Dràcula i els llaços grocs (Empar Moliner)\nQuan Cràpula veu un llaç groc es posa lívid i es tapa els ulls, horroritzat i rabiós\n2 min. Escriptora 16/03/2018 18:16\nLa pel·lícula serà un remake de Dràcula, però estarà inspirada en el que passa, un dia sí l’altre també, als carrers de les nostres ciutats. Probablement es dirà Cràpula i, això sí, estarà ambientada a Catalunya. El personatge principal, Cràpula, tindrà els mateixos problemes alimentaris i de personalitat que el seu predecessor, l’original comte de Transsilvània. Cràpula, de cabells clenxinats i pentinats cap endarrere, vagarejarà per les ciutats i els pobles del nostre territori en cerca de colls per xuclar, esquivant miralls i esquivant també el doctor Estivill, que pretén monitoritzar-lo quan dorm al fèretre per veure si ronca.\nEls enemics de Cràpula, però, hi hauran de fer front amb les armes actuals: no pas un crucifix, que tots sabem que l’espanta i l’emprenya, sinó un llaç groc. Quan Cràpula veu un llaç groc es posa lívid i es tapa els ulls, horroritzat i rabiós. Cràpula avorreix els llaços grocs i, quan els veu, esclata en improperis i insults. Però no vol dir que els llaços grocs el debilitin, perquè que consti que el seu predecessor, el comte Dràcula, odia els crucifixos però els crucifixos no sempre poden amb ell. Recordem que al capítol del vaixell, quan Dràcula va a Anglaterra, troben mort el navegant lligat al timó, amb un inútil crucifix a la mà, perquè al coll ja hi té la queixalada.\nPer tant, al remake de Cràpula veurem com un vampir reacciona davant d’un llaç groc. Com s’enrabia i treu el pitjor que duu a dins. I, esclar, com tothom sap, Dràcula hi ha un altre element que odia. Els alls. No els suporta ni en torrada, ni en allioli. A Cràpula d’alls no n’hi sortiran. Per donar un toc català a la història i fer-la universal, el que farem és que es posi nerviós quan li ensenyin calçots, que són molt aldeanos.


Conèixer Catalunya: LA TORRE DE LLAMBILLES. EL GIRONÈS. CATALUNYA\nSituat en una petita ondulació del terreny, envoltada de camps de conreu, es troba la dita “Torre de Llambilles” i al seu darrera una gran construcció agrícola conegida com el ‘mas Robert’ ; llegia una descripció quasi poètica “El blanquinós mas Robert té una alta i prima torre moderna que corona la construcció mentre que, pocs metres separada d’ella, es conserva una antiga torre de carreus irregulars i foscos”.\nLa descripció tècnica ens diu ; Conjunt rural format per un mas antic amb diferents edificacions i una ampliació eclèctica del segle passat de planta rectangular amb una torre i una gran sala a la planta pis.\nLa part vella és de planta irregular amb diferents construccions. A la façana, que dóna a l'est hi ha alguns contraforts. A la planta baixa, a la zona de la cuina, hi ha un gran arc gòtic. La primera planta és coberta amb cairats. Es conserva una porta amb impostes que ajuden a la llinda de pedra a salvar la llum, de reminiscència medieval.\nDe la torre que devia tenir funcions de guàrdia i bada, ni un mot.


L'Institut d'Investigació Sanitària Illes Balears (IdISBA) ja ha seleccionat i aprovat el finançament de set projectes d'investigació amb 153.180 € destinats a reforçar la lluita contra la malaltia de la COVID-19 a l'entorn sanitari i en la comunitat, fent front a reptes científics, tècnics i d'investigació derivats de l'emergència sanitària.\nEl Servei de Digestiu de l'Hospital Universitari Son Llàtzer ha participat en un estudi sobre com la fibrosi significativa prediu nova diabetis mellitus i hipertensió arterial en pacients amb NASH. També hi han participat diferents centres espanyols.\nAssociacions de síndromes desmielinitzants i encefalítics pediàtrics amb mielina oligodendròcita amb anticossos de glicoproteïna\nLa Unitat de Neurologia Pediàtrica de l'Hospital Universitari Son Espases ha participat en un estudi observacional multicèntric sobre les associacions de síndromes desmielinitzants i encefalítics pediàtrics amb mielina oligodendròcita amb anticossos de glicoproteïna. També hi han participat diferents centres internacionals.\nAproximació retroperitoneoscòpica per a tumors hiliars renals posteriors altament complexos\nEl Servei d'Urologia de l'Hospital Universitari Son Espases ha publicat un article sobre aproximació retroperitoneoscòpica per a tumors hiliars renals posteriors altament complexos.\nAssociació entre la PFS2 i supervivents totals en càncer de pròstata metastàtic resistent a la castració\nOncologia de l'Hospital Universitari Son Llàtzer ha participat en un article sobre l'associació entre la supervivència promig sense progressió (PFS2) i supervivents totals en càncer de pròstata metastàtic resistent a la castració. També hi han participat diferents centres espanyols.\nGlicòlisi/gluconeogènesi i els metabolits relacionats amb el cicle de l'àcid tricarboxílic, la dieta mediterrània i la DT2\nL'Institut d'Investigació Sanitària Illes Balears (IdISBa) ha participat en la publicació d'un estudi sobre la glicòlisi/gluconeogènesi i els metabolits relacionats amb el cicle de l'àcid tricarboxílic, la dieta mediterrània i la diabetis tipus 2. També hi han participat diferents centres espanyols.\nEl Servei de Cirurgia General de l'Aparell Digestiu de l'Hospital Universitari Son Espases ha participat en la publicació d'un article sobre l'abordatge de la patologia proctològica durant la pandèmia COVID-19. També hi han participat l'Hospital General Básico de Riotinto, la Universitat de les Illes Balears, l'Hospital Universitario Vírgen del Rocío i la Universitat de Sevilla.\nInforme de la situació de COVID-19 en personal sanitari a Espanya\nL'Institut de Salut Carles III (ISCIII), a través de la Xarxa Nacional de Vigilància Epidemiològica (RENAVE), ha publicat l'Informe sobre la situació de COVID-19 en personal sanitari a Espanya".\nSentit de l'olfacte en la rinosinusitis crònica\nEl Servei d'Otorrinolaringologia de l'Hospital Universitari Son Espases ha participat en la publicació d'un estudi sobre el sentit de l'olfacte en la rinosinusitis crònica. També hi han participat l'IDIBAPS, el CIBERES, l'Hospital Universitari Ramon y Cajal i l'Hospital Clinic Barcelona.\nProjectes finançats pel Fons COVID-19: consulta els estudis en marxa\nEl Fons COVID-19, llançat per l'Institut de Salut Carles III (ISCIII) el passat 19 de març per a finançar projectes de recerca entorn del nou coronavirus, ha superat la xifra dels 80 projectes aprovats en l'últim mes i mig.\nPàgina 4 de 249\nCOVID-19: El Ministeri de Sanitat informa que a les Balears hi ha 1.293 casos acumulats durant el cap de setmana


Mesures per a la contenció del Covid-19 a Catalunya vigents a partir d’avui divendres 22 d’octubre | Ajuntament de Santa Coloma de Farners\nL'evolució favorable de la situació epidemiològica i l'avanç sostingut de la campanya de vacunació, permeten a les autoritats competents continuar amb la reducció de les restriccions vigents en els darrers mesos.\nEn aquest sentit, el Govern de la Generalitat de Catalunya ha fet efectiu un altre pas cap a la nova normalitat, amb un nou paquet de mesures que entra en vigor a partir d'avui divendres dia 22 fins al 5 de novembre.\nLes novetats són l'ampliació de l'aforament en instal·lacions esportives interiors, que passa a ser del 100%; i de la capacitat de públic als locals d'oci nocturn, que a partir d'ara és del 80%.\nEl que mantindrà la seva vigència com fins ara és la prohibició de menjar i beure al carrer entre la 1.00 i les 6.00 h, així com l'impediment a les botigues de conveniència de vendre begudes alcohòliques entre les 10.00 i les 6.00 h.\nTanmateix, des del Centre de Coordinació Operativa de Catalunya (CECAT) notifiquen que manté activat en fase d’alerta el pla PROCICAT per malalties transmissibles emergents amb potencial de risc. D’altra banda, també ha informat de la supressió dels plans sectorials de cultura, comerç, restauració, que afecten als actes de cultura popular, cinemes, museus, arxius, centres comercials, hotels, càmpings, recintes firals i fires d’atraccions, entre d’altres.\nCal fer esment de l'obligatorietat de la mascareta, obligatòria tant en espais exteriors sempre que no es pugui mantenir la distància de seguretat interpersonal com en espais tancats i espais privats, tant oberts com tancats, en cas d'estar amb persones que no siguin convivents.\nAccediu a més informació ampliada mitjançant sobre les actuals restriccions fent clic en el següent enllaç:


Els preus es mantenen estables al febrer i situen l’IPC al -0,1% – FÒRUM.ad\nEls preus es mantenen estables al febrer i situen l’IPC al -0,1%\nel: 10/03/14 12:01\nLa variació mensual del mes de febrer del 2014 és del 0% (febrer 2013, 0,1%), de manera que la variació anyal de l’IPC de febrer se situa al -0,1% (gener 2014 0%). Així ho ha fet públic aquest dilluns el Departament d’Estadística.\nEls preus s’han mantingut estables al mes de febrer amb una variació del 0%, el que es tradueix en una variació anyal de l’IPC del -0,1%. Els grups que mantenen un comportament a l’alça són vestit i calçat, i habitatge. En canvi, els que mantenen un efecte moderador són transport, hoteleria i restauració, ensenyament, mobles, esbarjo, alimentació, begudes i tabac, i béns i serveis diversos. Finalment, salut manté la mateixa variació.\nPel que fa a la inflació subjacent, al mes de febrer, la diferència amb l’IPC és de 0,3 punts. Així, baixen les variacions anuals dels preus dels productes petroliers (-3,3% en variació anual; 0% en variació mensual). En canvi, els productes frescos es mantenen (2,1% en variació anual, 0,4% en variació mensual).\nEntrada Anterior: Bihoop: El “Equity-Crowdfunding”, molt més que finançament per a emprenedors i startups\nEntrada següent: El nombre d’aturats puja lleugerament al febrer i se situa en els 865


(D'esquerre a dreta: Juli César, Cleopatra i Marc Antoni)\nAquest registre audiovisual fa referència a Cleopatra, Marc Antoni i Juli Cèsar. La pel·lícula és una superproducció de la 20th Century FOX de 1963. Els protagonistes van ser Elizabeth Taylor (Cleopatra), Rex Harrison (Cèsar) i Richard Burton (Marc Antoni).\nCleopatra significa “glòria del seu pare”. Va néixer durant l'hivern del 69 al 68 a.C a la capital d'Egipte, Alexandria.\nVa ser l'última reina d'Egipte, pertanyent a la dinastia dels Ptolomeus. Filla de Ptolomeu XII, va ser casada amb el seu propi germà Ptolomeu XIII, amb qui va heretar el tron l'any 51 a.C. Aviat van esclatar els conflictes entre els dos germans i esposos, que van portar al destronament de Cleopatra.\nNo obstant això, la seva sort va canviar en arribar fins a Egipte les lluites civils de Roma. Perseguint al seu enemic Pompeu, Juli César va ser a Egipte i va prendre partit per Cleopatra en el conflicte amb el seu germà.\nJuli Cèsar va ser un hàbil estratega i un militar valerós, les victòries del qual van permetre estendre el territori romà; va ser un gran polític. César va arribar a Egipte acompanyat per dues legions, en total, uns sis mil homes. Després d'acomodar als seus homes en el palau reial, es va disposar a posar ordre en la difícil situació interna del país del Nil, dividit per l'enfrontament entre els dos germans i esposos, Ptolomeu XIII i Cleopatra VII.\nCèsar i Cleopatra van mantenir una intensa i famosa relació amorosa que donaria com a fruit un fill: Cesarió. César va cedir el tro a Cleopatra (47 a. de C.), la qual cosa, unit a la presència de les tropes romanes en el palau dels faraons i a la deposició de Ptolomeu XIII, va fer que el poble, dirigit pels consellers fidels al rei, s'amotinés i tractés de prendre el palau.\nMarc Antoni va ser un militar i polític romà del període de les guerres civils. Membre d'una família patrícia, era nét d'un altre polític del mateix nom, assassinat per Mario al 87 a. C. Després d'una joventut dissoluta, va entrar al servei del seu oncle Juli César, a qui va ajudar a imposar-se sobre l'oligarquia romana. Conquistat el poder, des del 48 va governar Itàlia mentre Cèsar prosseguia la lluita contra Pompeu a Àfrica.\nEnfoqueu la imatge del cartell inferior amb l'app Aurasma activada.\nCal que seguiu el canal illargonauta -> icona inferior i lupa per buscar-lo\nEtiquetas: Cleopatra, Juli Cèsar, Marc Antoni\nQuis est quis? (Rauia Ettourki)


