´Ampolla 6è dia: Ampolla (aprox) – Vinaròs| Les etapes les acostuma a córrer al matí, començant al voltant de les 8:00 i acabant cap allà les 12:30 / 13:00. El dia però comença força abans. A quarts de set del matí es lleva i a les 7:00 realitza un esmorzar molt fort per fer una bona càrrega d´hidrats. L´esmorzar consta de llet d´atmetlla, papilla de 8 cereals, llevadura de blat i kellogs, tot un còctel d´energia per aguantar durant el recorregut. Durant l´etapa també s´avitualla. Un cotxe conduit per un amic s´atura cada cinc quilòmetres, a dins, l´intendència. Durant els primers 15 km tansols beu aigua, però a partir d´aquí ho combina amb begudes isotòniques, i a partir del kilometre 20 també ingereix sòlids, concretament fruita. Un cop acabada l´etapa, després d´un bon massatge busquen un lloc per dinar, sopar i dormir. La necessitat d´hidrats marca el menú. Fins ara han passat per la taula macarrons, arrosos i fideuàs, acompanyat sempre d´amanides. Després de dinar realitza una migdiada i la resta de la tarda la dedica a descansar, atendre els mitjans (ahir la SER, avui la COPE) i a planificar l´etapa següent. A hores d´ara en Joaquim ja es troba en el segon "bloc" de d´etapes. El proper objectiu és arribar a Valènica, probablement dilluns. Li quedaran aleshores 6 dies per entrar a San Clemente.


Comunicat davant la convocatòria d’una vaga de lloguers. – Cambra de la Propietat Urbana de L'H\nComunicat davant la convocatòria d’una vaga de lloguers.\nComunicat de Consell de Cambres de la Propietat Urbana de Catalunya davant la convocatòria d’una vaga de lloguers.\nDavant l’amenaça de l’Sindicat de inquilines de dur a terme una vaga de lloguers el Consell de Cambres de la Propietat Urbana de Catalunya manifesta el seu rebuig frontal a aquesta actitud.\nTant els propietaris particulars com les empreses immobiliàries estan fent un esforç per atendre personalment els casos d’aquells inquilins que a causa de la crisi provocada pel COVID-19 han vist disminuïts els seus ingressos, sigui per l’afectació sobre la seva activitat empresarial o laboral.\nAmb qui ho demana, s’han negociat ajornaments, reduccions i fins i tot condonacions dels lloguers. Els propietaris estan considerant la situació dels inquilins però també han de valorar les seves pròpies circumstàncies personals de manera que el marge de negociació en cada contracte passa per un acord assumible per ambdues parts.\nUna gran part de el parc de lloguer, especialment residencial i petits locals de negoci, està en mans de petits propietaris particulars que necessiten les rendes generades pel lloguer per sufragar les seves despeses mensuals i aquest col·lectiu no està en condicions de fer-se càrrec de el cost d’una moratòria indiscriminada dels lloguers.\nTampoc les societats patrimonials poden atendre de forma indiscriminada la suspensió de pagaments dels lloguers, la majoria d’elles són de caràcter familiar i no disposen de recursos per suportar aquesta situació.\nA més, les rendes serveixen per sufragar les despeses generals de les finques que la crisi de l’coronavirus no atura com són, impostos, despeses de comunitat, de manteniment i conservació, assegurances i salaris.\nEntenem que la càrrega que suposa aquesta crisi s’ha de repartir de forma equitativa i l’instrument per a això és el pressupost de l’Estat a través de la política fiscal. Tot el sector immobiliari està disposat a implicar-se en la solució, però no està en condicions d’assumir íntegrament el cost de la política social d’habitatge.\nÉs el moment d’unir esforços i no d’adoptar postures polítiques partidistes que no aporten solucions.\nBarcelona 30 de març de 2020\nComunicat del Consell de Cambres de la Propietat Urbana de Catalunya


The Karate kid - Pau Mora - Disfresses - Els blogs d'e-noticies\nThe karate kid és la última pel·lícula co-protagonitzada per Jackie Chan i el fill de Will Smith(Jaden Smith). La pel·lícula només serveix per al intent de llançament com actor de Jaden Smith perquè a Jackie Chan(Chang Kong Sang), la pel·lícula li queda petita. Només hi ha una escena de lluita a on hi participi Jackie Chan i fa una autèntica demostració dels seus malabarismes marcials. A part de que l'argument de the Karate Kid 2010 és exactament el mateix que el del clàssic de vàries seqüeles amb el desaparegut Pat(realment Noriyuki) Morita(senyor Miyagui), els incondicionals de Jackie Chan, (Hong-Kong), ja sabem que el que fa és kung-fú i no pas karate. I fins i tot se'n fa menció a la pel·lícula ja que està rodada o ambientada a Xina i no pas a Japó que és d'on prové el karate. Aquest és l'error més gran que comet la pel·lícula, el títol; un error massa gran com per obviar-lo. Segurament la pel·lícula s'ha titulat d'aquesta manera per raons comercials però al entrar-hi Jackie Chan, la pel·lícula esdevé la pitjor de la seva filmografia només per lo poc que li deixa fer el guió. A part d'això, el fill d'en Will, no es fa tant odiós com en Ralph Machuio i el seu karate grulla però gairebé perquè l'únic que fa és repetir el personatge en versió negre amb trenes. Ara que al meu fill sí que li va agradar; vàrem anar-hi a la inadequadament sessió infantil de les 10 i realment a aquella hora no hi havia més nens però el que no m'explico és que la sala estigués gairebé plena. Repeteixo, com a pel·lícula de Jackie Chan queda en poqueta cosa ja que ni tant sols surten les típiques tomes falses de les seves pel·lícules i com a pel·lícula en general, pitjor encara.\nEls blogs d'e-noticies - Pau Mora - Disfresses - The Karate kid


Notícies - Catalana Occident no podrà assegurar vehicles aeris ni ferroviaris\nCatalana Occident no podrà assegurar vehicles aeris ni ferroviaris\nel 17/jul/07 Anna Bernadó Economia PDF\nL'empresa Catalana Occident, amb seu a Sant Cugat, ja no opera en vehicles ferroviaris, aeris ni en responsabilitat civil en vehicles aeris després de la decisió del Ministeri d'Economia de revocar la seva autorització administrativa per no tenir 'un número suficient de primes'. La companyia asseguradora rep la decisió amb tranquil·litat ja que els tres eixos queden fora de l'àrea estratègica de l'empresa.\nCatalana Occident assegura que el seu lema és 'ser líders en mercat familiar i de petita i mitjana empresa'. Per aquest motiu, la companyia asseguradora amb seu a la nostra ciutat afirma que han rebut la decisió del Ministeri d'Economia 'molt tranquils'.\nL'ordre ministerial es podria recorre en un termini de dos mesos, però Catalana Occident ho ha descartat ja que és una àrea de negoci a la qual 'no volen tornar'.\nL'empresa asseguradora presentarà en els propers dies els resultats del primer semestre després d'obtenir un resultat operatiu de gairebé 250 milions d'euros de gener a març, amb un avanç de les primes del 4%.


