Llei 30/2018, del 6 de desembre, qualificada de seguretat pública (Text refós per LesLleis.com)\nLlei 30/2018, del 6 de desembre, qualificada de seguretat pública. (Text refós per LesLleis.com)\nArticle 1. Finalitat i objecte de la Llei\nArticle 2. Àmbit territorial i competencial\nllei 30/2018, del 6 de desembre, qualificada de seguretat pública\nLa seguretat pública o la seguretat ciutadana, entesa com l’acció que porta a terme l’Estat per garantir la convivència pacífica i evitar la violència, troba l’origen en el concepte d’ordre públic que conté la Declaració dels drets de l’home i del ciutadà del 1789. Aquest terme ha anat evolucionant d’aleshores ençà i, a hores d’ara, en especial al Principat d’Andorra, la seguretat pública ha incorporat plenament els valors propis d’un Estat de dret, democràtic i social, tal com consagra l’article 1, apartat 1, de la Constitució.\nLa preservació de l’ordre públic ha estat una preocupació constant dels poders públics andorrans, motiu pel qual actualment hi ha una normativa nombrosa en aquesta matèria. No obstant això, aquestes normes, majoritàriament preconstitucionals i emanades dels veguers, són disperses i en moltes ocasions, arcaiques i poc dissuasives. En efecte, abans de l’aprovació de la Constitució, les competències en matèria de seguretat i ordre públic eren exercides pels veguers, i això tant en la vessant de creació de les normes com de la seva aplicació. Així, entre els primers anys 60 i l’any 1993, els veguers van dictar nombroses normes en aquestes matèries, abordant qüestions molt heterogènies i diverses, des del Cos de Policia (creat arran de la concessió de FHASA i posat sota la direcció dels veguers) fins a la immigració i la residència de persones estrangeres, passant per tot el que es podria anomenar la protecció de la moralitat, la tranquil·litat i l’ordre públics. Una tasca que, a les darreries d’aquest període, va culminar amb l’aprovació del Codi penal i del Codi de procediment penal.\nUna part de les normes emanades dels veguers ha estat substituïda o actualitzada parcialment després de la promulgació de la Constitució per noves disposicions dictades pel Consell General i pel Govern. Unes disposicions que, com s’ha dit abans, han quedat plenament adaptades al nou marc institucional i jurídic, com s’esdevé amb els règims d’immigració i de residència; d’assegurança obligatòria de vehicles; dels jocs d’atzar; d’horaris de tancament dels locals públics; de les substàncies explosives, i, naturalment, del Cos de Policia i en matèria penal i processal penal. Tanmateix, hi ha un nombre relativament important de normes sobre qüestions força diverses que no han estat substituïdes per altres normes posteriors ni han estat derogades expressament, i que majoritàriament es continuen aplicant, malgrat que algunes han caigut en desús. Cal dir, a més, que la majoria d’aquestes normes és anterior a la creació del Butlletí Oficial del Principat d’Andorra i, consegüentment, van ser publicades únicament per edictes, d’acord amb el sistema tradicional anterior, la qual cosa en dificulta el coneixement públic.\nA més, deixant de banda les matèries relacionades amb la seguretat pública que ja s’han regulat, abans o després de la Constitució, encara hi ha determinades qüestions que no disposen de l’empara legal requerida, cosa que a vegades pot comprometre la seguretat jurídica necessària. És el cas, per exemple, dels drets de reunió i de manifestació, que, per bé que són reconeguts a la Constitució, no han estat desenvolupats legalment; de la videovigilància, un recurs del tot cabdal per prevenir o investigar degudament la comissió d’infraccions penals i administratives avui dia; de les actuacions de manteniment de la seguretat ciutadana que pot portar a terme el Cos de Policia, en què només es disposa de normes molt parcials i succintes a la Llei qualificada del Cos de Policia, o, finalment, també de la documentació i la identificació personals, en què només es disposa del marc jurídic que ofereix la Llei qualificada d’immigració a les persones residents no andorranes, o de les normes reglamentàries que regulen les característiques dels passaports andorrans.\nÉs per aquesta raó que cal promoure una llei que reguli d’una forma compilada i actualitzada les matèries que incideixen en la seguretat pública, i, en concret, les accions que han de portar a terme els poders públics del nostre país per garantir l’ordre públic i evitar la comissió d’infraccions penals contra les persones i els béns, tot plegat sempre des de la premissa del respecte escrupolós dels drets fonamentals i les llibertats públiques que recull la norma suprema del nostre ordenament jurídic.\nAquesta Llei es divideix en vuit títols, en què s’encabeixen seixanta-cinc articles. El títol I conté les disposicions generals i, en concret, els articles 1 i 2 estableixen, respectivament, la finalitat i l’objecte de la Llei, i el seu àmbit d’aplicació territorial i competencial. Pel que fa a l’article 3, regula el deure de col·laboració de totes les autoritats i els funcionaris públics, i dels particulars en l’àmbit que ens ocupa.\nEl títol II incideix, en virtut de dos capítols diferents, en la regulació relativa als drets de reunió i de manifestació. El capítol primer i l’article 4, que en forma part, defineixen i fan referència a l’exercici del dret de reunió, que no està subjecte a cap autorització o comunicació prèvies, sempre que se celebri d’acord amb les premisses que estableix l’article 16 de la Constitució. El capítol segon, per la seva banda, desenvolupa el dret de manifestació. En concret, s’estableix un procediment de comunicació prèvia àgil i flexible que, en virtut del principi de proporcionalitat, permet preservar l’equilibri entre l’exercici del dret fonamental de manifestació i l’obligació de les autoritats públiques d’adoptar les mesures apropiades per assegurar que, en l’exercici d’aquest dret, no es generin desordres públics, de conformitat amb la jurisprudència del Tribunal Europeu de Drets Humans. Així, els articles 5 a 12 defineixen i regulen l’exercici del dret esmentat, la comunicació prèvia i el seu contingut, els informes i les modificacions que se’n poden seguir, el recurs jurisdiccional que es pot interposar, el règim de responsabilitat i els motius taxats que emparen una possible suspensió o dissolució de la manifestació.