Havanerus | Havaneres i Cançó de taverna: XIV Cantada d'havaneres a Tamariu, 5 de Setembre\n“[...] De la platja l’he vist arribar,\ni amb silenci d’un mati d’estiu,\nhe sentit els mariners cantar,\nuna havanera a Tamariu,\nlarà, laila, larà lailà.\nLletra de Narcisa Oliver i música del mestre Josep Bastons, aquesta preciosa havanera, porta el nom del lloc on aquest cap de setmana s’ha fet una de les cantades per recordar, Tamariu.\nUn altre cop hem vingut recomanats a escoltar havaneres.\nSi companys, d’aquesta tampoc en sabia res fins que a la cantada de Santa Pau, amb els Arjau, la Raquel ens en va parlar, i ens va dir que si teníem ocasió, estiguéssim allà el primer dissabte de setembre.\nI com no, quan la recomanació ens la fa una bona noia, no dubtem a fer-li cas, amb un “si, reina”, oi Jordi.\nTot i haver acabat les vacances, mai som lluny de Palamós, i com diu una preciosa havanera d’en Carles Casanovas, “perquè si em vols trobar, busca’m a Palamós”.\nAquesta cantada reuneix cada any a tots els grups de Palafrugell, i aquest any ja en son set.\nSi companys, sis “veteranos” i un de molt nivell, vull dir, un de molt novell.\nEl cartell oficial era de sis grups, però hi van acceptar un a última hora, el format per la Neus, Càstor i Enric, Cubacant, del que ja us he parlat en algun escrit.\nAixi que enguany el cartell de la cantada era quasi immillorable: Arjau, Cremats, Cubacant, Empordanet, Peix Fregit, Port-Bo i Taper.\nLa única pega que hi va haver al darrer grup afegit, Cubacant, és que sols els hi van deixar fer dues peces.\nEls membres dels grups n’estan molt agraïts a la organització per haver-los deixar pujar a l’escenari, però jo coneixent com conec el grup, i havent-lo escoltat en diferents ocasions, penso que varen fer curt amb dues peces, aquí l’organització es va precipitar, per dir que si en feien quatre, la cantada s’allargaria massa.\nI és el que volem nosaltres, home, que s’allargui, com tot!.\nEl paratge on es fa la cantada és dels bons, a la platja, i no una qualsevol, sinó que és la platja de Tamariu. La sorra era plena de tovalloles, cadires, i teníem un sol que amb el pas de la cantada, va anar deixant pas a una meravellosa lluna plena.\nLa sonorització de l’acte anava a càrrec de Sonostudi, i aquest cop, no va estar bé.\nNo hi entenc massa de so, però dic jo, si davant de l’escenari, no s’hi pot estar i a la que t’allunyes vint metres ja no escoltes res, on ens hem de posar?.\nSi companys, no és que aquesta sigui la cantada de les critiques – ja que no acostumo a criticar, més aviat callo, per evitar qualsevol malentès, i aconsello fer-ho així per evitar conflictes desagradables i de mal llegir per el blog- però aquest cop us en diré unes quantes, per veure si som capaços de millorar de cara a l’any que bé.\nAixí que la sonorització es va fer amb una torre de altaveus a peu d’escenari monstruosos, que s’escoltaven molt bruts, i quan t’allunyaves, deixaves de escoltar, nois, penso que una sonorització amb més altaveus repartida per tota la platja hagués funcionat de millor manera.\nNo soc tècnic de so, però penso en aquests sistemes que heu utilitzat per altres cantades, i ha funcionat de meravella.\nQuant als arranjaments de veus, aquí si que no hi puc entrar, doncs encara no conec prou, però posats a dir, em varen comentar que alguns grups no es van trobar gens còmodes.\nLa cantada també va tenir un presentador, però en aquest cas, desconec el seu nom, em vaig descuidar de preguntar-li, però el felicito per la magnífica tasca feta. Companys, va presentar tots i cadascun dels grups de una forma perfecta. Fent un recull dels membres, de la seva història, dels treballs que tenen al mercat, en definitiva, ens va presentar als grups de una manera immillorable.\nNo sé altres anys, però aquest ha succeït una cosa que no tampoc m’ha agradat gaire, o millor dit, que per pròxims anys, es pot millorar.\nTres dels set grups participants, tenien una segona cantada aquell dia, hi havien de cantar ràpid i corren sense fer les darreres típiques de cada cantada, per poder arribar a la segona actuació del dia.\nPotser pensareu que només miro per nosaltres i que allà on surt un “bolo”, s’ha de aprofitar, però nois, crec que aquest any, li han coincidit a masses grups una segona actuació, i no ho trobo correcte, tot i que ho podeu anomenar “casualitat”, si es que aquesta existeix.\nUs plantegeu per un moment que tots els grups tinguéssiu un segon “bolo” aquell dia?.\nQui hagués fet les darreres cançons?, La Cris i jo?.\nMenys mal d’en Pere Margall, que segur ens hagués donat un cop de ma, però no companys, no és la solució, ho sento, i no serà per ganes de fer-ho, sinó per què la gent no ens ve a escoltar a nosaltres.\nAixí que les aparicions a l’entarimat s’havien de sortejar entre els tres grups que havien de marxar “pitan”. L’engraellat de la cantada s’havia de decidir d’una manera o un altre.\nNo sé de quina manera es van sortejar les actuacions, però si em demanessin a mi, ho tindria claríssim, “a modus” gps, el que tingués que fer més kilòmetres cantava primer, i el que en fes menys l’últim, i crec que així ho varen fer.\nJa tenim clar l’engraellat de sortida, en primera posició, i a la “pole position” Peix Fregit amb en Jordi, Pep i Norbert.\nEns varen regalar peces molt ben interpretades, i molt boniques, però com ja he dit abans, massa rapides, fins i tot, ens varen regalar una de les peces, doncs en la cantada estava previst que els grups en fessin quatre cada un, i ells en varen fer cinc, i menys mal que algú els va aturar, que si nó, encara ens haguessin fet un altre.\nSi era com a compensació, us ho agraïm companys, i seguint el símil automobilístic, vareu fer la volta ràpida de la cantada.\nLa tria que van fer va ser:\n- Mar, deixa’m un cant.\n- Lamento bohicano.\n- Cap a Tu.\nEn segona posició, i amb tres a l’esquena, els Port-Bo, Carles, Fonsu i Mineu, engegueu motors i endavant.\nAl igual que el Peix Fregit, varen per un pas fugaç per la cantada.\nUna actuació magistral, una compenetració que em va tornar a agradar força, una tria de peces i un nivell musical molt i molt bó, però com ja he dit, ni la velocitat, i en aquest cas, la roba triada, penso que eren les adients per la cantada.\nLa tria que va fer el Port-Bo va ser:\n- Ay Lola si tu me quieres.\nI finalitzant la primera línea de l’engraellat de sortida de la cantada, Els Cremats, amb en Charly, Enric, Coco, Narcís, Ramon i Xevi.\nD’aquest grup us he parlat ben poc al llarg d’aquest any i la raó ha estat que no hem coincidit tant com jo voldria, i quan hem tingut l’ocasió, s’ha suspès l’actuació.\nCom la que tenien aquest divendres passat al Pati de les Escoles Velles de Begur, que un xàfec durant el primer dia de la VI Fira d’Indians ho va engegar tot a orris.\nEns varen regalar ritme, sons, una meravella d’instruments per les oïdes, quin goig far escoltar tots els ritmes que son capaços de fer.\nCada cop que els he vist he gaudit més i més dels seus instruments, penso que dins el gènere no tenen igual, i es nota la bona escola que porten al darrera.\nGràcies nois per la meravellosa interpretació de La taverna del vell mercant, peça musicada i escrita per Enric Ferrer.\nDes que la vaig escoltar per primer cop, s’ha quedat gravada en la memòria, no és fàcil de oblidar, doncs la feu genial, i menys mal que quan no us la escolto a vosaltres els hi escolto als Bergantí.\nLa tria dels Cremats va ser:\n- Mi cafetal.\nI ara la sense ser la segona part de la cantada, doncs encara crema el cremat, es presenta el grup novell aquest any a l’escenari de Tamariu.\nCubacant, amb Neus, Càstor i l’Enric.\nTot i ser novell en la cantada, no ho és en el blog, i no ho és en el gènere i menys un dels seus membres, el mestre Càstor Pérez.\nJa us he parlat i recomanat molts cop les actuacions d’aquest grup, però aquest cop, ens trobem amb una novetat, i penso que un repte per als integrants.\nFins al moment encara no havien actuat en una cantada conjunta amb altre grups, i aquest any i per primer cop, ho han fet compartint cantada amb tots els grups de Palafrugell, i clar, per si no ho sabeu, ells també son un grup de Palafrugell, i per molts anys!.\nTot i que sempre m’havien dit que Cubacant s’havia de fer en llocs tancats -no dic que no sigui el millor lloc per escoltar-los-, però veient la reacció del públic, poden actuar allà on vulguin.\nQuan en Càstor toca els primers acords, i l’Enric colpejar els primers sons, la platja emmudir per donar pas a la veu de la Neus, fent-se un silenci com mai havíem vist en una cantada, nois, semblava un concert.\nLlàstima que solament els hi van deixar fer dues, dient que la cantada acabaria molt tard, però més d’un es va quedar amb les ganes de més Havaneres primerenques.\nBé, avui, en Càstor Pérez tenia doble ració, un per fer Cubacant i l’altre per l’Empordanet, i el que va fer per diferenciar una de l’altre, va ser canviar-se de roba, fet que el caracteritza i l’emmiralla en el saber estar davant d’una actuació.\nLa tria de Cubacant va ser:\n- Vivir en la Habana.\n- Si llego a besarte.\nAra si, el cremat ja no flamejava mes, era l’hora, i va tornar a sortir el magnífic presentador per convidar a la gent a fer un cremat.\nDe nou i havent passat un quart d’hora, ens varen presentar el grup El Taper, Antoni Matí, Carles Pastor i Joan Cortés feien aparició a l’escenari de Tamariu.\nNomés els havia escoltat al previ de la cantada de Calella, amb el nou integrant, i aquest cop, els vaig escoltar més integrants, més sòlids.\nEn aquest cas i va ser l’únic, desconeixia tres de les quatre peces que varen interpretar.\nNo sé si és perquè son molt noves, o molt antigues, però el cas és que per una raó o per altra, no les havia escoltat.\nEls vaig haver de demanar el títol de les peces doncs no vaig ser capaç de reconèixer-les.\nLa tria del Taper va ser:\n-Serrania de Brasil.\n-La torre i el far.\n- ..... de popa (perdó, no recordo be el nom).\nEn aquesta part de la cantada va ser on vaig notar més deficiències en la cantada doncs vaig aprofitar per anar fent enrere per veure on s’escoltaven les peces i on quedaven difuses, i ja us dic que prop de vint metres de l’entarimat tot quedava molt malament.\nA la part de darrera s’escoltava una remor que no agradava, i la gent va quedar descontenta doncs no varem distingir el pas de una peça a un altra.\nAixí que escoltant com s’escoltava, vaig decidir apropar-me fins al punt just on encara es podia escoltar més o menys bé, però la peça que entonaven, era ja l’última i el Taper, s’acomiadava de la cantada.\nI ara, el torn dels Arjau amb Jordi Grau i Jordi Rubau, dos grans musics, bé, un més que l’altre, dues grans veus, bé, una més que l’altre, i dues grans persones, en aquest cas, les dues per igual, he,he,he,he.....que ja esperàveu, una més que l’altre no?, doncs, no companys.\nLa posada en escena d’aquest parell es ben senzilla, però el sentiment que hi posen en les interpretacions els fan diferents a la gran majoria de grups, i això m’agrada doncs de moment, en totes les interpretacions que ens han regalat ens han donat un tall del seu cor, i això no ho aconsegueixen tots.\nDues veus joves, en ple creixement, una llarga experiència -varen començar de molt joves-, amb un nou enregistrament que ho fa palès, tant de bó que no us facin mal bé companys.\nLa tria dels Arjau va ser:\n- El clavel.\nI ara el darrer grup de la cantada, l’Empordanet amb en Lluis, Xavi, Pere i Càstor, altre grup que es troben per una banda joventut i experiència, infanteses i control, bons musics i bones veus, que més volem.\nUns dies uns i altre altres, però la regularitat té molt a dir en aquest gènere, i l’Empordanet és dels grups més regulars i amb constant evolució.\nEncara em sorprenen cada dia amb una interpretació nova, ja sigui en arranjaments o en veus, però acostumen a sorprendrem.\nEl temps vola quan els escolto, i ja van per la quarta peça, ara ja toquen les darreres i cap a casa.\nAquest cap de setmana, tinc doble ració, Empordanet avui per sopar, i demà a Begur a la VI Fira d’Indians, per berenar.\nAixí que hauré d’esperar 24 hores per tornar-los a escoltar i fer-ne una de sencera.\nLa tria de l’Empordanet va ser:\n- Allà en la Habana.\n- La xalana.\nEn aquesta cantada, les tres darreres peces son, La Bella Lola, El meu avi, i Tamariu.\nDalt de l’escenari tots els grups que quedaven, Arjau, Cubacant, Empordanet i Taper.\nCom a complement varen pujar un parell de vailets potser per fer la substitució, o donar una mica més de veu a les cançons.\nEl noi, no el coneixia pas, però la noia, si, i tant, aquella nena era la Noemi, la “reina” d’en Jordi.\nTenia un dubte que no el vaig poder resoldre fins al final de la cantada. I era quin grup interpretaria la cançó amb la que he començat l’escrit, i vila on feia la cantada, Tamariu.\nLa meva aposta era clara, l’havien de fer els Arjau. Allà on els hi he escoltat l’han brodat, i si la meva opinió hagués estat per alguna cosa, no ho hagués pas dubtat.\nEm vaig mig equivocar, doncs la cançó va ser una de les tres peces que interpretaven tots els grups al final de la cantada.\nAixí que un cop fetes "La bella Lola" i "El meu avi", l’havanera esperada Tamariu. I qui millor per fer el “solo” de la introducció que en Jordi Rubau, es per això que m’havia equivocat a mitges.\nVa ser llavors, quan després del meravellós punteig d’en Càstor fent la introducció i la d’en Toni amb l’acordió, en Jordi ens digué allò de:\n“De l’horitzó la ratlla ben traçada,\nja la teranyina daurada pel sol, romp.\nEn terra és fosc encara és matinada,\nperò a les coves d’en Gispert,\nja hi neix el sol.\nQuin goig de cantada nois, quina joia d’havaneres, ja veieu, arribat aquest punt, ja no recordo els problemes que hem tingut en la cantada, ara solament penso en gaudir un altre dia d’aquestes meravelloses peces, i fer que els ingredients d’aquesta recepta que tant us recomano es combinin tot sovint.\nPer cert, voleu la recepta per elaborar-la vosaltres mateixos?, preneu nota:\n- Un platja, a ser possible, prop de l’Empordà.\n- 4,5,6,7 grups, m’entra siguin bons i tinguin temps, tants com vulgueu, els bons no fan mal de cap.\n- Un bon presentador, amb bones i breus introduccions dels grups.\n- Una bona sonorització, si nois, repartint els altaveus per arreu la fan més bona.\n- Una bona companyia.\n- Una taça de cafè (amb café)\n- La pell de mitja llimona.\nUn cop tingueu tots aquest ingredients, us explico la meva recepta:\nBé, si heu aconseguit recollir tots aquests ingredients,us serà molt fàcil que la cantada surti bona.\nPrimer de tot fiqueu en ordre els grups, un darrere l’altre, trieu les peces a interpretar i repartiu-les d’acord als coneixements que tingueu, però no us amoïneu, si m’heu fet cas amb els grups, ells mateixos s’ho sabran fer prou bé.\nHeu d’afegir el “salanc”, si teniu dubtes, qualsevol grup del blog us pot servir.\nRemeneu bé, amenitzeu les peces amb forts aplaudiments, si els grups no es queixen, amb tres hores potser en feu prou.\nQuanta més estona aplaudiu, més contents els tindreu.\nSi us serveix d'ajuda, amb els darrers ingredients que hem possat podeu fer un bon Cremat.\nSobretot, al tanto no es cremi el sofregit!.\nNota: Amb aquests ingredients i seguint aquestes passes no s’han donat casos de intoxicació i sobredosi, però en cas que trobeu algú amb sensacions estranyes, badalls, son, avorriment, i altres alteracions, és que no li agradaven prou les havaneres, pagueu-li un taxi, i cap a casa!, tampoc s’ha de abusar.\nNois, bona cuina, vull dir, bona cantada, i un cop més, i no em canso....\nAquest és la segona vegada que deixo el meu comentari en el teu blog. Fa poc que et vaig descobrir, des de finals de juliol i això és una meravella, bé ja t'ho vaig comentar la teva informació és fantàstica.\nJo també vaig ser a Tamariu! Vaig mirar una mica a veure si et reconeixia, però hi havia molta gent. A veure si tinc sort i et trobo en alguna cantada.\nNosaltres (el meu marit i jo) varem saber d'aquesta cantada a travès del Fonso de Port Bo, ens ho va comentar i cap allà que varem anar. No vaig tenir els problemes de so que expliques, varem estar a 1ª fila, potser va ser per això, potser també perquè no hi entenc tant com tu, sigui com sigui m'ho vaig passar tant bé que encara sento unes sensacions fantàstiques.\nNosaltres també varem pensar que ens tocaria al públic de pujar a cantar les últimes peces, sort que no va ser així, hem d'entendre que els bolos són els bolos i no sé com es pot arreglar.\nVaig pensar que PEIX FREGIT s'havia equivocat fent 5, però hem tenen tan enamorada que vaig estar contentísima! Després PORT BO, també em van agradar, això sí, tot massa ràpid.\nDesprés Els Cremats, saps una cosa? Jo els coneixia de Calafell, d'aquest any i també vaig voler anar a l'actuació de Begur i mira! la van suspendre, però voltant pel poble els varem veure venir, no ens ho creiem, Els Cremats!!! amb una noia, la Sílvia Pérez, que encara no coneixiem i a més a més crec que hi anaven els Jordi's dels Arjau. Ens van dir que anaven a la taverna d'en Paco, a veure si els deixaven tocar, els vàrem seguir i vàrem tenir la sort d'escoltar-los. Quina meravella!!!! No ens ho creiem, llàstima que per timidesa, ens vàrem quedar al darrera i va entrar un munt de gent que ens tapava la vista, de tota manera les veus eren fantàstiques, sento un rau-rau quan ho vaig escrivint... jo no tinc la facilitat de paraula que tens tu per expressar el que vàrem sentir allà dins, tan de bo ho pugués transmetre com fas tu, Tony!\nA mi també m'agrada molt La Taverna del Vell Mercant! És fantàstica!\nCubacant: no els coneixia, excepte el Càstor Pérez, també estic d'acord, va ser fantàstic, molt curt, encara més que els altres grups.\nTampoc coneixia EL TAPER, així que en aquesta cantada he fet dos descobertes prou importants: Cubacant i El Taper. La cançó de La Torre i el Far em posà els pèls de punta, és increïble!\nDesprés ARJAU! Em van agradar tant i tant! Es veuen tan bona gent... mira, em vaig treure el mal gust de boca que tenia, doncs els havia escoltat a Llançà aquest estiu i va ser un desastre, però la culpa era de l'organització idel públic, va ser fatal, hi havia un xivarri tremendo... res semblant a Tamariu.\nFinalment les 3 últimes peces, com sempre La Bella Lola i El meu avi, molt bé i l'estrella: TAMARIU! què bé que va sonar, totalment d'acord amb tu i amb els nens a l'escenari, la introducció del Càstor, el solo del Jordi... un nus a la gola i llàgrimes als ulls, encara ara.\nGràcies per el teu bloc. Espero conèixer-te en alguna cantada.\nTony, estàs una mica guerrillero últimament. Això d'acabar les vacances no et proba gaire bé. De totes maneres, coincideixo que l'ajust de so no era el més adequat. En una cantada com a Tamariu, ha de ser com la de Calella, que per tot arreu hi hagi la música de la cantada. No pot ser que passejant pel passeig no se senti res de res. Per altra banda, també penso, que tots els grups, tot i que no ha sigut el nostre cas, hem de fer un esforç per tal de que la coincidència de cantades no faci que molts haguem de marxar abans, sembla que treiem protagonisme a la cantada, i crec que no s'ho mereix. Per últim, saludar a la Sra. Isabel, té raó, a Llançà va ser un desastre. No entenc qui va organitzar la cantada, van posar l'escenari en un parking ple de cotxes per una banda i per l'altre el passeig que passava gent tota l'estona. En resum, que hi havia un soroll i una remor que no va estar còmode ningú, ni nosaltres ni el públic ni el passant. Què hi farem, esprem que en prenguin nota per la pròxima vegada.\nAh, Tony, que no t'ho havia dit, molt bé l'escrit !!!! per cert no és "Sí, reina", és "Si, carinyu" De fet és el mateix o sigui que es pot usar indistintament. Apa siau "fenomenu"