El Blog del JR: Moltes gràcies a la ciutadana\nCarta que ens envia una ciutadana, tot informant-nos que l’ha enviat també al Departament d’Interior.\nA/ Honorable conseller Ramon Espadaler,\nArran de la polèmica generada per les imatges del Carnaval de Mataró, voldria fer-li una reflexió. No sé fins a quin punt és conscient que els agents al qual té el privilegi, l’honor, el deure i la responsabilitat de governar, els qui formen el Cos de Mossos d’Esquadra, tenen família. Són fills, són germans, són oncles, són nebots, són néts, són cònjuges, són pares d’algú.\nÉs evident que és l’agent i no la seva família qui porta a terme la tasca policial cada dia. Però crec que no és tan manifest, o no es té en compte, que tot el que succeeix a la persona acaba per afectar tota la família.\nSense entrar en el tema de si realment “per Carnaval tot s’hi val”, perquè podríem debatre durant hores, el que m’agradaria demanar-li és que es posi en la pell dels seus agents, i que faci un esforç addicional per posar-se també en la pell de tots aquells qui tenim familiars o amics en el cos.\nSi bé és cert que la humiliació de la carrossa no es dirigia a ningú en concret, cosa que potser hauria facilitat una acció penal, sí que es dirigia a tot un col·lectiu i a tot al que aquest representa.\nSóc partidària de la llibertat d’expressió i del dret d’exercir aquesta llibertat. Però crec que en aquest cas concret la llibertat ha estat substituïda pel llibertinatge, i que s’ha perdut el respecte i les formes envers un col·lectiu que cada cop veu més perjudicada la seva imatge i qüestionades les seves actuacions.\nCrec que no es pot emmarcar el que ha passat en “l’àmbit de la festa”. La festa és quan tots s’ho passen bé, no quan uns se’n riuen dels altres.\nCom a familiar i amiga d’alguns membres del Cos de Mossos d’Esquadra, m’entristeix molt veure la no-reacció de l’administració condemnant aquest atac a l’honor i defensant a capa i espasa un col·lectiu que es juga la vida cada dia per fer una Catalunya millor.\nPensi, per un moment, en com es poden sentir els fills d’aquests agents veient ridiculitzats d’aquesta forma tan cruel els seus pares i allò que representen. Li recomano que faci aquest exercici d’empatia. A mi, personalment, se’m trenca el cor.\nPosi ordre, senyor Espadaler. No tingui por de donar la cara pels seus agents. Defensar els seus homes no té res a veure amb la censura. Torni’ls la dignitat, si us plau. Per vostè, per ells i per les seves famílies. Faci que puguin tornar a anar amb la cara ben alta i orgullosos del què són i del què representen. I que aquest orgull sa s’encomani a la gent que els envolta i que, en definitiva, són els qui els donen suport quan van maldades.