\nEl títol III fa referència a la documentació i la identificació personals. En concret, els articles 13 a 15 estableixen les normes oportunes pel que fa a la documentació i la identificació dels ciutadans andorrans d’una banda, la identificació dels ciutadans no andorrans d’altra banda, i el control de la identitat de les persones encara d’altra banda.\nEl títol IV i els articles 16, 17 i 18, que en formen part, incideixen en les actuacions de manteniment de la seguretat ciutadana, és a dir l’entrada i l’escorcoll en domicilis i altres béns immobles, i les restriccions de circulació i controls a les vies públiques, establint uns límits i unes garanties molt clares i precises així com la incautació d’objectes.\nEl títol V regula la videovigilància mitjançant quatre capítols. El capítol primer, que es desglossa en els articles 19 i 20, estableix l’objecte, la definició i les finalitats de la videovigilància. El capítol segon, que compta amb quatre articles, preveu els règims d’autorització i de comunicació prèvia, sotmès al compliment de les finalitats esmentades i al principi de proporcionalitat, les condicions d’instal·lació i utilització dels sistemes de videovigilància, amb una regulació específica de les instal·lacions temporals, i les vicissituds relatives a la destrucció, l’accés i les còpies de les gravacions. El capítol tercer, a través de l’article 25, crea la Comissió Nacional de Videovigilància, d’acord amb les recomanacions de la Comissió de Venècia del Consell d’Europa, i en detalla els membres i les funcions. I el capítol quart i l’article 26, que en forma part, estableixen el règim de responsabilitat que se’n deriva.\nEl títol VI, que es divideix en sis articles, està dedicat als establiments o les activitats rellevants per a la seguretat ciutadana, i reprèn, tot i que de forma actualitzada i millorada, les normes vigents i emanades dels veguers al respecte. Així, en primer lloc, s’obliga els establiments i les instal·lacions vulnerables i, per exemple, les armeries, les joieries, les entitats bancàries, les empreses de seguretat o de venda de material de seguretat, a disposar de les mesures de protecció que s’estableixin per la via reglamentària. Així mateix, les persones que portin a terme activitats rellevants per a la seguretat ciutadana poden estar subjectes a obligacions de registre documental. Pel que fa a les armeries, els tallers de reparació d’armes, i els camps i galeries de tir, es determina que l’obertura i l’explotació d’aquests establiments o instal·lacions requereix una autorització prèvia i, alhora, es faculta per determinar reglamentàriament les condicions per portar a terme qualsevol actuació relacionada amb les armes, les municions, i les parts i els components d’armes. A més, reprenent una vegada més una norma existent, s’incorpora la prohibició legal de la prostitució. I, finalment, es regulen per primera vegada els esdeveniments esportius, culturals, de lleure, festius o de qualsevol altra índole que requereixen ser comunicats prèviament, i es detallen els motius que en permeten la finalització anticipada.\nEl títol VII inclou les disposicions relatives a la protecció de l’ordre públic i la convivència ciutadana, amb la finalitat, tal com estableix l’article 33, de preservar els espais públics com a lloc de convivència i civisme en el qual tots els ciutadans puguin desenvolupar en llibertat els seus drets, amb dignitat i amb respecte dels drets de la resta dels ciutadans. El capítol primer del títol que ens ocupa, que es desglossa en un únic article, regula la matèria relativa als objectes perduts i què cal fer en aquests casos. El capítol segon, que també compta només amb un sol article, incideix en el consum de begudes alcohòliques i drogues tòxiques als espais públics. El capítol tercer, mitjançant els articles 36 a 39, fa referència als establiments de restauració i oci nocturn, i en concret els defineix, remet a la via reglamentària els horaris d’obertura i tancament, i n’indica les obligacions, especialment en matèria de sorolls o de consum de begudes alcohòliques per persones menors d’edat o fora dels establiments; a més, s’estableixen obligacions específiques per a les discoteques, els pubs i les sales de festa, en concret pel que fa a l’entrada de persones menors de setze anys. El capítol quart i els tres articles que el formen regulen les alarmes sonores, els dispositius de les quals han de ser autoritzats prèviament, motiu pel qual es regula el procediment d’autorització i, també, com es poden utilitzar. D’altra banda, es regula el règim d’autorització d’altres sistemes d’avís anàlegs. Finalment, el capítol cinquè, mitjançant l’article 43, regula la tranquil·litat pública i el dret al descans des de la perspectiva dels sorolls que poden provocar els particulars o els vehicles. En definitiva, calia donar una resposta normativa al nombre creixent de determinades conductes que posen en dubte l’equilibri necessari entre el dret al lleure, d’una banda, i l’ordre públic i el dret a la tranquil·litat i al descans dels ciutadans, d’altra banda, amb l’objectiu de preservar aquest equilibri. A més, calia disposar en la matèria que ens ocupa d’un procediment sancionador unificat i més àgil, però que garanteixi al mateix temps els drets de les persones expedientades, la qual cosa és objecte del capítol tercer del títol següent.