Algú em pot explicar, perquè si estem de vacances estem desperts tan aviat?\nPer que som de vacances, Antoni, perque som de vacances! Estem més relaxats. Els nervis atonten.\n(No)M'agrada que em faci aquesta pregunta. Jo també me l'he fet. A les 8!!! del matí ja estava pensant la quantitat de coses que havia de fer el primer dia de vacances. I ja no dono l'abast. Espero que demà tot es comenci a posar a lloc. Relax, relax, ...\nsi, els que som de marina necessitem el maaaaaaaaaaaar!! jo també he navegat aquest cap de setmana, per la costa brava, però enyoro el maresmeeeee...\ni mireu, jo estic de vacances desde fa quinze dies, i cada dia em llevo a tres de vuit!! Ja m'he fet gran, ja no m'agrada dormir. Uf.\nMestre Vilapou... què bonic és el Maresme, si senyor!\nEl felicito per estar de vacances, així com als que em precedeixen. Jo, de moment, treballo. És més descansat ;-)\nEn teoria jo també estic treballant. Em vaig gastar l'oporutnitat al balneari de fer pànxing al balneari.


Tornen els Encants d’Unicef per ajudar la República del Congo | FÒRUM.ad\n← Un adona ferida en ser atropellada a Sant Julià\nL’Audiència de Lleida manté la presó provisional per al pare de Nadia Nerea →\n28/11/17 20:22 AndorraDifusió Societat 1 Reply\nUNICEF celebra una nova edició dels Encants amb l’objectiu de recaptar diners per a projectes solidaris. Fins al 15 de desembre es poden aconseguir articles per ajudar a millorar l’accés als serveis bàsics a la República del Congo.\nL’interior del número 26 del carrer de la Sardana acull des d’avui una nova edició dels Encants solidaris d’UNICEF. Amb preus que oscil·len des d’1 fins a centenars d’euros es poden adquirir productes de tot tipus. Amb el precedent dels Encants Vintage, on es van recaptar més de 15.000 euros per millorar la situació dels pigmeus del Congo, l’objectiu és aconseguir recollir una quantitat atractiva.\nLa directora d’Unicef, Marta Alberch, recorda com van començar, fa setze anys, com un mercat africà, i ha anat variant, afegint encants de segona mà i coses noves cedides per botigues i particulars.\nEls Encants s’allargaran fins al 15 de desembre i els horaris d’obertura són els habituals, de dilluns a divendres d’11 a 2 i de 5 a 8h.\nEdgar Martins, Alba Farrero Solsona han dit a FaceBook que els agrada aquest article\nTornen els Encants d’Unicef per ajudar la República del Congo — 1 comentari\nCristina Garcia Rodriguez des de FaceBook on 30/11/17 22:24 at 22:24 said:\namb la gent que necesita en Andorra ajudes i lesdonem fora….