PAISATGE AMB FIGURES. SUSANNA, ÀLEX. 9788475887791 Llibreria Altaïr\nÀlex Susanna, que ha estat un dels protagonistes a l'ombra de la vida cultural catalana dels últims anys, ofereix les seves reflexions sobre la vida creativa del nostre país, però també visions més personals sobre altres aspectes. Els seus viatges per les principals capitals europees però també les passejades per les comarques del Matarranya o la Terra Alta. Comentaris sobre art, literatura i cultura conviuen amb observacions de la vida quotidiana.\nLibro a reservar: PAISATGE AMB FIGURES


Desactivem el ressentiment a Europa (Iannis Varufakis)\nDesactivem el ressentiment a Europa\n4 min. 25/03/2015 21:46\nUn presentador de la televisió alemanya va difondre fa poc un vídeo manipulat en què se’m veia, abans de ser ministre grec de Finances, dedicant al seu país un gest obscè amb el dit del mig. Les repercussions del vídeo demostren l’impacte que pot arribar a tenir un gest que potser mai s’ha fet. Aquest vídeo no hauria provocat tant de rebombori abans de la crisi financera del 2008, que va treure a la llum els punts dèbils de la unió monetària europea i va fer que països orgullosos es giressin els uns contra els altres.\nQuan, a principis del 2010, el govern grec es va veure incapaç de pagar els deutes contrets amb els bancs francesos, alemanys i grecs, vaig fer campanya contra l’enorme préstec que es volia demanar als contribuents europeus per liquidar aquests deutes. I vaig donar tres arguments.\nPrimer, els nous préstecs no representaven un pla de rescat per a Grècia, sinó que, amb gran cinisme, transferien les pèrdues privades dels bancs als ciutadans més vulnerables de Grècia. ¿Quants contribuents europeus, que han pagat la factura d’aquests crèdits, saben que més del 90% dels 240.000 milions d’euros manllevats per Grècia ha anat a parar a institucions financeres, i no pas a l’estat ni al poble grecs?\nSegon, saltava a la vista que, si Grècia ja era incapaç de pagar els crèdits contrets fins aleshores, les condicions d’austeritat en què es basaven els rescats farien miques la renda nominal dels grecs, amb la qual cosa l’endeutament del país seria encara menys sostenible. I quan els grecs ja no poguessin afrontar els pagaments d’uns deutes tan descomunals, hi haurien de tornar a intervenir els contribuents alemanys i d’altres països europeus. (No cal dir que els grecs rics ja havien transferit els seus dipòsits a centres financers com Frankfurt i Londres.)\nFinalment, enganyar els pobles i els Parlaments presentant un rescat bancari com un acte de solidaritat, sense fer res per ajudar els ciutadans grecs -al contrari, obligant-los a imposar als alemanys una càrrega encara més feixuga-, no podia sinó erosionar la cohesió de l’eurozona. Els alemanys es van girar contra els grecs; els grecs, contra els alemanys; i, quan més països van haver d’afrontar dificultats fiscals, Europa es va girar contra ella mateixa.\nLa veritat és que Grècia no tenia dret a demanar cap préstec als contribuents alemanys -ni a qualsevol altre contribuent europeu- en un moment en què tenia un deute públic insostenible. Abans de subscriure cap crèdit, Grècia hauria d’haver començat a reestructurar l’endeutament i declarar l’impagament parcial del deute contret amb els creditors del sector privat. Però en aquell moment es va fer cas omís d’aquest argument tan radical.\nIgualment, els ciutadans europeus haurien d’haver exigit als seus governs que es neguessin a plantejar-se ni tan sols la possibilitat de transferir-los unes pèrdues privades. Però com que no els hi van exigir, poc després els van transferir aquestes pèrdues.\nEl resultat va ser el crèdit més gran que els contribuents han finançat mai en tota la història, i sempre amb la condició que Grècia apliqués unes mesures d’austeritat tan estrictes que els ciutadans han acabat perdent una quarta part dels seus ingressos, cosa que els impedeix pagar els deutes privats o públics. La consegüent crisi humanitària -que encara dura- ha sigut tràgica.\nCinc anys després de l’aprovació del primer rescat, Grècia continua en crisi. L’animositat entre els europeus ha assolit màxims històrics, sobretot entre grecs i alemanys, que han caigut en la grandiloqüència moralista, les recriminacions mútues i un obert antagonisme.\nAquest joc tòxic d’acusacions només beneficia els enemics d’Europa. S’ha d’acabar d’una vegada. Només aleshores Grècia podrà -amb el suport dels seus socis europeus, que estan tots interessats en la seva recuperació econòmica- centrar-se en l’aplicació d’unes reformes eficaces i unes mesures polítiques que fomentin el creixement. Això és essencial perquè Grècia estigui, per fi, en condicions de pagar tot el que deu i de complir les obligacions contretes amb els ciutadans.\nDes d’un punt de vista pràctic, l’acord de l’Eurogrup del 20 de febrer, que ha concedit una pròrroga de quatre mesos per al reemborsament dels préstecs, ens ofereix una bona oportunitat per avançar. Com van demanar els dirigents grecs en una reunió informal la setmana passada a Brussel·les, l’acord s’hauria d’aplicar immediatament. A més llarg termini, els líders europeus han de col·laborar per redissenyar la unió monetària, que ha de servir de base per a una prosperitat compartida, en lloc d’alimentar el ressentiment mutu. És una missió dificilíssima. Però, amb gran determinació, una estratègia unificada i potser un gest positiu o dos, es podrà aconseguir.