\nEn efecte, el títol VIII regula el règim d’infraccions i sancions. En primer lloc, el capítol primer, del qual formen part els articles 44 a 49, determina les disposicions comunes en relació amb aquest règim, especialment pel que fa a la responsabilitat, als drets de les persones contra les quals se segueix un procediment sancionador, als òrgans competents en matèria sancionadora, a la qüestió relativa a la tramitació del procediment en cas de procés penal, i a la prescripció de les infraccions i les sancions. El capítol segon, que es desglossa en els articles 50 a 57, incideix en el règim d’infraccions i sancions pel que fa als títols II a VI de la Llei, i, en concret, indica les infraccions molt greus, greus i lleus que en dimanen; les sancions corresponents, que també poden incloure multes coercitives; els criteris de graduació de les sancions, i el procediment sancionador i els recursos, per bé que en aquests dos casos es fa remissió a les disposicions del Codi de l’Administració. El capítol tercer estableix el règim d’infraccions i sancions en relació amb el títol VII, tal com s’ha avançat abans: l’article 58 indica les infraccions relacionades amb l’ordre públic i la convivència ciutadana; l’article 59 les sancions que hi són aparellades; l’article 60 fa referència al comís de les begudes alcohòliques; l’article 61 preveu normes específiques en el cas d’infraccions comeses per persones estrangeres no residents, i, finalment, els articles 62 i 63 regulen un procediment sancionador més expeditiu i flexible que permet una reducció de l’import de la sanció imposada en cas de conformitat, la qual cosa ha de fomentar l’efectivitat del règim sancionador i l’efecte dissuasiu de les obligacions de les quals porta causa, i que també ha de permetre facilitar la tasca dels membres del Cos de Policia en matèria de preservació de l’ordre públic i de la convivència ciutadana. El capítol quart, del qual formen part els articles 64 i 65, crea el Registre d’Infraccions de Seguretat Pública per poder tenir en compte la reincidència en la comissió de les infraccions tipificades en aquesta Llei, i també regula l’anotació i cancel·lació de les sancions.\nEn darrer terme, la Llei es clou amb quatre disposicions addicionals que regulen la creació dels registres i els fitxers de dades en matèria de seguretat pública, permeten modificar els imports de les sancions en virtut de les lleis del pressupost, i resolen problemes eventuals que es poden plantejar arran de la concurrència de normes diferents amb un objecte similar i preveuen la promoció de diferents actuacions que tinguin com a objectiu la sensibilització i el foment del civisme i la convivència i la prevenció dels riscos per a la salut que comporta el consum de begudes alcohòliques i drogues tòxiques, per a les persones menors d’edat. D’altra banda, les quatre disposicions transitòries preveuen quines són les normes aplicables als expedients sancionadors que s’estiguin tramitant a la data de l’entrada en vigor d’aquesta Llei; les condicions d’autorització i de comunicació prèvia dels sistemes de videovigilància existents; la normativa aplicable a les armeries, els tallers de reparació d’armes, els camps i les galeries de tir, i les armes, les municions, i les parts i els components d’armes, mentre les disposicions d’aquesta Llei que els són aplicables no es desenvolupin reglamentàriament, i el manteniment de l’exempció d’obtenir el permís d’arma i la guia de tinença, prevista per la normativa aplicable en relació amb els titulars d’escopetes de caça menor. Pel que fa a les dos disposicions derogatòries, estableixen en primer lloc la derogació diferida del Decret dels veguers relatiu a les armes, mentre no es faci el desenvolupament reglamentari esmentat, i en segon lloc la derogació, un cop entri en vigor aquesta Llei, d’un nombre important de decrets o instruccions dels veguers o del Govern el contingut dels quals ha caigut en desús o ha quedat subsumit en virtut de les normes d’aquesta Llei. Finalment, les disposicions finals primera i segona encomanen al Govern el desplegament reglamentari de la Llei i en fixen la data de l’entrada en vigor.\n1. Aquesta Llei té com a finalitat preservar l’ordre públic i la seguretat ciutadana a l’efecte que tots els ciutadans puguin exercir plenament els drets fonamentals i les llibertats públiques reconeguts a la Constitució i a les altres normes de l’ordenament jurídic.\n2. Aquesta Llei desenvolupa els drets de reunió i de manifestació que reconeix la Constitució, i també regula determinades actuacions i activitats que són susceptibles de comprometre la protecció de les persones i els béns, o de pertorbar la tranquil·litat pública, i estableix el règim d’infraccions i de sancions per prevenir-ho o evitar-ho.\n1. Les disposicions contingudes en aquesta Llei són aplicables a tot el territori del Principat d’Andorra.\n2. Sense perjudici de les competències atribuïdes als comuns d’acord amb la Llei qualificada de delimitació de competències dels comuns, correspon al Govern garantir l’exercici dels drets fonamentals i les llibertats públiques dels ciutadans, i mantenir l’ordre públic i la seguretat ciutadana.\n3. Les competències del Govern esmentades a l’apartat anterior s’exerceixen a través del ministeri competent en matèria d’interior i del Cos de Policia, que hi és adscrit, i comprenen l’exercici de les potestats administratives previstes en aquesta Llei i a la Llei qualificada del Cos de Policia, amb la finalitat de garantir la convivència ciutadana i la tranquil·litat pública, lluitar contra la violència, vetllar per la utilització pacífica dels espais públics i prevenir els actes delictius.