Dos dies pel Priorat (1) - Emigdi Subirats i Sebastià\nDos dies pel Priorat (1)\n“Per algú que ve del Priorat\nés com un miracle”.\n(Jesús M. Tibau)\nEl Priorat des de fa molts anys m’ha causat notable interès i curiositat. Primerament, el fet literari m’hi ha apropat de valent, atès que els autors prioratins històricament han acostumat a tindre lligams ben estrets amb els de la resta de l’antic territori ilercavó que unia el Montsant amb el Maestrat. Actualment m’uneix una estreta amistat i estimació amb el narrador Jesús M. Tibau, de Cornudella del Montsant, i amb el meu cantautor de capçalera Jesús Fusté, de Pradell de la Teixeta. Segueixo, a la vegada, de ben prop l’obra del falsetà Fede Cortés, que fa una molt bona aportació a la novel·la negra catalana amb els detectius Johnson@Johnson, i la de la novel·lista Pilar Garriga, amb arrels familiars a El Molar, fascinada per tot allò que vagi entre el Siurana i Ebre.\nTanmateix, és una comarca que he visitat en nombroses ocasions, la qual em fascina tant pel seu paisatge magnífic com pel llegat arquitectònic que ha deixat profunda petjada. A finals dels anys 1980 vaig treballar amb l’historiador Hilari Muñoz i la bona amiga i arqueòloga ampostina Cinta Montañés en les excavacions del jaciment arqueològic del Puig-roig, al Masroig, que s’aixeca damunt d’un turó estratègic enmig del bosc amb vistes al riu Siurana i a la Serra del Montsant, el qual està datat entre els segles IX-VII aC, i és un dels més ben conservats de Catalunya ja que s’hi pot apreciar tota la planta.\nL’Araceli i jo afrontàvem el viatge amb gran il·lusió, ja que portem com tothom molts mesos reclosos a casa, a la vegada que hem donat per acabat un trimestre escolar molt intensiu, il·lusionant però esgotador a la vegada. La primera parada era gairebé obligada, el celler de la cooperativa vinícola de Gratallops. Em va vindre de cop la remembrança d’una de les primeres substitucions en l’àmbit de l’ensenyament que vaig realitzar a la ZER L’Aglà, que inclou les escoles rurals d’aquest poble, la Vilella baixa i El Molar. Tenia només 18 alumnes entre tots els cursos, fet que he repetit en nombroses ocasions com a espill del despoblament comarcal que sofreix el país. Vàrem comprar un bon vi i una caixa de cava Terrers clar. L’aposta pels vins nostrats ja és un costum ancestral a casa nostra!\nHavíem reservat taula per dinar en un restaurant d’Escaladei. Val a dir, que vam tindre un regust agredolç. Primerament, pel fet que no ens entenien quan enraonàvem en català la qual cosa em treu de polleguera. L’altre punt fluix va ser el servei, de nou remembrances d’ans quan els cafeters eren grandíssims professionals que estaven sempre pendents de les necessitats de la clientela. No tenien productes de la terra per fer el vermut, t’havies d’aixecar per demanar malgrat haver-te vist mil cops a la terrassa, mentre que durant la menjada l’assistència de les cambreres va ser inexistent. Aquest ja és un fet repetitiu en molts indrets, malauradament. L’àpat no va anar malament però, uns bons peus de “tossino” a la brasa van alleugerir els despropòsits anteriors.\nA la tarda, vam visitar les runes de la Cartoixa, que compta amb una història d’esplendor i de decadència total . De la Provença varen vindre al segle XII els monjos de l’Ordre de la Cartoixa que varen fundar un monestir en un paratge singular, on un pastor hi havia somiat àngels pujant al cel per una escala repenjada a la soca d’un pi, d’aquí el nom “escala de Déu”. Durant set segles els monjos varen fer poblar els camps, construir molins, difondre el conreu de les vinyes. El Prior, d’aquí el nom de la comarca, podia exercir justícia i era el batlle general del pobles de la zona centre de l’actual comarca. Amb la Desamortització de Mendizábal (1835) els monjos varen haver de fugir sobtadament, privats per decret de les seues terres i abandonaren cel•les i claustres, l’església i l’hostatgeria. En només dos anys la majestuosa cartoixa restà convertida en un munt de ruïnes degut als saquejos i espoli constant. Avui dia es poden visitar les ruïnes fent un recorregut per l’exterior dels 3 claustres, l’església i refectori, així com d’una cel·la reconstruïda amb tot detall.


Així serà el Carnaval aquest any a Sabadell, amb 1.650 participants a la rua\nAquest cap de setmana tindran lloc tres dies de disbauxa i color a la nostra ciutat per celebrar el Carnaval, una tradició que ve d’antic i que es continua celebrant any rere any. Es celebrarà els dies 1, 2 i 3 de març de 2019.\nAquest any els organitzadors del Carnaval de Sabadell, els membres del Grup Disbauxa de Carnaval, han decidit retornar a un carnaval de tres dies, enlloc dels quatre que es van fer en la passada edició: “hem vist que seria millor concentrar totes les activitats en tres dies i hem apostat molt per les activitats el divendres”, ha apuntat un dels organitzadors, Joan Carles Cusidó.\nLa festa començarà el divendres a la plaça del doctor Robert a les 18 hores amb un espectacle d’animació seguit per una batukada amb Bandtumbats i una tabalada amb les forques de Can Deu. El pregó serà a les 21 hores acompanyats dels Diables de la Creu Alta. A les 21:30 hores hi haurà un concurs per a grups al Passeig, on es sumaran “per quilos els grups que vagin vestits igual. Després hi haurà concert de Farra Punk-Rock i Alberikus blues band.\nPresentació del Carnaval, aquest dimarts. Autor: David B.\nDissabte es començarà la festa amb la recollida de productes de la sopa de Carnaval de Sabadell anomenada Catxaruta al Mercat Central seguit de la seva elaboració. A partir de les 17 hores es duran a terme tallers de màscares, maquillatge, animació infantil a càrrec de Perico nas de mico. També hi haurà el 8è concurs infantil de disfresses i el pregó del Reietó del Carnaval.\nAquest any augmenta la participació en la rua de Carnaval en 50 persones, respecte a l’edició anterior. La rua d’aquest any comptarà 11 comparses i 10 carrosses, que sortiran a les 17 hores des de l’avinguda Francesc Layret, creuant el centre de la ciutat fins arribar al final de la Rambla.\nA partir de les 19 hores hi haurà el concert del grup Remember i el lliurament de premis de la Rua. A les 21 hores es cremarà el Rei Carnestoltes i l’arribada de la Vella Quaresma al Racó del Campanar.\nA les 12 del migdia del diumenge a la plaça del Doctor Robert hi haurà ball de Gitanes amb l’Esbart Sabadell Dansaire i l’Agrupació Ball de Gitanes de Martorelles.\nFoto portada: un moment de la Rua de Carnaval del passat any. Autor: David B.


Valencia Basket-Dominion Bilbao Basket: Emoción asegurada - Valencia Noticias\n27 de enero de 2016 by Redacción\tNo Comments\tAutor Foto: ACB PHOTO / A. Arrizabalaga\nLa segona volta de la Liga Endesa s’obre en la Fonteta amb un encontre en el qual Valencia Basket rep al Dominion Bilbao Basket (diumenge 31, 19:30 hores, Fonteta, Canal+ Deportes). El trepidant partit de la primera volta i l’emoció dels últims precedents conviden a no perdre’s la visita d’un rival que ha sigut capaç de traure la victòria de la Fonteta en quatre de les seues últimes set visites\nEl record de la primera volta\nValència Basket va necessitar dues pròrrogues i una actuació estel·lar de Justin Hamilton (31 punts, 10 rebots i 39 de valoració) per a portar-se la victòria en el partit de la sisena jornada de la Liga Endesa amb un marcador de 104-111. Amb l’equip taronja sis a baix a dos minuts del final, Fernando San Emeterio va assumir la responsabilitat ofensiva i després de diverses cistelles, va igualar el partit amb un 2+1 ficats ja en l’últim minut. Els homes de Pedro Martínez es van refer al triple de Mumbrú amb una cistella de Vives i van aprofitar la primera errada en el tir lliure de Rouff perquè Hamilton manara el partit a una primera pròrroga amb empat a 85.\nUna jugada de quatre punts del propi pivot nord-americà amb passaport croat va posar per damunt a Valencia Basket en la recta final del primer temps extra, però Bertans va manar el partit a una segona pròrroga. Una cistella de Hamilton, dos tirs lliures de Shurna i un tap de Vives sobre el triple de Hannah van acabar assegurant el triomf de l’equip taronja.\nEmoció en els últims precedents\nEls finals apretats han sigut una constant en els enfrontaments més recents entre estos dos equips. En els quarts de final del play-off de la temporada passada, l’equip taronja va guanyar el tercer partit (70-71) amb un triple llunyà i dos tirs lliures de Pau Ribas per a segellar el bitllet a les semifinals. Dos dies abans, dues accions d’Álex Mumbrú van decantar a favor dels bilbains el segon partit de la sèrie jugat en la Fonteta (76-80).\nPosant la vista un poc més arrere, l’equip bilbaí va guanyar el partit de Lliga Regular en Miribilla en la temporada 2014-15 per un ajustat 82-80, en el qual els tirs lliures de Raül López i Quino Colom van frustrar la reacció final de l’equip taronja. I la temporada anterior, un error en la passada forçada per la defensa taronja i dos tirs lliures anotats per Lafayette van permetre una apretada victòria taronja en Miribilla per un marcador de 80-83. I en la retina dels aficionats de la Fonteta quedarà per sempre l’espectacular partit jugat entre l’equip taronja i els homes de negre en la Lliga Regular de la temporada 2012-13. En un partit amb 87 tirs lliures entre els dos equips, quan l´encontre semblava controlat per l’equip local, Vasileiadis ho va manar a la pròrroga amb un triple. En el temps extra, Valencia Basket va tancar el triomf en defensa per a portar-se l´encontre amb un inoblidable 113-111.\nValencia Basket té un balanç positiu de 9-4 quan ha rebut al Dominion Bilbao Basket en la seua casa en Liga Endesa. Encara que si tenim en compte la competició europea, els homes de negre han guanyat en la Fonteta en quatre de les seues últimes set visites i han guanyat els dos últims precedents. L’equip bilbaí es va portar el primer partit dels quarts de final del play-off 2010-11 per un marcador de 72-79. Després van vindre dues victòries taronja en Lliga Regular (66-63 en la temporada 11-12 i 113-111 en la campanya 12-13). Però menys d’un mes després d’eixe marcador tan alt, el conjunt basc es va portar la victòria de la Fonteta en un partit del Last 32 de l’Eurocup per un apretat 60-61.\nLa victòria més clara a València en els enfrontaments recents i l’última fins al moment de l’equip taronja en la Fonteta va arribar en la temporada 2013-14, quan Lucic i Lavrinovic van liderar a Valencia Basket a una victòria per 83-71 en un partit jugat entre els dos encontres de la final de l’Eurocup que va suposar el tercer títol europeu de l’entitat. La passada temporada, doble victòria bilbaina tant en Lliga Regular (73-78) com en el play-off de quarts de final (76-80).\nValencia noticias , licencia Creative Commons\tAcceder - Diseño Jose Cuñat - Designed by Gabfire Themes Leer entrada anteriorWily Toledo arriba a Valéncia de la mà de Joan Ribó Círcul Cívic Valencià | L'ajuntament de Valéncia porta al teatre "Musical de Valéncia", els pròxims dies 6 i 7 de...Cerrar


Bienvenidos al sur | La Finestra Digital\nFa un parell d’anys arribava als cinemes “Bienvenidos al norte”, una comèdia que centrava els seus riures en els perjudicis dels habitants del Sud de França respecte als seus compatriotes del Nord. Curiosament el fenomen local es va distribuir fora de França amb força èxit de taquilla. Ara ens traslladem de França a Itàlia i fem un viatge en sentit invers, de Nord a Sud, però en conjunt tot és ben bé el mateix.\nAlberto Colombo (Claudio Bisio), director d’una oficina de correus, somia en un trasllat a la ciutat de Milà, top ten dels llocs on et poden traslladar segons sembla. La seva dona encara ho desitja més. Davant el pànic de decebre-la Alberto decidirà fer-se passar per minusvàlid per a accedir amb avantatges al lloc però l’enganxaran en ple engany. Com a càstig serà destinat a l’altra punta del país, a una petita localitat prop de Nàpols, al Sud. Colombo empren el seu viatge cap el sud com un soldat a qui envien a una zona en conflicte i altament perillosa.\nDos anys després de la bona rebuda que va tenir “Bienvenidos al Norte”, dirigida i protagonitzada per Dany Boon, la mateixa aventura es trasllada a Itàlia per mirar de fer-nos riure amb les diferencies culturals i perjudicis existents entre el Nord i el Sud d’Itàlia. El curiós d’aquest film no és que utilitzi temes tant locals, tant propis d’una certa cultura per fer riure d’altres, sinó que fos un èxit superant la dificultat del doblatge per exemple o l’adaptació al propi idioma de singularitats pròpies d’accents i parlars d’altres països.\nEl cas de “Bienvenidos al sur” encara és més curiós. No és només perquè repeteixi la universalització d’un fet local, sinó que repeteix l’argument, les escenes i les històries pràcticament com una còpia. No és una història diferent amb un rerefons comú, és un remake dirigit per Luca Minero i amb guió de Massimo Gaudioso, que repeteix l’original prácticamente escena a escena. Una història traspassada de França a Itàlia amb el que si vas veure la predecessora s’elimina qualsevol espurna d’originalitat o sorpresa. Amb això no dic que sigui un film dolent simplement és que si has vist la versió francesa per nassos t’acaba tot sonant com a vist, perquè realment ja ho has vist, però amb un altre accent. Malgrat tot el film arriba precedit per un gran èxit en el seu país on l’han vist més de 5 milions d’espectadors i ara busca conquerir Europa.\nLes diferències es basen doncs bàsicament en la localització i el caràcter propi dels que hi viuen. El sud italià ofereix molta més llum, uns paisatges esplèndids, un sabor mediterrani càlid que no podia oferir el nord de França i sense dubte, és un bon reclam turístic perquè el poble on destinen al nostre director de correu sembla idíl·lic per passar uns dies de vacances.\nEl cert és que la recomanació està clara, si et va agradar “Bienvenidos al norte”, és una bona opció visitar també el sud italià d’aquesta “nova” versió. No costarà que, al menys, us arrenqui un somriure perquè “Bienvenidos al sur” és un film agradable, d’aquells de “bon rotllet” i sense complicacions extres. Els “peròs” també estan clars. Si busques alguna cosa més, diferent i no una repetició deslocalitzada de França a Itàlia, amb el Nord ja tens suficient.\nAlessandro SianiClaudio BisioLuca Miniero