James Hunt: biografia, vida personal, carrera, foto | Notícies digerir\nJames Hunt va ser un campió de Fórmula 1 completament insòlit. Va passar només 7 temporades a les curses reials i només en una d’elles va assolir el cim de l’èxit, però aquesta temporada va escriure el seu nom a la història de les curses d’automòbils. Tanmateix, la major popularitat li va guanyar la seva forma de comportament fora de la pista. Sempre es trobava al centre d’escàndols, d’històries glamuroses, d’incidents de gran abast.\nEl corredor va néixer a la ciutat de Belmonte, a Comtat de Surrey 29 d’agost de 1947. Era el segon fill. Només la seva germana era major que ell, després d’ell van néixer 3 germans menuts i una germana. Des de ben jove s’interessava pels ocells i els animals, i també era aficionat a la professió mèdica.\nAquests passatemps eren recolzats pels pares. En els seus anys joves, el futur motorista s’ha establert com un bon esportista. Als 12 anys només va perdre a la final davant l’altre finalista de setze anys quan jugava a tennis. James Hunt també va participar en el torneig júnior de Wimbledon, i es va establir com a bon jugador en squash i golf.\nL’inici de la carrera\nLa primera vegada que una futura cursa de cotxes famosos es va posar al volant a una edat primerenca. Era un tractor en una granja de Berkshire. Però un viatge de caça no era impressionant, no podia fer front a la caixa de canvis, només era feble per això. Tot i això, no va renunciar al seu desig de convertir-se en un conductor d’èxit. Només 7 dies després de complir els 17 anys, va passar una prova de conducció i va rebre un permís. Això, segons la seva assegurança, va servir d’impuls per a una nova vida.\nCom va començar el corredor James Hunt en un cotxe Mini. La primera cursa es va passar a la pista de Snetterton. Però els organitzadors li van negar l’accés a la part final de la competició, ja que el seu cotxe no s’ajustava als requisits establerts. Una mica més tard, Hunt, acumulant una quantitat de diners suficient i aportant al seu Mini llavors els requisits necessaris, va participar en tres curses més. El 1968, va participar al Campionat de Fórmula Ford, conduint el seu Russel-Alexis Mk 14. Al fer-ho, va perdre una mica de potència a causa d’un mal funcionament del motor, però va aconseguir finalitzar el cinquè lloc. Després d’algun temps, participant en les curses, va obtenir la primera victòria, alhora que va mostrar un temps rècord a la pista de la cursa Brands Hatch.\nDesprés d’haver guanyat prou diners per comprar un cotxe Meryln Mk11A, el 1969 es va traslladar a la carrera de Fórmula 3. En les competicions d’aquesta sèrie va guanyar diverses curses, sempre va acabar en llocs prou alts. Es va fer notori i va guanyar l’atenció dels periodistes britànics. En nom seu va rebre el premi de l’any, que va ser atorgat a joves pilots prometedors al Regne Unit.\nL’any següent, Hunt va estar al centre d’un escàndol amb altres corredors Dave Morgan. Entre ells durant una cursa al hipercalet del Crystal Palace, es va produir una escaramussa, la causa de la qual va ser la col·lisió dels seus cotxes i la baixada de la carretera. Hunt va empènyer Morgan amb tanta força que alguna cosa va caure a terra. L’incident va causar gran indignació per part del públic. Els dos pilots van ser jutjats i contenciosos, però Hunt va resultar ser innocent i Morgan es va privar de la seva llicència durant un any.\nEl 1973, James Hunt es va incorporar a la carrera de la sèrie de Fórmula 1 amb el suport de Lord Heskett, el propietari del seu propi equip. Heskett for Hunt va adquirir el xassís del març del 731, modificat per al mecànic del cotxe de l’equip. Els enginyers i els participants de la Fórmula 1 van ser escèptics de Hunt i del seu equip. En aquest moment, la majoria ja tenia l’opinió que només les aventures glamuroses amb els partits eren d’interès per a James i els seus membres de l’equip. Tot i això, després de l’inici de la carrera amb Hunt, va poder arribar al segon lloc, va rebre un premi de l’Associació Fórmula pels èxits de la seva primera temporada.\nLes dues següents temporades a la “Fórmula 1” de Hunt van tenir victòries significatives. Al mateix temps, va pujar al podi diverses vegades. I el 1975, va ocupar el quart lloc del rànquing de pilots de Fórmula 1. Tanmateix, per aquest moment, Lord Heskett es va quedar sense fons per a l’equip. Tot i els esforços realitzats, no va trobar patrocinadors i va deixar les curses. Hunt es va trobar amb una situació difícil. Va començar a desesperar a buscar un lloc en qualsevol dels equips. Va aconseguir obtenir un seient de pilot a McLaren en relació amb la sortida del seu participant.\nEl més exitós, ple de situacions dramàtiques per a Hunt va ser la temporada de 1976. Les primeres curses van demostrar que la lluita final per la victòria es desenvoluparà entre Hunt i el primer pilot de Ferrari Niki Lauda. Des de l’inici de la temporada, Lauda va començar a guanyar punts ràpidament, i Hunt va tenir mala sort. Fins i tot va ser desqualificat a Espanya, on va guanyar. Tanmateix, al Gran Premi d’Alemanya, Lauda es fa participant en un terrible accident i es veu obligat a perdre diverses curses, ja que va rebre cremades greus. En aquest sentit, Hunt té l’oportunitat de pujar en la classificació de campió. A més, li treuen la desqualificació i tornen la victòria emportada al Gran Premi d’Espanya. A la pista holandesa, va aconseguir la victòria, reduint el seu desnivell de Lauda. El destí del campió es va decidir a l’última fase de la Fórmula 1 al Japó, davant la qual Hunt es trobava a 3 punts per darrere de Lauda\nEls experts van assenyalar que la Fórmula 1 no va veure aquest enfrontament. Per convertir-se en campió, Hunt va haver de finalitzar la pista com a mínim un terç. Al mateix temps, Lauda no hauria d’arribar a la zona de punts. Les condicions difícils no afectaven a Hunt. 2 setmanes abans de la carrera decisiva, ell i el seu amic Breschi van ocupar l’Hotel Tokyo Hilton. Allà en dues setmanes van destruir una quantitat enorme d’alcohol, muntanyes de cocaïna, envoltades de noies preparades de fàcil virtut. Testimonis van dir que més d’una trentena de nenes van passar pel dormitori de James Hunt durant aquell temps. I això és pocs dies abans de la cursa més important de la vida.