La nostàlgia mal païda en una ciutat que es reinventa (Toni Soler)\nLa nostàlgia mal païda en una ciutat que es reinventa\nQueden lluny els temps en què la ciutat, donant-se aires de capitalitat, competia amb Girona pràcticament de tu a tu\nTONI SOLER 04/05/2015 21:45\n260x366 Jair Domínguez i Toni Soler comencen el passeig a la plaça de l’Ajuntament / DAVID BORRAT DAVID BORRAT Jair Domínguez i Toni Soler comencen el passeig a la plaça de l’Ajuntament / DAVID BORRAT DAVID BORRAT\nRadiografia social de Figueres, en pdf\nSi se'm permet una prèvia autobiogràfica, diré que quan la meva mare estava embarassada de mi vivíem a Calella. Però al moment de parir, el meu pare va agafar el cotxe per tornar a la seva ciutat i que el seu fill pogués dir que era nascut a Figueres, com els pares i els germans. El xovinisme empordanès no és cap tòpic i la gent de la resta de Catalunya el continua alimentant. Figueres -l’Empordà-és una destinació de vacances, però també una mena de paradís perdut. Qui més l’ha glorificat ha estat un barceloní com Joan Maragall.\nCom està actualment Figueres?, em pregunto. Podríem respondre, com en el vell acudit: “Comparada amb qui?” I aleshores faríem una llista inacabable d’actius: la situació geogràfica. La nodrida agenda cultural. L’atracció turística. El Museu Dalí. La connexió ferroviària. El Festival de Circ, l’Acústica, el Còmic, l’Ingràvid. La força del sector terciari. La cuina dels platillos. La proximitat d’indrets idíl·lics que fan de l’Alt Empordà un mosaic patrimonial i paisatgístic incomparable. Tot això podria fer que, per als figuerencs, la comparació amb altres ciutats mitjanes resultés més que satisfactòria.\nPerò Figueres no és una ciutat qualsevol i tendeix a comparar-se amb ella mateixa, amb el seu passat i amb la seva aurèola de bressol de genis. Va ser l’historiador Alexandre Deulofeu (el singular autor de La matemàtica de la història ) qui va afirmar que la cultura europea havia nascut al Rosselló i a l’Empordà, amb el Romànic; i que seguint la llei dels cicles històrics Figueres estava cridada a ser en el futur el centre espiritual d’Europa. Però fins i tot els més optimistes segur que coincideixen que el pronòstic de Deulofeu sembla lluny d’acomplir-se.\nLa ciutat de Pep Ventura, Abdó Terrades, Fages de Climent, Josep Pallach i Narcís Monturiol; l’epicentre del republicanisme federal durant el segle XIX; el temple de la imprevisible tramuntana; la capital de l’Empordà màgic, ventilat, sensual, viver d’artistes i poetes, la comarca més glossada, pintada i rimada de tot Catalunya. Tot això era Figueres, i en part ho continua sent, però entre els seus habitants s’hi percep un aire de nostàlgia mal païda.\nCompetir contra la capital\nQueden lluny els temps en què la ciutat, donant-se aires de capitalitat, competia amb Girona pràcticament de tu a tu. En els actes de precampanya, els alcaldables de l’oposició prometen treure Figueres de la “decadència”. L’alcaldessa, Marta Felip (CiU), que administra la majoria absoluta que li va deixar el carismàtic Santi Vila, no comparteix, òbviament, aquesta impressió. Felip, per cert, va descartar en una entrevista amb Antoni Bassas un pacte amb el PP, que ara és la segona força local.\nEn una recent entrevista, el consultor Pau Canaleta també troba que la seva ciutat està decaient (una “dolça decadència”, diu, de fet).\nAssegut en un cafè davant de la plaça de l’Ajuntament, li comento aquestes impressions fatalistes a Jair Domínguez, el meu amfitrió, que m’escolta amb les ulleres de sol posades: hi està d’acord. I en té clara una de les causes: “Figueres ha viscut sota el pes feixuc de la figura de Salvador Dalí, el seu museu, tot el que l’envolta. En principi és una herència molt beneficiosa, però la ciutat s’hi ha acomodat i s’ha deixat anar”.\nL’ombra del geni\nEl Jair és guionista i escriptor, una veu familiar per als seguidors de La segona hora (RAC1). Té fama de provocador i de practicar un humor una mica gore. Potser és l’exemplar més recent d’empordanès arrauxat (un espècimen que porta segles deixant-les anar pel broc gros amb l’excusa de la tramuntana). Però el Jair és també un figuerenc que per res del món renunciaria a viure a la seva ciutat. L’alta velocitat ferroviària l’hi ha ajudat. “És fantàstic tenir Barcelona tan a prop a través de l’AVE. Però a mi en el fons m’agrada la vida de poble”, diu. Li faig notar que l’AVE porta prosperitat i recursos humans però també se’ls enduu amb facilitat. Fins i tot en una ciutat amb tanta personalitat i tanta militància local.