La cara fosca de l’operació diàleg i els avisos des de Madrid que ja s'ha fet tard\nIntel·lectuals espanyols afins al PP i a Ciutadans consideren que Rajoy no tindrà cap més remei sinó activar les eines de coerció contra Catalunya\nActualització: 12.12.2016 - 08:14\nCom l’hem d’entendre, l’anomenada ‘operació diàleg’ del govern espanyol a Catalunya, si les polítiques recentralitzadores i la persecució judicial contra els càrrecs electes independentistes continuen? Si el diàleg efectiu de Soraya Sáenz de Santamaría comença amb reunions amb l’oposició i no amb el govern català? Si no hi ha cap escletxa oberta (ni cap majoria política a les corts espanyoles) per a pactar cap referèndum? El govern espanyol no ha concretat res i la reforma constitucional és fum. Per què hi ha, de cop i volta, tot aquest soroll tan buit de contingut polític real? Una de les teories que pren força entre alguns dels principals intel·lectuals de l’espanyolisme és que el govern de Rajoy ha vist que ja havia fet tard, que l’independentisme havia anat massa lluny, i que abans de fer ús obertament i declarada de les eines de coerció, el govern espanyol havia de carregar-se de raons i havia de cremar una última temptativa d’això que ha anomenat ‘diàleg’.\nQui ha expressat millor aquesta tesi ha estat el periodista José Antonio Zarzalejos, un dels més acostats a la Moncloa i dels més ben assabentats d’allò que s’hi fa i s’hi desfà en relació amb Catalunya. En un article publicat aquest cap de setmana a El Confidencial, parla del rerefons d’aquesta ‘operació diàleg’ i adverteix sobre allò que anomena ‘la independència per via de fet’: considera que el govern espanyol ha fet tard, si més no per a una reforma de la constitució que veu impossible per la manca de consens polític en un parlament espanyol fragmentat; pot haver fet massa tard i es pot trobar obligat a haver d’aplicar mesures coercitives que preveu la constitució, com ara la suspensió de l’autonomia. Però abans, diu Zarzalejos, hi ha aquesta ‘operació diàleg’: com es pot convèncer de res una Catalunya immergida en un procés independentista? Què pot oferir l’estat si no és possible ni una mínima reforma de la constitució? Segons ell, ja que no es pot esmenar la constitució, sí que es pot esmenar l’estatut del 2006, ‘i per aquesta via evitar el principi d’efectivitat independentista i eludir la coerció indesitjable del 155 [suspensió de l’autonomia de facto]’. Aquest diu que és l’objectiu de Sáenz de Santamaría.\nEl principi d’efectivitat\nEl periodista basa la seva teoria en les declaracions de la catedràtica de dret internacional Araceli Mangas, una de les acadèmiques més prestigioses d’Espanya, en una entrevista a El Mundo de fa uns quants dies. Mangas és partidària de la reforma de la constitució espanyola: ‘Hem de reformar aquesta constitució de manera que trobem un projecte atractiu per als catalans i les joves generacions d’espanyols, un projecte col·lectiu de nació que pugui anul·lar el seu i que els catalans puguin decidir amb la resta d’Espanya.’ Ella veu que aquest hauria de ser el camí del diàleg. Però també veu que potser és massa tard. ‘Ja som en una fase molt aguda en què el govern [espanyol] s’ha amagat rere els fiscals i el sistema judicial’, diu.\nI avisa: ‘Jo vull prevenir: és possible que Catalunya acabi essent un estat ple si no es posen límits als seus excessos estatitzants.’ D’això en diu ‘principi d’efectivitat’, és a dir, ‘Catalunya ha actuat ja de facto en massa ocasions. I el dret internacional confirma que un estat és producte de fets’.\nZarzalejos subscriu aquesta tesi, i adverteix també d’una manera de fer del govern català, que exemplifica en Junqueras. En destaca el ‘calladisme’, equivalent al ‘principi d’efectivitat’. Ho explica: ‘Junqueras és contingut en les grans declaracions, limita dràsticament l’èpica verbal del secessionisme, negocia amb un cert pragmatisme (vegeu la relació cordial que té amb la vice-presidenta del govern) i espera que els esdeveniments vagin passant.’\nI per això ho veu perillós, perquè preveu que l’estat no tingui més remei que actuar per la via coercitiva: ‘La creació d’una situació de fet que exclogui l’estat de la vida pública catalana i en què la Generalitat i tots els seus organismes es comportin de manera sobirana. El gran risc que corre aquesta praxi és que l’estat, sobrepassat, faci ús de les facultats legals coercitives, cosa que en última instància també és un resultat calculat del “calladisme”: si hi hagués la coerció de l’estat, l’independentisme resultaria víctima de l’exercici de la força per part d’Espanya.’\nTanmateix, la jurista preveu: ‘És probable i possible que, arribat el moment, l’estat hagi d’utilitzar totes les mesures coercitives amb què dota de legalitat interna i internacional qualsevol estat, però abans ha d’haver cobert les caselles prèvies: dialogar.’\nL’estat de setge?\nI no és pas l’única que ho diu. Aquest mateix cap de setmana Francesc de Carreras, catedràtic de dret constitucional i fundador de Ciutadans, deia que la constitució espanyola preveu que es pugui declarar l’estat de setge ‘quan es posi en perill la integritat del territori’. Segons ell, es pot arribar a aplicar a Catalunya: ‘No podem oblidar, encara que soni fatal, soni a cop d’estat, però no ho és, que l’estat de setge és previst en la llei d’estat d’alarma, excepció i setge en els articles 116 i 55 de la constitució i que es va fer immediatament després del 23-F per dir que, davant d’un altre cop d’estat hem de fer això.’ I explica: ‘L’estat de setge és pràcticament com l’estat d’excepció i se suspenen uns determinats drets, i una de les causes de l’estat de setge és posar en perill la integritat del territori.’ Però creu que si s’arribés a una situació com aquesta el govern espanyol aplicaria a Catalunya l’article 155 de la constitució, pel qual, diu De Carreras, el govern espanyol ‘pot donar ordres a les autoritats catalanes perquè compleixin la llei’.\nPérez Royo: ‘Potser juguem amb foc’\nTant Mangas com Zarzalejos com De Carreras coincideixen en una cosa: el govern espanyol ha fet tard, i ara la situació se li pot escapar de les mans. Un altre referent acadèmic espanyol, ideològicament molt allunyat d’aquests tres, el catedràtic de dret constitucional Javier Pérez Royo, en fa un diagnòstic no pas gaire diferent. En una entrevista a VilaWeb, que podreu llegir íntegra ací, diu: ‘A Espanya no es formalitzarà cap reforma de la constitució. I potser juguem amb foc, perquè les constitucions que no es reformen acaben esclatant.’


Actualitzada 03/03/2018 a les 06:34\nTan sols fa una hora que acabem de donar sepultura al nostre estimat pare. I al marge dels mils sentiments que en aquest moment m’envaeixen l’ànima, també m’arriben pensaments que potser en altres moments solen defugir.\nNingú gaudeix d’un funeral. La mort és un recordatori constant que alguna cosa està malament. La nostra frustració amb la mort ve no només del dolor miserable que porta amb si, sinó també del fet que la mort i la vida després de la mort, són grans misteris. La vida eterna evadeix els nostres tubs d’assaig i sempre es nega a sotmetre’s a l’experimentació. Tothom fa la transició de la vida a la mort sense l’avantatge de saber exactament com és i com se sent.\nSi comences a caminar carrer avall i els preguntes a les primeres persones que et trobes, què pensen que passa després de la mort, rebràs diferents respostes: “clar que hi ha una altra vida, i molt millor!”, “ni idea, ja voldria jo tenir alguna idea del que passa després”, “res de res, aquí s’acaba tot” o “vull creure que darrere la mort hi ha quelcom, però els dubtes m’envaeixen”.\nLa resposta cristiana a la mort no deixa dubte. De fet, la Bíblia lluita contra la seva tirania amb un missatge d’esperança. En alguns aspectes, el gran llibre del cristianisme, és la història de victòria de la vida sobre la mort, de la desaparició definitiva de la mort a través de la creu i la resurrecció de Crist. Segons la Bíblia, la mort és una aberració al món, i és la principal evidència que aquí, alguna cosa estem fent terriblement malament.\nDel que jo estic segur és que Forrest Gump estava equivocat; la mort no només és una part de la vida, és molt més que això.\nI estic absolutament convençut, que a hores d’ara, el nostre pare Joan està parlant de pintura i teatre amb el Creador, tot gaudint d’un bon cafè.\n#1 Marc Deu i Torres\nSegur que hi alguna cosa millor. Perquè només marxen les bones persones. La mort?? això és la pregunta del milió. Però encara hi ha religions que se'n aprofiten, fent nos creure que lo que diuen és lo que ens espera. Per mi quan néixer tens un final ja marcat, que per sort ningú pot saber, ni pot canviar.


28 | Abril | 2016 | Els veÏns del C2\nDia: 28 Abril 2016\nNOVES TÈCNIQUES D’APRENENTATGE\n28 Abril 2016 3 Mai 2016 / morenomj\t/ Deixa un comentari\nEl segon dia de curs ens va fer adonar-nos que el que havíem intuït el primer dia era real, no es tractava d’un miratge. Aquest curs no anava a ser com tots els que havíem fet fins al moment.\nA l’inici de la sessió, vam dur a terme una activitat pensada perquè tots ens coneguéssim. Vam asseure formant una rotllana i cadascú de nosaltres havia de dir el seu nom separat per síl·labes alhora que les acompanyava per gestos amb les mans. El tema s’anava complicant a mesura que anàvem avançant en les presentacions, atès que abans de dir cadascú el seu nom havíem de repetir el nom i els gestos de tots els companys que havien dit el seu nom amb anterioritat. Aquesta activitat ens va sorprendre força a tots, ja que sense adonar-nos i de la manera més divertida possible ens vam aprendre el nom de tots els companys.\nLa ludificació ha estat ben present al llarg de tot el curs i ens ha permès aprendre molt sense gairebé percebre-ho. En conjunt, el bon ambient i el sentit de l’humor han regnat durant tot el curs i això ha fet que, sense cap mena de dubte, aquest hagi estat un curs que no oblidarem mai.\nI AIXÍ VA COMENÇAR TOT UN NOU REPTE: “EL C2”\n28 Abril 2016 28 Abril 2016 / Agustí Garcia\t/ Deixa un comentari\nAquest recorregut començà tal dia com avui ara fa uns 6 mesos. Els cartells que el Consorci per la Normalització Lingüística Erampunyà (CNL) enganxà per tot el poble, van ser l’ impuls definitiu per fer-me fer el següent pas. Ja no tenia excusa, el temut per tots nivell D, s’ havia reconvertit a les normatives europees i ara també es feia a Castelldefels. Era una oportunitat que no podia deixar escapar. Principalment, per dos raons ben diferents, una en cap cas malintencionada, però més important que l’ altra: que era la d’aconseguir punts per a la borsa de treball i l’altra, per aprendre molt més, d’aquesta la nostra llengua.\nEl tràmit era senzill, consistia en fer la preinscripció via web, i des del CNL t’assignaven un hora a seva agenda, per tal de fer la inscripció definitiva al curs. Doncs be, jo, que ja m’havia demanat el dia de festa a la feina per fer aquest tràmit, vaig presentar-me personalment. Allà, un senyor d’aparença seria, va ser qui em va atendre. Després d’escoltar-me i fer tots el tràmits pertinents, va imprimir un full i em va dir: “ara només cal que vagis al banc amb aquest document i facis el pagament per tal de confirmar la plaça”. Tot sortir d’allà i minuts després d’aquella conversa, ja feia cua a la “Caixa”.\nUn parell de dies després vaig rebre un correu, en ell se’m confirmava la plaça. Adjunt a aquest, també apareixia un full amb el Pla del Curs. En ell s’explicava: quins eren els objectius, el calendari, la metodologia, el temut sistema d’avaluació i qui era el professor i les seves dades de contacte, no m’ho podia creure, resultava ser, el mateix senyor que m’havia atès el dia de la preinscripció, i s’acomiadava fins al primer dia de classe, en Jaume.\n28 Abril 2016 28 Abril 2016 / betis81\t/ Deixa un comentari\nNOCES DE TAFURS?\n28 Abril 2016 / Jaume\t/ 1 comentari\nEn aquest article intentaré valorar la situació política espanyola fent servir dos símils.\nEl primer, una petició de mà: davant la família socialista, Pablo Iglesias, venedor de fum, demana la mà del somiatruites Pedro Sánchez. Pablo, bipolar impenitent, somriu a Pedro i escandalitza als barons perquè no es vol casar, només vol perdre temps.\nL’impassible Rajoy pensava que tenia la situació controlada. Però tot ha canviat i ara no sap què fer…\nRivera, bon noi, treballa incansable i en silenci. Amb una mica de sort la xicota serà seva.\nL’altre símil és una timba de pòquer. Pablo Iglesias és un tafur, del Mississipi i juga de catxa. Està fent la puta i la Ramoneta fins que, en el minut noranta, proposarà a Pedro Sánchez una oferta innaccetable. Millor passar de mà.\nRajoy assisteix, bocabadat, a l’enfonssament del ferry.\nMentrestant Rivera, jugant bé les seves cartes, pot fer seva la partida.\nEn resum: Hi haurà boda? Qui seran els nuvis i els padrins? Passat l’estiu, continuarà algú d’aquests tafurs a la coberta del vapor? .\nPenso, des del meu desconeixement, que el panorama canviarà i força…\nVíctima de les tàctiques barroeres de Pablo Iglesias, Pedro Sánchez, contra les cordes, llençarà la tovallola. Serà el moment, llavors, de Susana Díez…\nSi Rajoy cedeix el lloc a Cifuentes no hi haurà cap inconvenient per un Govern tripartit amb “l’agent taronja”.\nEls nois de Podemos seguiran marejant la perdiu per evitar aquest pacte. Fins ara el PSOE s’ha empassat l’ham.\nNo ens enganyem, l’únic personatge que demostra alçada política és Albert Rivera. Per el bé del pais li desitjo sort.\nUn moment memorables\n28 Abril 2016 28 Abril 2016 / Jaume\t/ Deixa un comentari\nDesprès de set mesos de convivència, ens demanen triar un moment memorable del curs. Tasca difícil perquè hem viscut situacions d’aquest tipus gairebé cada semana.\nDes de la presentació, el primer dia vaig percebre que aquesta era una experiència diferent. Durant aquest temps hem tornat a ser nens, hem jugat i hem recuperat l’hàbit de la generositat. En definitiva hem millorat com a persones.\nEm considero un home d’equip, al futbol, a la feina, estudiant … Els grups dels que he format part han estat excepcionals sempre. Però això és una altra cosa.\nA banda de la simbiosi dels membres del curs, gran part de la responsabilitat d’aquest fenòmen la té el conductor. El seu mètode és transgresor, al meu parer.\nPer tot això m’és complicat triar un moment concret. Però sí, el més recent …\nModèstia a part, crec que soc una persona generosa. I quan algú té un detall amb mí ho valoro molt. Dimarts passat, espontàniament, una companya en va ajudar a penjar el meu article d’opinió. Per un analfabet funcional com jo això no té preu. Gestos com aquest fan que recuperem la fe en l’altri.\nPer a mí es un moment memorable, un de tants dels viscuts durant el curs.