\nPerò la història va jutjar de manera que al principi de la batalla decisiva, Lauda va perdre la seva distància. El malson de Nuremberg no se li va oblidar i va decidir no arriscar la seva vida amb pràcticament zero visibilitat. Després d’això, molts van condemnar Lauda, però, alhora, tothom va comprendre que era la prudència i una valoració sòbria de tots els factors que el convertiren en una veritable llegenda del motorsport. Per primera vegada a la història de les curses, el campió va renunciar al seu títol perquè no va posar en perill la seva vida.\nJames Hunt no va guanyar la carrera, arribant en tercer lloc. La primera frase que va dir després d’arribar a la meta de la cursa: “Vull una copa!” Doneu-me una copa! ”- I només llavors va començar a preguntar-se si podia acabar entre els tres primers.\nA la foto de dalt apareix James Hunt, campió del Royal Racing, que va ocupar el seu lloc d’honor en la història d’aquestes competicions.\nLes següents dues temporades, Hunt va fallar. El motiu d’això va ser el problema amb la màquina McLaren, que no va permetre participar adequadament a la cursa de campions. Va obtenir només tres victòries a la pista de Fórmula 1, convertint-se en el cinquè de la prova de campió. El 1978, James va intentar guanyar en el seu segon títol. Tot i això, el cotxe McLaren es va quedar seriosament per darrere d’altres cotxes, durant l’any va guanyar només 8 punts.\nHunt va deixar l’equip de McLaren el 1979. Tot i que durant dos anys va exercir un comportament deficient, va seguir sol·licitant com a pilot. Va ser convidat a l’equip de Ferrari. Tot i això, James Hunt es va negar, perquè no tenia una relació personal amb aquest equip. Es va traslladar a un altre equip: Walter Wolf Racing. En aquell moment, era prometedor i es considerava prometedor. Però el seu cotxe era molt poc fiable i lent en comparació amb altres cotxes. Després de superar-ho en set etapes, Hunt va deixar d’interessar-se per aquesta activitat i va anunciar que sortia de la Royal Race.\nComentari a la BBC 2\nDesprés de retirar-se de la carrera, Hunt es va provar com a comentarista al canal esportiu de la BBC 2. Li agradava aquest treball i es va convertir en un comentarista habitual que va cobrir les curses. Va dedicar 13 anys a aquesta professió, fins a la seva mort el 15 de juny de 1993, quan només tenia 45 anys. La causa va ser un atac de cor.\nCom a comentarista, Hunt no va renunciar als seus hàbits. Sempre va aparèixer a l’estudi just abans de l’inici de l’emissió. Vaig beure 2 ampolles de vi durant la celebració. James Hunt va morir a la seva casa de Wimbledon. 2 dies abans de la seva mort, encara va participar en la seva última emissió. I un parell d’hores abans de morir va oferir la mà i el cor a una altra noia.\nEl 2013, sobre la història de l’enfrontament entre James Hunt i Nicky Lauda Va sortir ben rebuda pel públic i la crítica, una pel·lícula anomenada “Race”.


PRÈVIA Buscant un comiat bonic a Europa | BC Morabanc Andorra (web oficial)\nAvui a les 20h, a la Bombonera, contra el Darussafaka s’acaba la segona aventura europea de la història del club. El matx és un premi pels fidels seguidors del MoraBanc Andorra perquè el rival és el primer classificat del grup i ja té el bitllet per la següent ronda de l’Eurocup des de fa dues jornades. Per tant els tricolors ja estan eliminats i reben qui s’ha mostrat com l’equip més solvent del grup. Curiosament els turcs van acabar jugant un paper indirecte en l’eliminació dels de Peñarroya ja que van perdre a casa amb el Torino per 77-79 ara fa una setmana i aquest resultat combinat amb la derrota tricolor a la pista del Paris Levallois va ser la sentència. Aquesta és la gran incògnita del partit, saber exactament com es traslladarà al parquet la manca de recompensa oficial que hi haurà més enllà de l’honor i de brindar un bon espectacle.\n“És evident que es tracta d’un partit especial perquè cap de dos equips es juga res però pot ser un bon premi pels nostres aficionats perquè juguem contra un gran equip” explicava David Jelínek que sobre l’eliminació afirmava que “potser haguéssim hagut de guanyar algun dels partits fora de l’inici de la competició que és el que ens ha faltat, però també hem aconseguit algunes bones victòries”. L’escorta, que dissabte va fer un gran partit contra Bilbao ha afirmat també que “espero tenir molts més com aquest, tant els meus companys com jo volem seguir lluitant per tots els objectius que encara té el club aquesta temporada”.\nEl tècnic Joan Peñarroya ha explicat que “les valoracions a mi m’agrada fer-les a final de temporada però és evident que ens hagués agradat arribar al darrer partit amb opcions de classificar-nos però afrontarem partit amb l’objectiu de guanyar-lo, no és un amistós de pretemporada”. Tot i això Peñarroya no s’amaga i deixa clar que “el partit per nosaltres ha de ser un entrenament de molta qualitat pel partit de dissabte a Santiago contra Obradoiro”. Encara que no tingui transcendència classificatòria, el partit és “un premi pels nostres aficionats pel que representa Darussafaka o perquè David Blatt al nostra pavelló i només cal pensar on érem no fa massa anys”.\nPeñarroya, que ja ha assegurat que Albicy no està recuperat i no jugarà, s’encaixarà la ma a la banqueta amb un campió d’Eurolliga i un entrenador NBA (va portar els Cavaliers de Lebron James), David Blatt.