\nQuan passegem per la Figueres de postal -el Teatre-Museu Dalí i els voltants de l’església de Sant Pere- em fa notar com han proliferat les botigues de souvenirs amb grafia i estètica daliniana, les llargues corrues de turistes, i torça el gest. “L’herència daliniana no és cultural, és sobretot turística. No hi ha hagut un relleu creatiu, ni es fa gaire cas de les noves tendències”. Com a paradigma d’aquesta situació, el Jair em fa notar que alguns operadors turístics ofereixen paquets per visitar “Girona & Dalí City”. Però la capital de la Costa Brava, tan ben comunicada per l’autopista i l’AVE, potser no podria esperar altra cosa que una explosió turística.\nA prop de la Torre Galatea, el Jair m’ensenya un hotel on el propietari ha penjat dels balcons fragments acolorits de velles atraccions de fira. La façana resulta com a mínim grotesca, però a la ciutat del surrealisme, pel que sembla, tot s’hi val. En parlar de la vida cultural és inevitable referir-se a l’evolució demogràfica d’una vila que, històricament, s’havia percebut com la quinta essència de la catalanitat. “Aquesta és una ciutat on costa sentir parlar català pel carrer”, diu el Jair de forma taxativa. Potser exagera, però puc constatar que el contrast amb la veïna Olot, o amb la mateixa Figueres on vaig néixer fa 50 anys, és enorme. Es podia esperar, ja que aquesta ciutat fa dècades que rep immigració, com a conseqüència del seu èxit econòmic i turístic.\nPrimer van ser nouvinguts d’origen espanyol; ara arriben de tot arreu. Fins a un 30% dels habitants són estrangers, de 90 nacionalitats diferents; gairebé el doble que al districte barceloní de Ciutat Vella. L’atur s’enfila fins al 20%, una xifra superior de la del Baix Llobregat. La conflictivitat social i els índexs de pobresa tenen un nivell metropolità. La vella arcàdia empordanesa és un lloc molt més complex del que ens van explicar els poetes... Però la immigració també amaga històries d’èxit personal, com la de Dídac Lee, paradigma de l’emprenedor, figuerenc i fill dels propietaris del Shangai, el primer restaurant xinès de les comarques gironines. Lee deia en una entrevista: “Visc a Figueres perquè és el millor lloc del món per viure-hi, i a més és a mig camí entre Xangai i Silicon Valley”. Això Alexandre Deulofeu no ho va preveure.\nEl Jair Domínguez em porta passejant fins al Parc Bosc, un magnífic pulmó verd on jo havia jugat de petit (però sempre amb certa recança, perquè els meus avis m’explicaven que durant la Guerra Civil hi va haver un bombardeig amb nombroses víctimes infantils). Avui el parc està flanquejat pel passeig Nou. “Aquí, amb una mica de sort, hi vindran a aparcar els autocars de turistes, que fins ara anaven just al Museu Dalí per fer la visita i tornar a marxar sense ni tan sols aturar-se als principals carrers comercials”. També passem per la plaça Josep Pla, presidida per una escultura de Josep Ministral dedicada a l’escriptor de Palafrugell. Hi destaca la façana noucentista del Teatre Jardí, que acull una programació estable de qualitat, i la desferra de la Sala Edison, el primer cinema de la ciutat, tancat fa més de 30 anys. Un altre mal símptoma. “El lleure per als joves pràcticament ha desaparegut, com també l’oci nocturn”. A la plaça del Sol hi havia certa concentració de bars entre els quals destacava un local de nom molt figuerenc: El Federal. El Jair també va intentar animar la cosa amb un bar amb actuacions musicals en directe, el Kulturale, però la resposta no va ser la que esperava.\nTambé passem, esclar, per la Rambla, un passeig elevat, ordenat, envoltat de terrasses de cafès que en cert moment intentaven tenir un estil francès, i pel monument a Monturiol, inventor del submarí, i pel Museu del Joguet, a la seu de l’antic Hotel París (“Dir l’Hotel París de la ciutat de Figueres és com dir l’Hotel Figueres de la ciutat de París”, bromejava Fages de Climent). La Rambla, anys enrere, estava plena de passejants que la travessaven amunt i avall, i s’hi aturaven a conversar, sobretot els diumenges al matí. Després va decaure, i en general es veu buida, excepte quan s’hi fan activitats específiques, com aquests dies de festa major, amb les actuacions musicals i la fira del dibuix. “És possible que l’admiració que sento per tot el que és burgès, net i lliure, es degui en certa manera a haver entrat en la vida per la Rambla de Figueres”, va deixar escrit Josep Pla.\nA Figueres res no és com era. Ni l’esperit ni la gent. No vol dir que hagi de ser pitjor. Ni tan sols vol dir que estigui en decadència. Però si una cosa és clara és que la capital de l’Empordà està en procés de reinvenció, i que no podrà assumir una feinada com aquesta només vivint del passat ni dels tòpics que la resta del país hi ha anat abocant durant dècades.\nCiU tanca portes al PP: la discutida gestió de Felip pot unir l’esquerra\nEl mandat convuls a CiU i el PSC els pot passar factura a Roses