Mor una model brasilera al posar-se implants a la cara\nLa model Raquel Sants , de 28 anys, ha perdut la vida mentre se sotmetia a una operació de cirurgia estètica.\nMalgrat la seva curta edat, la brasilera volia omplir les arrugues de la seva cara i eliminar les línies d'expressió. Per a això es va injectar uns implants a la cara , però en plena intervenció va patir un aturada cardíaca del qual no va poder recuperar-se, tal com recull el Daily Mail.\nSegons ha assegurat la família de Raquel, a la jove li feia molta por morir en una de les seves operacions d'estètica, però estava completament obsessionada amb el seu físic o, pel que " se sotmetia a tots els procediments estètics imaginables, sempre volia més ".\nAra la Policia està investigant les circumstàncies de la mort de la model brasilera, per saber si durant la intervenció es va emprar una medicina il·legal que se li sol injectar als cavalls perquè millorin el seu rendiment en competició. La substància es diu Ponetay, i estimula l'activitat cardiorespiratòria i augmenta la pressió arterial.\nTot i ser il·legal, al Brasil s'ha estès el seu ús entre les persones que volen augmentar la massa muscular.\nArtículo anteriorMort de David Bowie: El cantant tenia ja cinc cançons per a un altre disc\nArtículo siguienteOMS confirma que una mujer murió esta semana en Sierra Leona por el ébola


La gimnasta Simone Biles lamenta els crims del seu germà i dona el condol a les víctimes\nTevin Biles-Thomas, de 24 anys, ha estat arrestat acusat de tres assassinats\n2 min. Barcelona 03/09/2019 15:44\nLa medallista olímpica Simone Biles ha publicat al seu compte de Twitter un missatge en referència a la detenció del seu germà Tevin Biles-Thomas divendres passat, quan la policia se'l va emportar acusat d'un triple assassinat. Biles ha escrit: "Em fa mal al cor per tots els que se n'han vist afectats, especialment les víctimes i els seus familiars. No hi ha res que pugui dir per curar el seu mal, però vull expressar les meves més sinceres condolences a tots els afectats per aquesta terrible tragèdia".\n— Simone Biles (@Simone_Biles) 3 de setembre de 2019\nAquest concís missatge de l'esportista, de la qual encara es recorden els grans resultats als Jocs de Rio de Janeiro del 2016, fa referència als fets que se li imputen al seu germà, de 24 anys, acusat d'assassinat, homicidi involuntari, assalt criminal i perjuri, d'acord amb un comunicat emès per la policia de Cleveland, a Ohio.\nDesprés de diversos mesos d'investigació –els fets van passar suposadament a Cap d'Any–, la policia assegura que és el responsable d'un tiroteig que va acabar amb la vida de tres persones i que en va ferir dues més. L'altercat amb armes de foc va tenir lloc després que unes persones volguessin entrar sense haver estat invitades a la festa on es trobava Tevin Biles-Thomas, que no hauria dubtat en obrir foc per fer-les fora. Els tres morts tenien 19, 21 i 23 anys.


Manual per a dones de fer feines, de Lucia Berlin – Entre lletres\nPosted on 1 Abril, 2016 3 Novembre, 2017 by Trotalibros\n“En la nit fosca i profunda de l’ànima les botigues de begudes alcohòliques i els bars estan tancats. Va allargar el braç sota el matalàs: l’ampolla de vodka estava buida. Va baixar del llit i es va posar dreta. Tremolava tant que es va haver d’asseure a terra. Hiperventilava. Si no feia un trago començaria a delirar o tindria un atac.”\nSer una editorial petita no deu ser gens fàcil. Els que em llegiu ja coneixereu la meva admiració per l’Altra Editorial, una editorial catalana i jove que mai m’ha fallat. De fet, la vaig triar com la millor editorial que vaig descobrir l’any passat. Però quan, en la presentació de dues de les seves últimes novetats vaig tenir el plaer de conèixer a l’editora, l’Eugènia Broggi i a la seva encantadora assistenta, la Vanessa, la meva admiració no va fer més que incrementar. Parlant amb elles em vaig interessar per quants treballadors eren… i em van dir que elles dues eren les úniques treballadores de l’editorial! No, ser una editorial tan petita no deu ser gens fàcil: buscar, triar i comprar els títols, encarregar les traduccions, editar, controlar el disseny, la distribució, portar les xarxes socials, anar a presentacions… Deuen ser com aquells déus hindús amb sis braços per poder fer tanta feina. Però, el que va quedar clar de debò, és que gaudeixen el que fan, i no hi ha res més maco de veure que això.\nMolt abans de la seva publicació Manual per a dones de fer feines ja em va cridar l’atenció per alguna piulada que anticipava una bomba literària i algun que altre xiuxiueig de llibreter. Però, sens dubte, quan em van venir més ganes d’endinsar-me en les seves pàgines va ser durant la presentació a l’Espolsada. Me’l vaig llegir en menys d’una setmana, però n’he necessitat una i mitja més per deixar-lo refredar i per rellegir els contes que m’havien agradat més (nota: si un relat demana una relectura, és un molt bon relat).\nSol ser difícil fer una sinopsi d’un llibre de contes, però en aquest cas una bona manera de fer-ho és narrar la vida de l’autora, una dona que no parava d’escriure, de viatjar, de treballar, d’enamorar-se, d’aprendre, de beure. La Lucia Berlin neix a Alaska al 1936. El seu pare era enginyer de mines, així que els seus primers anys els va passar de jaciment a jaciment. La seva mare… no sé molt bé com descriure a la seva mare; la Lucia no li dedica poques pàgines, era una persona que li despertava sentiments trobats molt extrems: per un cantó era racista, freda, alcohòlica, egoista, violenta, per l’altre era tendra, se sentia sola i atrapada, buscava quelcom que sempre se li escapava de les mans. Al 1941 el seu pare se’n va a la guerra i ella, sa germana i la seva mare es muden a El Paso (Texas), on la Lucia va assistir becada a un col·legi de monges i els problemes de la seva mare amb l’alcohol es van agreujar. Quan el seu pare va tornar la família es va mudar a Xile, on es va convertir en una senyoreta de classe alta.\nLa Lucia, que sabia tant anglès com espanyol, es va casar als 17 anys amb un escriptor i va començar un periple d’enamoraments, casoris, embarassos, fills i divorcis successius. La seva vida va ser una muntanya russa, de fet ella mateixa va reconèixer que durant tota la vida va fugir de l’estabilitat. Tot i que no va conquerir les grans masses, com a escriptora tenia alguns lectors assidus, i els alumnes l’adoraven com a professora. Va morir al 2001 d’un càncer de pulmó exactament el dia que complia 68 anys.\nM’atreviria a dir que tots els seus relats, absolutament tots -almenys els que composen aquest recull- són com a mínim basats en la seva experiència personal. Durant tota la lectura he tingut la sensació que tots els seus contes parteixen, es mesuren i s’inspiren en els seus records. A la majoria ni tan sols canvia els noms dels personatges. Tots es situen a Alaska, a Texas o a Xile, els llocs on ella va viure. Poques vegades he vist tanta transparència entre una escriptora i la seva obra. Els seus relats expliquen sense reserves la seva vida, els seus amors, les seves decepcions: aquella vegada que va ser a punt d’avortar, el seus repetits episodis d’alcoholisme, els seus enamoraments, els seus divorcis, la seva ingenuïtat perduda… Contes durs, molt durs, plens de brutalitat, malalties i brutícia però amb aquesta dolçor, amb aquesta serenitat que percebo en la seva veu quan escolto les seves gravacions, no s’oblida de l’amistat, l’amor i l’entrega.\nA mi els temes que més m’han atrapat són els que es centren en la seva mare i el seu alcoholisme. Es nota que la seva mare va ser una persona molt especial per la Lucia Berlin, que tot i el menyspreu amb que va tractar a les seves filles, tot i la seva violència i la seva inestabilitat, la Lucia l’estimava, perquè és d’aquestes persones que sempre saben trobar el costat tendre de la gent, que sap comprendre, veure més enllà del visible, veure el que la gent amaga rere la seva cuirassa. Però tanta admiració em desperta que, després de tot el que va sofrir, en els sues relats no hi hagi ni un sol rastre de rancor cap a la seva mare o el seu avi, com que narri els seus episodis d’alcoholisme sense cap rastre de vergonya ni remordiment. Aconsegueix transmetre a la perfecció el que sentia en aquell moment: la necessitat extrema, el plaer al trobar la manera d’accedir a la beguda, la felicitat al beure. Tampoc em puc oblidar de la magnífica traducció d’Albert Torrescasana, tot i que no m’esperava menys d’ell després de llegir la seva traducció de Stoner, de John Williams.\nLa Lucia va escriure un total de setanta sis contes, aquest recull ha seleccionat els quaranta tres millors, dels quals, els que em van demanar relectura urgent van ser “La bugaderia de l’Angel”, “Manual per a dones de fer feines”, “El meu joquei”, “Punt de vista”, “Mossegades de tigre”, “Bons i dolents”, “Melina”, “Ingovernable”, “La tristesa”, “Macadam”, “Estimada Conchi”, “Panteón de dolores” i “Mama”.\nDels últims llibres de Berlin se’n van vendre menys de mil exemplars, i ara, més de deu anys després de la seva mort, aquest recull, amb tant sols unes setmanes a les llibreries d’Estats Units, es va col·locar entre els llibres més venuts i va entusiasmar a tots els crítics. I jo pregunto, l’èxit pòstum és trist? És trist que un escriptor no pugui veure l’èxit del seu esforç, del seu talent en vida? O realment és un homenatge, un reconeixement, un final feliç que molts escriptors de excel·lentíssima qualitat no tindran ni un cop morts? Aquest mateix desdibuixament entre la tristesa i la felicitat és el que trobareu en cada un dels seus relats. Aquest “és trist, podria haver anat millor, però està bé”.\nNo puc fer més que recomanar-vos aquesta lectura. Encara avui, setmana i mitja després d’haver acabat el llibre, segueixo obrint les seves pàgines per rellegir algun conte o alguna frase que se’m va quedar gravada. Manual per a dones de fer feines és d’aquests llibres que atrapen al lector, no només durant la lectura sinó també després. És un llibre inoblidable, que constantment et fa venir ganes de plorar i riure a la vegada. Si agafes al Jack Kerouac i a l’Alice Munro i barreges molt, sortiria quelcom semblant a la Lucia Berlin. No deixeu passar aquest llibre.\nAgraïments a l’Altra Editorial per l’exemplar.\nEntrada anteriorLa confessió de la lleona, de Mia Couto\nSegüent entradaViatge d’hivern, de Jaume Cabré\n4 pensaments sobre “Manual per a dones de fer feines, de Lucia Berlin”\nL'Espolsada llibres\t 2 Abril, 20169:08 am\t Respon\nMolt bona ressenya Jan! Hem de reivindicar la figura de la Lucia Berlin al màxim perquè és una de les grans!\nL'Altra Editorial\t 6 Abril, 20163:14 pm\t Respon\nGràcies a tu per la ressenya! L'enllacem a la nostra pàgina. Salutacions!\nLa balada del cafè trist, de Carson McCullers – Entre lletres\t 8 Novembre, 20177:52 pm\t Respon\n[…] Manual per a dones de fer feines, de Lucia Berlin. […]\n[…] Manual per a dones de fer deines, de Lucia Berlin. […]\nRespon a L'Altra Editorial Cancel·la la resposta


Sotogrande SMA Cap Cana Punta Cana República Dominicana - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nMés informació sobre Sotogrande SMA Cap Cana\nTant si es tracta d'un viatge de plaer com si és de negocis, Sotogrande SMA Cap Cana és una elecció d'allotjament magnífica quan visiten Punta Cana. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nSotogrande SMA Cap Cana també ofereix moltes instal.lacions per enriquir la seva estada a Punta Cana. L'hotel ofereix accés a una gran gama de serveis, inclosos habitació familiar, bar.\nA més, totes les habitacions ofereixen una gran varietat de comoditats com ara aire condicionat, balcó/terrassa, aparell de televisió LCD/pantalla de plasma, nevera, forn microones per satisfer els clients més exigents. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Sotogrande SMA Cap Cana és una elecció inteligents per a viatgers a Punta Cana, i ofereix una estada relaxant i sense molèsties.