Tres professors de la UPC, ‘fellow’ de l’IEEE\nEls professors del Departament de Teoria del Senyal i Comunicacions Adriano Camps i Philippe Salembier han rebut la distinció fellow que atorga l’Institute of Electrical and Electronics Engineers (IEEE) en l’àmbit internacional. A més, Lluís Jofre, actual director general d’Universitats i fins ara professor del mateix departament, també ha rebut el grau de fellow de l’IEEE com a reconeixement a la seva contribució al desenvolupament de les telecomunicacions i, en particular, a la caracterització d’antenes en el seu entorn proper i als sistemes de visualització electromagnètica.\nPer la seva part, els professors Adriano Camps i Philippe Salembier han estat reconeguts per les seves contribucions a la teledetecció per microones de la superfície de la Terra i el mar, i l'anàlisi d'imatges basada en regions i la morfologia matemàtica per a la compressió i la indexació, respectivament.\nPresent a 160 països i amb gairebé 400.000 membres, l'IEEE és l’associació professional internacional més gran del món. L’IEEE és capdavantera en àrees com ara els sistemes aeroespacials, els ordinadors i les telecomunicacions, la biomedicina, l’electricitat de potència o l’electrònica. El grau d’IEEE fellow és el grau més alt de distinció i s’atorga a investigadors amb una trajectòria excepcionalment destacada en el camp de les tecnologies avançades per a la humanitat. Aquest any, més de 300 investigadors d’arreu del món han rebut el reconeixement.\nLlistat d'investigadors distigits 'fellow' 2011 [pdf]\nL’’spin-off’ Baolab guanya el premi europeu Elektra\nBaolab Microsystems, una spin-off impulsada des del Departament d’Enginyeria Electrònica de la UPC i amb el suport del Programa Innova, ha estat premiada dins la categoria d’R+D dels Premis Europeus de la Indústria Electrònica, Elektra, per la seva innovadora tecnologia NanoEMS. Els premis, que es convoquen anualment, reconeixen els èxits individuals i d’empreses europees en l’àmbit de la indústria electrònica, i tenen l’objectiu d’impulsar les bones pràctiques en àrees clau com ara la innovació, l’augment de vendes i la motivació dels treballadors.\nL’enginyer de telecomunicacions per la UPC Josep Montanyà va crear ara fa vuit anys Baolab Microsystems, amb el suport de Luís Castañer, professor del Departament d’Enginyeria Electrònica. El camí de l’empresa es va iniciar amb el disseny i la patent d’un xip (microrelé) electrostàtic de baixa tensió, pensat per resoldre les necessitats de sectors punters com ara el de la telefonia mòbil.\nFinalistes del Premi UPC-Barcelona World Race\nEl primer Premi UPC-Barcelona World Race per a projectes de recerca d’estudiantat de la UPC ja té finalistes. Un d’ells és Marc Carreras, estudiant d’Enginyeria Informàtica a la FIB, que proposa una aplicació gratuïta d’encaminament que incorpora una comunitat virtual de navegants. El segon projecte finalista ha estat ideat per Enrique Jiménez i Carles Pons, estudiants d’Enginyeria Tècnica d'Obres Públiques a l’ETSECCPB, que planteja el reciclatge de la fibra de vidre i dels residus dels tractaments superficials de les embarcacions en desús per fer formigó. Finalment, Carlos Conde i Francisco Ripoll, estudiants d’Enginyeria Industrial a l’ETSEIB, i Luis Barguñó, que cursa el màster en Arquitectura de Computadors, Xarxes i Sistemes a la FIB, han estat finalistes amb el projecte Boat Kers, un sistema per utilitzar l’energia de les onades i el vent com a fonts d’energia neta per a embarcacions.\nEls treballs finalistes han estat escollits entre 19 projectes de recerca presentats per estudiantat de la UPC. El guardó, que es lliurarà el proper mes d’abril, reconeix la innovació i la sostenibilitat dels projectes i apropa la navegació oceànica a la comunitat universitària i el seu entorn, i la vincula amb els àmbits d’estudi de la UPC.


Re-apropiació del cos | la cuina furtiva\nRe-apropiació del cos\nPublicat el 05/11/2014 06/08/2015 per La cuina furtiva\n[Dibuix: esborrany de treball de La cuina furtiva]\nEntre les diverses opcions creatives que se’ns obrin pels camins de La cuina furtiva, el treball a prop de l’escena és una de les més excitants. Serà pel que hi ha de representació en un procés d’emplatat, o per la natura escenogràfica d’una taula servida amb menjar, o pel fet que el comensal és a la vegada espectador i receptor de cada peça culinària… serà perquè idear tot el fet gastronòmic és un discurs dramatúrgic. Siga com siga, cuina i escena ens semblen entrellaçades per moltes línies de comunicació.\nÉs per açò que la comanda de Les Filles Föllen per a participar en els Dijous Exquisits ens ha excitat tots els sentits. Les Filles Föllen és una companyia de dansa contemporània que, alhora, gestiona un espai d’investigació i exhibició amb altres artistes, anomenat Erre, i ubicat a l’antic teixit industrial del Poblenou de Barcelona. I els Dijous Exquisits són una programació especial d’aquesta sala per al mes de novembre, que posa en relació un artista escènic i un cuiner (cuineres).\nEn el nostre cas, compartirem la nit amb la peça de dansa “Hoogerman”, de la companyia Erre que Erre, interpretada per un dels seus coreògrafs fundadors, Mario G.Sáez. “Hoogerman” està inspirada en l’obra d’animació de l’artista holandés Han Hoogerbrugge, el qual mostra un home digitalitzat amb les seves obsessions, ansietats i pors. La peça de dansa pretén ser la re-conversió d’aquest món virtual en alguna cosa orgànica, la volta al cos real, caracteritzat per les regles de la lògica terrenal.