Lilit i Dionís et permet viatjar des de casa ‘Sense permís de la NASA’ – Ràdio Pego\nLilit i Dionís et permet viatjar des de casa ‘Sense permís de la NASA’\nEl nou disc dels pegolins, que era presentat dissabte de vesprada a la Casa de Cultura de Pego i per la nit en concert a la Trilladora, era definit com un treball de “llibertat creativa” i de “fruiduria”, un disc per a gaudir.\nLilit i Dionís va tenir viure un dissabte frenètic amb entrevista radiofònica a ‘La Manta al Coll’ de Xavi Morant a Ràdio Pego; entrevista radiofònica al ‘Musicari’ de Ràdio 9. Presentació oficial del seu nou disc a la Casa de Cultura de Pego i, finalment, a partir de la mitjanit, acompanyats d’un bon grapat d’amics i amigues, desplegaven a la Trilladora, el seu directe més teatral. Però teatrals també ho van ser per la vesprada a la Casa de Cultura en una presentació gens a l’ús, amb molta ironia i humor, tal i com es mostren en els seus treballs discogràfics i en els seus directes.\nJosep Orihuel, presentador de l’acte, es confessava seguidor del grup des dels seus inicis i el qualificava com a “sorprenent de rimes, de lletres, de tot el que fan”; “és un grup que quan t’acostumes a una cançó, de sobte et canvien el ritme…” Afegia que “és un grup molt compromès amb la terra i amb la nostra cultura”.\nAl seu torn, Joan Ortolà, cantant de Lilit i Dionís, va explicar com va eixir el títol del seu nou treball, ‘Sense permís de la NASA’. Per resumir-ho, dir que facebook, té molta culpa i els viatges a l’exterior sense menejar-se de l’indret on ets.\nAdel•lí Martínez, percussió menuda de Lilit i Dionís, afegia a aquesta explicació que ‘Sense permís de la NASA’ “també enllaça amb les cançons que fem i amb l’esperit perquè les fem […] amb la llibertat creativa”.\nRafa Esplugues, el tècnic de so que ha gravat ‘Sense permís de la NASA’ al seu estudi pegolí ‘On Tracks’ descrivia aquest treball com d’ “orgull i plaer gravar a aquesta gent perquè, en certa manera, m’he criat amb ells”. Alhora reconeixia que la gravació li ha aportat “molts coneixements i aspectes tècnics, a més de molta satisfacció al veure una cosa meua acabada”.\nJordi Pascual, més conegut com a Jordi Randero, un dels col•laboradors en aquest nou treball de Lilit i Dionís, ha participat en la cançó ‘Tunos Morts’ d’aquest segon disc de la formació que enguany compleix 5 anys. Sota el nom artístic Johnny Manhattan, un apassionat de la música dels 80, Jordi també va ser captat a través del Facebook.\nPer últim va intervenir Pau Puchol, tuba de Lilit i Dionís i membre de Figa Produccions, que ha estat la productora que ha editat el primer videoclip d’aquest disc, ‘Salmorra’. Puchol va ressaltar la part de disseny del que és el disc, el primer en 3D. La dissenyadora, Neus Mahiques, els va demanar una finalitat que englobara la caixa en què s’anava a presentar el cd i Lilit i Dionís van agafar una variant del que, en el seu dia, van fer U2. Els pegolins, en comptes de llançar un satèl•lit amb la seua discografia, van tractar el ‘digipack’ com un objecte en si. Un objecte que anava a ser enviat a l’espai ‘Sense permís de la NASA’.\nAcabem amb una altra definició del nou disc de Lilit i Dionís. Joan Ortolà explicava als oients potencials que en escoltar ‘Sense permís de la NASA’ “essencialment trobareu una ‘fruiduria’, del verb fruir, una ‘fruiduria’ […] no és un disc que no siga per a gaudir”.\n← El Pego Preferent va empatar front al Torrent\nJoan Folqués elegit nou secretari local del Bloc-Coalició Compromís de Pego →


Le Chat De Golf Curzay-sur-Vonne França - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nSi el que està buscant és per un hotel ben situat a Curzay-sur-Vonne, no busqui més enllà de Le Chat De Golf. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nLe Chat De Golf ofereix un servei impecable i compleix amb totes les exigències dels més experimentats viatgers. Aquest hotel ofereix nombroses instal.lacions en el lloc per satisfer el més exigent dels clients.\nL'ambient de Le Chat De Golf es reflexa en cada habitació. aparell de televisió, nevera, forn microones, renta vaixelles, plat de dutxa són només algunes de les comoditats a la vostra disposició. L'hotel compta amb una llista completa de comoditats, com camp de golf (a 3 km), piscina exterior. Descobreixi una encantadora mescla de servei profesional i ampla gama de característiques a Le Chat De Golf.