AGLAIA: El petit faig\nSempre m'alegra i m'infon respecte la tenacitat amb què el meu petit faig manté les seves fulles. Quan fa temps que tot està pelat, encara manté el vestit de les seves fulles marcides. Durant el desembre, el gener, el febrer, la tempesta el sacseja, i la neu li cau al damunt una vegada i una altra; les fulles seques, al començament de color marró fosc, es van tornant més clares, més primes, més sedoses, però l'arbre no les deixa anar: han de protegir els brots joves. Després, en algun moment de cada primavera, cada vegada més tard, tal com s'esperava l'arbre apareix transformat: ha perdut el vell fullatge i al seu lloc han aparegut els brots nous, tendres, que es belluguen humits. Però aquest any he estat testimoni d'aquesta transformació. Ha tingut lloc tot just després que la pluja hagués deixat el paisatge verd i fresc, una hora de la tarda, a mitjan abril; aquest any encara no havia sentit cap cucut ni havia descobert cap narcís al prat. Feia pocs dies, el vent del nord fort encara em feia tremolar de fred i em feia anar amb el coll alçat, i havia vist, amb admiració, com el faig es mantenia impassible a les sacsejades del vent i com tot just si deixava anar una fulleta; tenaç i valent, dur i tossut, mantenia el seu fullatge vell i descolorit.\nI ara, avui, mentre estava arran de foc, en l’escalfor suau i sense vent, i partia llenya, he vist com passava: s’ha alçat un suau alè de vent, tot just una alenada, i a centenars i a milers se n’han anat amb el vent les fulles tant de temps estalviades, silencioses lleugeres, de bon grat, cansades de la seva resistència, cansades de la seva tossuderia i del seu coratge. El que s’havia mantingut i havia oposat resistència durant cinc, sis mesos, quedava reduït en pocs minuts a no res, a un alè, perquè havia arribat l’hora, perquè ja no calia més l’amarga resistència. Es dispersaven i voleiaven per l’aire, somrients, madures, sense lluita. El ventet era massa feble per endur-se les petites fulles que s’havien tornat tan lleugeres i primes, i com un plugim silenciós queien lentament i cobrien el camí i l’herba al peu mateix de l’arbret, que tenia uns quants brots que ja s’havien obert i verdejaven. Què se m’havia revelat amb aquest espectacle sorprenent i emocionant? Era la mort, la mort del fullatge hivernal consumada fàcilment i de bon grat? Era la vida, la joventut estimulant dels brots, que llança crits de joia, que es fa lloc amb una voluntat sobtadament desperta? Era trist? Era per alegrar-se’n? Era un avís per a mi, el vell, de deixar-me emportar i caure, un avís que potser prenia el lloc a homes joves i més forts? O era una invitació a aguantar com les fulles del faig, a mantenir-me dempeus tant de temps i tan sorrut com fos possible, a resistir i a defensar-me, perquè aleshores, en el moment oportú, el comiat seria fàcil i alegre? No, com tota visió, era un fer-se perceptible d’allò que és gran i etern, de la fusió, en el foc de la realitat, de la coincidència dels oposats; no significava res, no avisava de res, més aviat ho significava tot, significava el secret de l’Ésser, i era bell, era felicitat, era significació, era regal i troballa per a l’espectador, com una oïda s’assadolla de Bach, com un ull s’assadolla de Cézanne. Aquests noms i interpretacions no eren la vivència, només venien després; la vivència en si era només aparença, meravella, secret, tan bella com seriosa, tan encisadora com implacable.\nHermann Hesse, dins de Carta d'abril, 1952\nTraducció de Montserrat Ollé Tarrida\nGràcies a la Maria i en Salvador per recordar-nos aquest preciós fragment...


La Generalitat i l'AMB convoquen el sector del taxi el 21 de gener per evitar mobilitzacions durant l'MWC\nPublicat 09/01/2020 13:03CET\nLa Generalitat i l'rea Metropolitana de Barcelona (AMB) han convocat el sector del taxi el proper 21 de gener a les 09.00 hores, i compleixen així l'acord de mantenir una trobada en un termini de 15 dies per evitar les mobilitzacions amb les quals amenaa el sector de cara al Mobile World Congress (MWC), que se celebra a finals de febrer.\nÉlite Taxi, Stac, Anget Taxi i Associación de Taxistas Latinos Unidos han informat en un comunicat aquest dijous que anullen la cimera catalana del taxi que havien convocat el 13 de gener a l'espera d'analitzar el que es tracti en la trobada del dia 20 amb les administracions.\n"Esperem arribar a un acord que satisfaci les dues parts i puguem tenir unes eines eficaces per al control dels VTC en un termini molt curt de temps", han afirmat.\nHan lamentat els problemes que els taxistes pateixen a l'Aeroport de Barcelona, amb "l'intrusisme organitzat per mfies que posen en greu perill la seguretat dels viatgers, i els VTC de Cabify que propicien la captació illegal de viatgers a la zona aeroporturia i a tots els racons de Barcelona quan ho tenen prohibit per la llei catalana".\nAltres punts que el sector considera que cal solucionar de manera urgent i que vol tractar en la reunió amb la Generalitat i l'AMB són el registre electrnic, els distintius visibles dels dies de descans obligatoris i també els preus visibles a l'interior de l'habitacle.


MOSTRA POÈTICA del Rector de Vallfogona\ndel Rector de Vallfogona\nQuan les lletres catalanes eren en franca decadència, les castellanes gaudien d'una salut plena: era el siglo de oro de la literatura castellana. Aleshores a Catalunya eren molt pocs els conreadors de la llengua catalana. La producció literària era escassa i més aviat vulgar, empobrida i plena de castellanismes. Mentrestant a Castella florien les seves grans figures de la literatura. La llengua castellana penetrava amb força en la societat culta catalana i anava adquirint puixant prestigi. Els nobles i poderosos de l'època, com una mena de moda, s’anaven passant al castellà. Aquesta tendència afectava el lèxic i la sintaxi, i fins i tot la forma versificadora es veia influenciada. Els poetes catalans d'aquell temps poc a poc anaven imitant la mètrica i els models literaris dels escriptors castellans. Sovint tractaven els mateixos temes que caracteritzen la sensibilitat barroca: poesia escatològica, satírica, burlesca, amorosa, de vegades fins i tot eròtica, amb inclusió freqüent d'al.lusions mitològiques. F.Vicent Garcia no se salvà d'aquesta tendència, però, en mig d'aquest ambient tan poc propici va ser sempre fidel al seu idioma nadiu, sempre va escriure en català. No és gens estrany, doncs, que sigui reconegut com el poeta català més destacat i representatiu de l'anomenada època de la decadència de la literatura catalana. Per a la confecció dels seus poemes, habitualment, emprà les rimes castellanes en ús: el romanç, les quartetes, el quintet i la dècima. El sonet, però, era la seva forma preferida, a jutjar per la nombrosa quantitat que en coneixem. La fama obtinguda fou tan notòria que en un informe que el Consell de Cent va enviar al rei Felip IV, deia:"en\nnuestros tiempos floreció en la poesía catalana, el doctor García, rector de Vallfogona, cuyos poemas son celebrados por insignes en agudeza, dulzura y propiedad de pensamientos"\nEl recull que presento no és pas, ni de bon tros, un compendi antològic, senzillament és una petita mostra d'escrits en vers. En prosa només coneixem el sermó fúnebre que predicà a la Catedral de Girona en ocasió de les exèquies solemnes del rei Felip III. Més tard s'imprimí la històrica prèdica, esdevenint així el primer text imprès del nostre rector-poeta. L'edició de l'obra en vers, no pugué veure-la en vida, atès que no es publicà fins l'any 1700. El criteri de selecció que he seguit no és ni qualitatiu –aquesta tasca la reservo als experts-, ni temàtic, ni cronològic, senzillament: són uns quants poemes escollits a l'atzar i de preferència estrictament personal.\nAl Rector de Vallfogona se l'hi han atribuït poesies i anècdotes de les que sovint no en tenim constància fefaent de la seva autenticitat, però, tampoc coneixem raons prou fonamentades per declarar-les apòcrifes.\nPer a la reproducció de la majoria d’aquests textos he utilitzat com a fonts preferents dues excel.lents compilacions realitzades modernament per dos tractadistes actuals que han estudiat amb rigor l'obra de F.Vicent Garcia: els professors Albert Rossich, Giuseppe Grilli, com també les publicacions de J. Vidal Alcover, M.A. Massip i J.F. Massip. He considerat que els seus treballs són impecables, amb encertats i curosos retocs ortogràfics ajustats a la normativa moderna que òbviament permeten una lectura més fàcil i entenedora. Alhora que són, també, la millor garantia d'autenticitat, fet que em permet d'obviar i perpetuar la reproducció d'obres de genuïtat dubtosa.\nSONETS DÈCIMES ROMANÇOS QUARTETES ELS GOIGS\nVIATGE PER MAR ORACIÓ\nPANEGÍRICA COMÈDIA DE\nSANTA BÀRBARA ALTRES