\nIl·lustració d’Han Hoogerbrugge\nEl treball de La cuina furtiva coincideix amb aquest marc conceptual: també nosaltres pretenem reivindicar el cos real, el cos terrenal que es mou, que experimenta fam i desig, el cos susceptible de ser enverinat, estremit, sorprés. Per aquesta nit especial de maridatge amb la dansa, La cuina furtiva vol aportar un menú inspirat en un altre animador del cos, l’anglés Eadweard Muybridge, investigador fascinat per la fotografia en moviment com a tècnica de captura del temps. El seu treball ens sembla un símil perfecte de la idea de la desconstrucció del moviment del ballarí, que proposa Erre que Erre. I alhora és la metàfora del procés que posa en marxa tota la sèrie de moviments fisiològics que s’organitzen al nostre cos quan mengem, des de la mà que agafa la cullera i la porta a la boca, fins als retorciments intestinals.\nSèrie de moviment d’E. Muybridge\nEl dia 12, just després de la dansa corpòria de Mario G.Sáez, les furtives pretenem corporeïtzar l’acte de menjar. Si et vols afegir, visita la web de Les Filles Föllen per a fer la reserva. Serà només una nit, i el cos, novament, serà el protagonista de totes les escenes.\nDimecres 12 de novembre, a les 21’00h.\nEspai Erre (Carrer d’Ávila 124, planta 2a., local B. Barcelona)\nEtiquetes: cos, escena, movimentCategories: Performances


La Crida recull propostes i planteja alternatives – Crida Premianenca\n02març 2011 by crida 6 Comments\nDesprés de la primera sessió programàtica, la Crida està activant un procés de consulta i de recull de propostes en els diversos àmbits. La idea de la Crida és que en aquesta fase anem configurant entre tots i totes un marc comú de debat obert i participatiu. Les línies d’atenció de la Crida apunten en diverses direccions (territori, urbanisme, medi ambient, municipi i crisi, participació, cultura, organització municipal, etc.) i, en aquest sentit, ens adrecem a col·lectius i persones que, des de la seva dedicació i/o experiència, puguin aportar el seu parer. El funcionament del nostre projecte està basat en una estructura oberta i senzilla: el nucli coordinador, les sessions/assemblees programàtiques i les aportacions personals i col·lectives -com les que anem sumant en els darrers dies.\nPodeu col·laborar en qualsevol aspecte de la Crida Premianenca (programa, suggeriments, campanya electoral, difusió, etc.) enviant un correu a la següent adreça: [email protected]\n6 thoughts on “La Crida recull propostes i planteja alternatives”\nés una bona crida i pot reviscolar la politica de premià de mar.\nesperem que aquesta crida pr. no caigui en el parany de fer com altres partits que sempre prefereixen avantposar els seus interessos i les seves sigles per damunt del poble que volen atendre.\nel que m'agrada de la crida pr. és que quan la veus hi veus idees noves i que teniu un sector molt nou per traballar.\nsi manteniu aquest aire nou, sense sigles de partits i ben apropat a gent que estem decebuts encara podrem dir que ha nascut un bri d'esperança premianenca.\nsi teniu partits petits dins de la vostra crida que ja han dit la seva , ara vorem quans altres s'ho pensen i fan aquesta il·lusió que pot ser la Crida Premianenca.\n9 de març de 2011 at 13:53\nMoltes gràcies per les teves paraules, Joan Francesc. Esperem no desencaminar-nos de les línies que, fins ara, hem anat traçant i que han fet néixer aquest bri d'esperança que comentes en molts premianencs.\nPer qualsevol cosa, no dubtis de posar-te en contacte amb nosaltres.\n9 de març de 2011 at 20:14\nm'agrada la Crida!\n13 de març de 2011 at 22:50\nhe llegit a "El Punt" que us heu quedat sols. per què,doncs, no us presenteu com la CUP? Voleu fer veure que sou un "moviment" de masses?\n31 de març de 2011 at 13:12\nLa Crida Premianenca és un projecte que sobrepassa els límits de les organitzacions inicials que la van impulsar, CUP i RG. Actualment, aquesta candidatura també està formada per gent que no està en cap organització. A més, cal tenir en compte que el programa electoral de la Crida ha estat elaborat gràcies a la col·laboració de moltes persones de diversos àmbits, molts d'ells independents tant de la CUP com de RG.\nPer tant, entenent que la Crida Premianenca és quelcom més ampli que la CUP, no tindria cap sentit que ens presentéssim sota aquestes darreres sigles.\n1 d'abril de 2011 at 0:38\nahir vaig parlar amb la gent de solidaritat catalana per la independència i em van dir que els agradaria anar amb vosaltres però no sou prou coneguts a la vila, i si parleu amb ells? ho ha gent potent\n1 d'abril de 2011 at 13:56


La caiguda dels serveis internet de BlackBerry va durar gaireb� 4 dies. Per compensar-ho, les operadores faran descomptes i els clients rebran un regal de 100 d�lars en aplicacions. Per� per no perdre clients, possiblement la millor compensaci� �s que canvi�n com funcionen els seus terminals a internet.\nL'avaria d'un commutador de xarxa fou la causa de la pana. Es tracta d'un aparell que permet agrupar un conjunt de servidors perqu� passin per un sol fil. Per entendre-ho, basta comparar-ho amb un endoll m�ltiple, conegut com a �lladre�: basta un fil per alimentar diversos aparells dom�stics. L'avaria del commutador de xarxa va provocar que molts servidors es quedessin fora de l�nia. Les dades destinades a ells foren desviades a altres servidors, que en poc temps quedaren inundats i fora de servei. Uso la paraula �inundats� perqu� el tr�nsit de l'aigua s'assembla molt al de les dades. Doncs b�, a can BlackBerry hi arriba una rierada constant perqu� fan passar per casa tot el tr�nsit d'internet dels seus clients.