LA TREPA NO PARA! (himne + entrevista) – Grup d'Esplai La Trepa\nDemà dissabte 15 d’octubre serà un dia molt especial per l’esplai, i és que arranquem amb el primer acte de celebració d’aquest 40è aniversari.\nEns trobarem tots i totes a les 15:45 al pati de les carmelites on seguidament anirem a la Plaça Marcet per trobar-nos amb la resta d’esplais de Sabadell i d’altres zones. Allà realitzarem unes activitats conjuntament, ballarem, cantarem i… moltes coses més que són sorpresa!\nÉs molt important que porteu el fulard per anar tots uniformats i ensenyar el nou fulard trepenc a la resta d’esplais!\nLa Trepa no para, fins i tot ha arribat a la ràdio. Aquest matí, Ràdio Sabadell ha entrevistat a un monitor trepenc, en Joan Monistrol, i han parlat sobre La Trepa i futures sorpreses d’aquest magnífic 40è aniversari. A continuació us deixem l’entrevista completa, no té pèrdua.\nCom heu pogut sentir, l’himne del 40è ja s’ha estrenat oficialment i és per això que a continuació us adjuntarem l’himne oficial cantat pels mateixos monitors i la lletra, així demà el podrem cantar tots junts i que La Trepa bategui al ritme del 40è.\nLletre de l’himne:\nAixí doncs us esperem a tots i a totes demà per ballar, cantar, jugar, riure i moltes coses més!


Els esperits, la literatura i la identitat, aquí i a l’altra banda del real\nAkwaeke Emezi (Umuhaia, Nigèria, 1987), d’origen igbo i tàmil, va estudiar a la Universitat de Nova York i es dedica a la literatura i el videoart. Aigua dolça (Edicions del Periscopi) ha estat nominada en importants premis literaris i el 2018 va rebre el Premi 5 Under 35 de la National Book Foundation, que reconeix els cinc millors escriptors de menys de trenta-cinc anys. Emezi s’ha guanyat a pols ser considerada entre les grans de la nova i interessant generació d’escriptores africanes o afrodescendents que sorprenen el món, com la també nigeriana Chimamanda Ngozi Adichie o la zimbabuesa NoViolet Bulawayo.\nA Aigua dolça Emezi explora els límits de la realitat, la seva personal i la de la cultura occidental, aplicant al relat els patrons de la tradició i cosmogonia dels igbo, el seu poble nigerià. Fa ficció sobre ella mateixa, el seu origen i els seus traumes psicològics i distorsions de personalitat, a la recerca de la seva veritable identitat com a dona negra immigrant i de gènere no-binari, és a dir, que no se sent ni dona ni home, fins al punt que s’ha sotmès a diverses cirurgies per modelar el seu cos en transició. Una de reducció de pits i una altra per a extreure’s l’úter. ‘Les meves cirurgies van ser un pont a través de les realitats, un esperit modelant el seu embolcall per reflectir la seva naturalesa’, ha escrit.\nLa novel·la és alhora una història tradicional igbo i la seva història real, dedicada ‘als qui tenim un peu a l’altra banda’. Narra la vida d’una noia nascuda a Nigèria posseïda pels esperits des que era un fetus. Viu la vida de nena al seu poble africà i de jove als EUA com a estudiant, amb les modificacions de personalitat i de percepció de la realitat que li imposen els esperits que conviuen al seu interior. Viu i gaudeix, però a la vegada, se sent estranya, solitària, diferent dels altres. I ho arrossega. Té crisis nervioses, es mutila i, fins i tot, protagonitza un intent de suïcidi.\nCoberta del llibre ‘Aigua dolça’.\nGràcies a la literatura pot viure simultàniament en diverses realitats paral·leles, assumir personalitats diferents i posar en qüestió, partint de les diferents perspectives dels seus esperits, tot allò que turmenta a la jove escriptora en la seva vida real: sigui la família, la religió, la relació amb homes i dones, els costums tradicionals, l’amor, el sexe, l’amistat i la connexió de tot plegat amb l’altra banda del real. Ella troba en la literatura, de fet, en la tradició igbo, el seu equilibri i la seva raó de ser. L’ajuda a desxifrar la seva identitat única i amb relació als altres. Construeix un relat fantàstic que ha deixat bocabadats els crítics d’arreu del món. És al·lucinant i trencador, innocent i pervers, fantàstic i tràgic alhora.