UNS ATRES POSTRES I PASTES\nTots els dies son bons per a delectar-se en els postres valencians. Almoixavenes, prims, fruita confitada, mostillo, arrop i talladetes... tots bons, tots valencians. Aci teniu una mostra.\nEsta especialitat es molt antiga, puix es remonta al temps dels araps. L'elaboracio, que s'esten per tota la Nacio, es fa a partir d'una massa escaldada, feta en farina, aigua, oli o manteca i ous.\nEs posen l'aigua i la manteca al foc i, quan comença a bollir, s'afig la farina. Es deixa gelar esta mescla i s'afigen els ous poc a poc fins a conseguir una pasta fina i semimolla, que s'esten sobre llandes de forn en forma de rollets o miges boles. Despres se fiquen a coure a forn fort. Una vegada fora del forn, es banyen en eixarop de sucre.\nEn la zona de Xativa es formen miges boles i en el centre posen un punt de manteca de porc abans de coure-les. Quan les trauen del forn les passen per sucre en gra i canella.\nEn Oriola i Almoradi solen banyar-les en mel i ralladures de llima. Dins de les multiples variants existents, la formula mes generalisada es la següent:\n-Aigua 500 g.\n-Oli o manteca 300 g.\n-Farina 800 g.\n-Ous per a rebaixar la massa 10\nTORNAR A UNS ATRES POSTRES I PASTES\nEn tots els pobles de la nostra Nacio elaboren, des de temps immemorials, els rollets d'ou, en formules semblants i noms pareguts: rollets d'ou, rollets de rovell, rollets del "susto". Els ingredients son: ous, oli, farina, ralladura de llima i paperets de llimonada.\nEs una atra varietat de rollets, l'elaboracio dels quals s'esten tambe per tota la Nacio. La diferencia es que solen substituir la llet per aiguardent. Porta bicarbonat o paperets de llimonada, per a fer que puge la massa.\nAixina es nomena este dolç caracteristic de la Plana Alta, a on encara queden pobles com la Pobla Tornesa, Bell Lloc del Pla, Vilanova d'Alcolea, la Torre d'En Besora, la Torre d'En Domenech, Atzeneta del Maestrat, la Serra d'En Galzera i Vilafames, que ne fan en casa.\nA la pasta se li tiren uns anisets per a condimentar-la. Es mesclen tots els ingredients en la farina, fins a conseguir una pasta fina i homogenea, i despres es deixa reposar per a que puge. Quan ya ha fermentat, i en l'ajuda d'una pala, es van formant rectanguls d'uns 20 per 12 cm., aproximadament. Es dividixen en diagonal i es deixa que pugen de nou per a posar-los al forn. Abans d'introduir-los en el forn, es marca tot el contorn en el polze. Per a que queden acabats, nomes queda, quan ya els hem trets del forn, escampar-los en sucre molt per damunt.\nSon molt apreciats com a berenar i per a celebrar les festes familiars.\nEncara que es de conservacio llimitada, dura alguns dies.\nDins de la varietat de pastes seques que s'elaboren en la Nacio Valenciana, tambe tenim els rosegons o carquinyols.\nEls ingredients que entren en l'elaboracio son: farina, sucre, oli o manteca, ous i armeles sanceres, pelades o sense pelar. Una vegada pastada la massa fins a deixar-la ben consistent, es formen barretes fines i tan llargues com la llanda, que es couen a forn moderat. Ya cuites, es trauen del forn i es tallen en trossos d'uns quants centimetros. Es tornen a ficar al forn per a secar-les completament, procurant que no es cremen.\nCom que son seques, tenen un periodo de conservacio llarc.\nEstes pastes seques les elaboren en tota la Nacio. En la Vila, les fan de dos formes, unes en aiguardent i unes atres sense, es dir nomes en farina, oli i sucre, denominats "sequets". Quan tenim la massa preparada, es formen uns rollets allargats i es couen al forn. Es solen prendre en orchata o aigua d'ordi.\nEn Ribarroja del Turia, per Pasqua en fan uns sequets en forma de mijos pans, que eren molt tradicionals, pero que ara nomes queden dos senyores majors que els fan, i com a favor, en Chiva feyen uns sequets molts tradicionals, en forma de coquetes redones, molt cloixents, pero que ara ya no els elaboren.\nEn la festivitat de Tots Sants, el dia 1 de novembre, en els aparadors de les pasticeries s'exponen al public els tradicionals panellets i ossos de Tots Sants. Estos dolços s'elaboren en massapa mesclat en rovell confitat, compotes de diferents fruites o fruits secs, com pinyons, armeles, avellanes, anous, panses i figues, inclus cafe o chocolate. La formula basica d'este massapa es:\nPer a fer-los de distints sabors utilisant fuits secs simplement es substituix l'armela pel fruit sec triat, a excepcio del coco que es baixa el tant per cent i es munta el d'ou en ser molt mes sec que els atres fruits secs. Per a fer-los de cafe o chocolate simplement es canvia una chicoteta cantitat d'armela per cafe o cacau en pols.\nEsta mescla s'esten formant uns llongos que es tallen en porcions de la grandaria d'una anou. En les porcions es fan boles o panets menuts, que es rebocen en sucre glass o sucre en gra, o be en qualsevol dels fruits secs utilisats, pinyons sancers o coco rallat. A continuacio es couen al fom a temperatura alta.\nEl massapa que s'utilisa per als ossos de Tots Sants es diferencia del dels panellets perque no es cou al forn. S'estira fins a formar una llamina fina, en la qual es posen unes tires de rovell, moniato o cabell d'angel. Es talla a quadrats que s'emboliquen, quedant uns tubets: que pareixen ossets.\nEl rovell que s'utilisa en este farcit es fa coent al foc com si fora una crema pasticera 600 g. de rovell i 400 g. de sucre, es deixa gelar i el tenim dispost per a facir.\nL'elaboracio d'estos postres riquissims en l'actualitat està perdent-se en moltes comarques valencianes. Encara es conserva en la Marina Alta i l'Horta Sur, a on es molt tradicional.\nEs pica l'armela en un morter i es posa a remulla en llet o aigua durant deu o dotze hores.\nQuan ha transcorregut este temps, es torna a picar i es passa per un tamis. Esta operacio de picar i filtrar es realisa tres o quatre vegades. El lliquit que se n'obte, es posa al foc en llima, canella i es cou durant un temps fins a que quede una crema.\nEs preparen els plats en un o dos mostachons i se va abocant la crema. S'esguiten en canella i despres de deixar-les reposar, ya es poden servir.\nEs un dels dolços mes antics de la Nacio. Es tipicament valencià, en un nom intrigant i fascinant, ya que provablement "arnadi" es un vocable arap. Sobretot el trobem en la Costera, en la Ribera Alta, en la Safor i en algunes comarques de Castello.\nEs un dolç cassolà i tradicional, de color dorat, decorat en tocs blancs d'armela o de merengue. S'elabora en els components següents:\n- Carabassa o moniato bollits 1 Kg,\n- Sucre 1 Kg.\n- Ous 4\n- Ralladura de llima,\n- Armela molta, anous i pinyons,\nEs bull la carabassa o el moniato en la pell, despres es pela i es tritura. Es posa al foc en un recipient junt al sucre, a on es cou durant un quart d'hora: mentres, cal remenejar-ho per a que no s'agarre. Despres, esta massa es barreja en armeles, llima i canella, es remeneja be i s'ordena en forma de piramide en una cassola de fanc, com mes alta millor. Per a acabar, s'encallen per damunt els pinyons i les armeles restants. I ara ya podem ficar-ho al fom a poca temperatura fins que estiga dorat. Tambe el podem trobar adornat en merengue.\nPodem trobar l'arnadi fet exclusivament de carabassa o de moniato, o d'abdos confitures mesclades.\nTambe es conegut en els noms de "carabassa santa" i "moniato sant", en Vall d'Uxo i Guadassuar, respectivament.\nEls components principals son: most de vi i fruita, que pot ser carabassat, melo, figues, taronja, pera. etc.\nLa fruita es talla en trossos menuts i es posa en aigua de calç durant dos hores per a endurir-la. Despres es renta la fruita i es posa a coure en el most fins a que es faça espes o tinga el punt correcte.\nEn alguns pobles usen el most de figues o de garrofes, que l'obtenen de coure figues o garrofes en aigua, que passen pel tamis abans d'afegir les fruites.\nUna de les poblacions mes conegudes pel seu arrop i talladetes, es Beniganim.\nEn els pobles encara recorden els homens que anaven de poble en poble oferint este dolç exquisit.\nEs una labor artesanal i cassolana d'algunes comarques de la Nacio. Diu la tradicio que el van dur a la Peninsula els judeus.\nL'elaboren a partir del most del raïm (suc de raïm sense fermentar) que es cou en un recipient de fanc. Es cola, es torna a posar al foc i se li afigen armeles sanceres, anous o qualsevol atre fruit sec i un poc de farina.\nQuan està ben espes, es repartix en fonts o en plats i es deixa gelar. Es consumix en forma de quadrats o de tires. En les comarques del Raco d'Ademus i de la Plana Alta l'elaboren pels mesos de setembre i d'octubre.\nEn un proces igual al del "mostillo" pero utilisant els retalls de mel que s'obtenen quan es tallen les colmenes, s'elabora el aguamiel en la comarca del Raco d'Ademus.\nEn el aguamiel, els fruits secs que du el mostillo son substituits per fruita, com carabassot, pera, figues, o tambe pell de taronja.\nEn la zona de la Canal d'Enguera tambe elaboren este dolç i el denominen "nelcuna".\nConsistix en coure mel i pa dur rallat fins a conseguir una pasta dura a la qual afigen anous torrades. Quan està quasi gelada, es coloca sobre una neula i es tapa en una atra. Solen consumir-lo per Nadal i l'aspecte es semblant al del panfigo d'unes atres comarques.\nEl procediment de confitar. fruites en sucres naturals, com la mel i el most, es una labor antiquissima en la nostra Nacio que consistix en coure fruites en eixarops de sucre de diferents graduacions. Les fruites, que tradicionalment es confiten mes son: la taronja, la llima, la carabassa, el melo, la tomaca, etc. El confiter, com la paraula mateixa nos diu, es la persona que en intencio de conservar la fruita, la confitava durant l'epoca de la recoleccio. El proces de confitar artesanalment es molt llarc, per lo que actualment l'elaboraclo de fruita confitada, mermelades i compotes es realisa industrialment, a pesar que encara queden alguns confiters o pasticers que ne fan artesanalment, en uns resultats que en l'industria no es poden obtindre mai.


Penjoll de vidre Caputxeta - Cuques de Llum - artesania en vidre\nInici / Penjolls / Petits / Penjoll de vidre Caputxeta\nPenjoll de vidre Caputxeta\nPenjoll de vidre elaborades de manera artesanal amb il·lustració original d’Esther Voltà\nquantitat de Penjoll de vidre Caputxeta\nSKU: RO-MYMX-MCAI Categories: Penjolls, Petits\nPenjoll de vidre Caputxeta amb il·lustració original d’Esther Voltà. La imatge està transferida i incrustada en el vidre, no s’esborra ni perd color amb el pas del temps. Totes les meves joies estan fabricades a mà amb vidre artístic seguint un procés artesanal.\nEl cordill és de cuir i porta una cadeneta extensora per poder regular la longitud.\nM’agrada cuidar els detalls, és per això que rebràs els teus pendents dins d’una capseta de paper kraft.\nCaperucita pendientes de vidrio\nAnell de vidre Caputxeta\nPenjoll de vidre blau amb mandala dibuixada a mà\n52,00€ 45,00€ IVA inclòs\nPenjoll meráki blau de plata i vidre de Murano\nPenjoll de vidre blanc amb mandala negre dibuixat a mà


Alicia en el pa�s de las maravillas - Cru�lla de debat - Els blogs d'e-noticies\nL'Alícia ha decidit fer carrera política. És molt llesta i se’n sortirà. És la líder a Catalunya d'un partit espanyol que ens és hostil. L'Alícia té un component de catalanitat, no sé si un 10% o un 40%, encara que ja se sap, ningú no tira pedres al seu propi terrat. Si no vigilem, l'Alícia ens pot aixecar la camisa.\nLa senyora María de los Llanos de Luna Tobarra, delegada del govern de l'Estat a Catalunya, no enganya ningú. Té clar el partit que juga: camp inclinat i l’àrbitre sempre a favor dels del gol de dalt. No cal dir, tothom ho sap, que els espanyols juguen a la porteria de dalt i nosaltres sempre a la de baix. Si els catalans, que ens aixequem molt d’hora, molt d’hora, aconseguim marcar un gol quan l’àrbitre encara dorm, "no se preocupen", el comitè d’apel·lació sap molt bé el que ha de fer. És l’últim camp inclinat que queda a Europa, encara que sigui injust i sembli mentida. Doña María de los Llanos sap el partit que juga i no enganya ningú: "Una sola lengua, una sola nación, una sola patria".\nL'Alejo, amb la seva veu ronca i la seva cara de prunes agres, tampoc no enganyava ningú.\nL'Alícia, la noia de Blanes, és diferent, ens pot donar gat per llebre.\nTothom ho sap, estem en recessió, ens trobem en un moment difícil, tenim un 25 % d’atur, no es creen llocs de treball productius, cada dia estem més endeutats, hi ha moltes famílies que ho passen molt malament. El pare de família que s’aixeca molt d’hora, molt d’hora, que vol treballar i no pot, quan torna a casa es troba que l’entrepà cada dia és més petit; sort que la seva dona porta algun euro, se’l guanya treballant a casa d’uns avis grans que no es poden fer la feina.\nEls catalans reivindiquem justícia, respecte per a la nostra convivència, dret a mantenir les millors escoles, dret a decidir, un pacte fiscal que ens permeti crear riquesa i ser solidaris amb els altres en proporcions sostenibles. Aquestes són les bases del nostre Estat del Benestar. L'Alícia, amb el llenguatge dels pescadors de Blanes i els matisos d’en Josep Pla, ens diu que això són collonades, que ara el que s'ha de fer és pencar tots per aguantar l'Estat del Benestar. Treballar en què? Treballar a on? Ens ho diu muntada al cavall blanc de Santiago, amb una veu autoritària i una rialla passada de rosca.\nEl llenguatge dels seus caps, de Don Mariano i el seu equip, el que s’escriu en els pressupostos de l'Estat és un altre: autopistes que no porten enlloc, trens que no cobreixen les despeses d’explotació, aeroports on no aterra ni un avió, els funcionaris de l'Estat intocables... i ara BANKIA, que haurem de salvar entre tots. Als pressupostos no hi són ni el corredor del Mediterrani per a mercaderies, ni els accessos al Port de Barcelona, ni la millora de la N2, ni els trens de rodalies, ni aquelles coses que tenen retorn i que podrien millorar la nostra economia. Però ja se sap i ve de lluny, a Madrid les decisions es prenen per la força dels vots i pensant en la sagrada unidad de España. Pocs són avui, aquí i allà, els que creuen que Don Mariano ho arreglarà.\nAl pas que anem, aviat no podrem jugar ni en el camp inclinat, i és una pena perquè nosaltres creiem en els nostres capitans, l'Artur i en Mas-Colell, i ens en sortiríem si tinguéssim dret a decidir el nostre futur; en resum, a jugar en un camp pla i amb un àrbitre imparcial.\nCruïlla de Debat - Ateneu Barcelonès\nEls blogs d'e-noticies - Cru�lla de debat - Alicia en el pa�s de las maravillas