\nAquest �s el primer problema de la infraestructura en qu� es basa BlackBerry: gestionar tot el que els seus clients reben i envien a internet. El segon �s que s'ha intu�t que la cosa no est� ben dimensionada; calia que haguessin tingut prou servidors, abastament potents, per absorbir el tr�nsit que no podia recollir el commutador avariat. Els commutadors s'avarien, per� en aquest cas tamb� va fallar el sistema d'emerg�ncia per quan un commutador important s'avaria. Fet i fet algun empleat de la casa hauria de desendollar-ne un cada setmana, sense previ av�s i a l'atzar, per comprovar que funcionen els plans d'emerg�ncia. I que si no funcionen la resta de xarxa pot gestionar l'allau de dades. Un inform�tic m'explicava, fa cosa de 20 anys, que una de les feines m�s estressants consistia a viatjar a Madrid per a instal�lar una de les c�pies de seguretat que a diari els hi enviaven (molt ben custodiada) des de la seu central del banc a Barcelona. A Madrid hi havia una r�plica exacta dels seus servidors i calia veure que tot funcionaria en temps r�cord: arrancar-los, buidar-hi la darrera c�pia i connectar-lo a la xarxa d'oficines i caixers. El servidor madrileny tamb� estava a la disposici� de bancs gallecs, andalusos o bascos i els bancs madrilenys tenien r�pliques a Barcelona o Sevilla; b�sicament la cosa estava pensada per a cat�strofes naturals, com ara terratr�mols, que no afectarien alhora llocs prou distants de la geografia estatal. No era un servei gens barat, per� sembla que els bancs havien calculat que 4 dies sense serveis inform�tics significava la ru�na total. �s exactament el temps que ha estat aturat el servei d'internet de BlackBerry i ning� no parla de ru�na per a ells. Potser encara hi s�n a temps i tampoc no cal gaire canvis: bastaria que no fessin passar pels seus servidors tot el tr�nsit d'internet, tal com ja ho fan els Android o iPhone de la compet�ncia.\nEl tr�nsit des de i cap a internet dels m�bils s'ha disparat els darrers anys. Ja no �s com al 2003 quan presentaren el primer aparell intel�ligent. Aleshores les bateries tamb� eren m�s limitades i fer que consultessin el correu cada 10 minuts (per exemple) era una despesa important, aix� que idearen un sistema per emp�nyer les dades (el �push�) des dels seus servidors fins al tel�fon cada cop que arribaven dades noves. Tamb� feien passar pels seus servidors qualsevol altre dada d'internet perqu� aix� podien filtrar les planes web que l'empresa no volgu�s que visitessin els empleats. I xifrar les dades per garantir la seguretat i que cap secret industrial no fos visible a les ones. Tot plegat va atraure empreses i BlackBerry va triomfar. Encara dura. Per� avui les bateries s�n m�s potents, no �s complicat posar �push� ni xifratge a qualsevol sistema de telefonia m�bil, i el tr�nsit a internet des dels m�bils �s tant gran que cal centralitzar-la demana uns recursos colossals. Per altra banda, molts clients de la casa no s�n empreses que puguin treure profit de la centralitzaci� i control del tr�nsit. De fet, els terminals BlackBerry s'han fet molt populars entre la gent jove per mor del BBM (BlackBerry Messenger). Els dies de l'avaria van veure, sorpresos, que tot deixava de funcionar per mor d'una centralitzaci� que desconeixien i que no necessiten per res. Que aix� no pot passar ni amb Android o amb iPhone; poden passar altres coses, clar, per� aquesta no. I ha mostrat ser prou sensible perqu� l'avaria d'un sol commutador va portar el caos.\nPotser a RIM (el fabricant de BlackBerry) haurien de pensar una oferta m�s simple per als clients particulars i les petites empreses. Per� podria passar que estiguessin massa encaparrats en �el nostre model�. El temps ho dir�. S�n situacions en que no totes les organitzacions saben pensar fora de la caixa.


Atenció parelles: Surt a la llum un nou dany col·lateral del coronavirus\nEl dany col·lateral del coronavirus que molts veien venir\nEls experts alerten de l'anomenat 'efecte setembre' després del confinament\nper Redacció / Europa Press dissabte, 30 de maig 2020 - 12:50h\nEls experts preveuen un «repunt» de demandes de divorci i separació | CatalunyaDiari\nExperts han alertat que l'anomenat 'efecte setembre' que s'experimenta després de períodes vacacionals a l'estiu, Nadal i, fins i tot, Setmana Santa i que es caracteritzava pel repunt de divorcis i separacions podria donar-se també després del confinament pel coronavirus.\n«Hi haurà un repunt»\nL'advocat, vicepresident de la Societat d'Advocats de Família (SCAF) i vocal de la Junta Directiva de l'Associació Espanyola d'Advocats de Família (AEAFA), Ramón Quintano, ha assegurat a Europa Press que encara és aviat per saber el nombre de demandes de separació i divorci, però «hi haurà un repunt».\nEl psicòleg i director de l'Institut d'Estudis de la Sexualitat i la Parella de Barcelona, Pere Font, ha assegurat que el nombre de separacions i divorcis post-confinament serà major als registrats en aquestes mateixes dates, però de l'any passat: «Els professionals que ajudem a les parelles en crisi tindrem molta feina».\nEl confinament ha provocat un efecte multiplicador\nLes últimes dades de l'Institut Nacional d'Estadística (INE) indiquen que el 2018 es van produir 99.444 casos de nul·litat, separació i divorci a tota Espanya, i 17.705 a Catalunya.\n«El divorci augmentarà segur», ha avisat Font, i ho ha atribuït a l'aparició de noves friccions fruit de dos mesos de convivència contínua, sumada a les limitacions del confinament, que impedeixen diluir tensions amb activitats i contacte extern amb altres persones.\nFont ha advertit de l''efecte multiplicador' del confinament en les relacions de parella. Segons el psicòleg, els qui estaven en una relació satisfactòria ara estan millor, mentre aquells que travessaven una crisi o període de malestar el tenenpotenciat.\nNou efecte previst: 'Corona Boomers'\nFont no ha descartat el fenomen dels 'Corona Boomers', una eventual nova generació de bebès que poden néixer a finals d'any i a principis de 2021 com a fruit del confinament. Però ha assenyalat que el descens d'ingressos de la ciutadania serà un aspecte que limitarà aquest fenomen, i no augura una època de bonança reproductiva.