\nThe New Yorker va triar Aigua dolça com a millor novel·la de l’any 2018. Katy Waldman, a les pàgines del setmanari, en feia una definició que em sembla perfecta: ‘Una primera novel·la enlluernadora que explica la llibertat de ser múltiple. Emezi suggereix amb radicalitat que, a l’hora de desxifrar la transcendència i la bogeria humanes, l’espiritualitat igbo té tant per a oferir com qualsevol esquema occidental. El llibre hauria estat lúgubre del punt de mira de la salut mental; en comptes d’això, ens trobem un conte de fades autòcton. El text es converteix en un estudi sobre la disfòria.’\nLa jove escriptora nigeriana té problemes d’identitat sexual i de tota mena, com sol ser habitual a l’adolescència. Hi cal afegir també els d’immigrant africana en una cultura que no és la seva. Els referents culturals de la seva tradició igbo li són necessaris per a entendre el món i a ella mateixa. La filosofia, la religió, la medicina, la llegenda igbo, en definitiva, la cosmogonia del seu poble, és un tot que l’ajuda a viure i acceptar la realitat, que li explica el passat i el present i el sentit de la vida. I, d’això, ella en fa literatura de ficció autobiogràfica.\nD’una manera o altra la tradició impregna molta de la literatura nigeriana. És molt present en Ben Okri, menys en Chimamanda Ngozie Adichie, però, sobretot, és al llibre fundacional de la literatura africana moderna: Tot se’n va en orris (1958), de Chinua Achebe. Ara recordo, també, el Premi Nobel Wole Soyinka, a qui vaig entrevistar, que assegurava que la seva inspiració venia d’Ogun, el déu ioruba dels ferrers, la creativitat i la guerra.\nAigua dolça d’Akwaeke Emezi és un relat al·lucinant, potent i, a la vegada, una experiència. Un relat que, observat a partir de perspectives polièdriques, et transporta a uns altres mons, on la barreja del somni i allò que és real, el passat i el present, conviuen també amb els seus fantasmes i els teus. És una altra manera d’abordar la realitat, la identitat i les distorsions de la personalitat. Servint-se dels esquemes de la tradició igbo, les arestes d’allò que és real es fan menys agressives, menys tallants. Una identitat complexa o, simplement, molt diferent, el deliri o el trastorn psíquic, encaixen millor en allò que podríem considerar normalitat.\nDeitat vudú. Cyprien Toukoudagba (fotografia: Xavier Montanyà).\nDe fet, Akwaeke Emezi en aquesta novel·la fa d’artista-mèdium. Una funció tradicional que ella adopta i adapta a la vida moderna d’una africana que viu a Brooklyn. La lectura d’aquest llibre m’ha evocat la visita que vaig fer l’any 2002 a dos artistes de Benín, dos mags de l’art, dos mèdiums, dos homes capaços de donar forma a l’invisible. Tots dos de fama internacional, però ben arrelats –un més que l’altre– als cultes vodús, la religió que impregna la visió del món dels africans d’aquell país veí de Nigèria. Als dos els escau a la perfecció a la dedicatòria amb què Akwaeke Emezi encapçala el relat Aigua dolça: ‘Per a aquells que tenim un peu a l’altra banda’\nCyprien Tokoudagba, un mag de la terra, un iniciat al vodú\nA la ciutat reial d’Abomey vaig demanar per l’artista Cyprien Tokoudagba. Coneixia una mica la seva obra des que havia exposat a ‘Les Magiciens de la Terre’, el 1989, al Centre Georges Pompidou de París. Aquella mostra va ser molt important per a fer conèixer a Europa i el món de l’art occidental el bo i millor dels artistes africans i de tots els continents que configuren el mal anomenat tercer món. Jo només tenia el seu nom i una foto, però aviat comprovaria que era un artista molt famós a la seva ciutat. Uns nens em van acompanyar al seu taller, amb un portal decorat amb el seu nom, immens, en lletres blaves.\nL’artista Cyprien Tokoudagba, a Abomey, Benin, 2002 (fotografia: Xavier Montanyà).\nEl pintor i escultor Cyprien Tokoudagba (Abomey, 1939-2012) era un home alt i amable, reposat i savi. Al pati hi tenia una petita bassa amb cocodrils, ben coberta amb una reixa de ferro. ‘Jo mateix els dono menjar cada dia’, em digué, orgullós. ‘Són símbol de l’aigua i de la terra. Molt important. Em protegeixen.’ Entrar al seu estudi era entrar al món del vodú. Ell s’havia especialitzat a donar formes a l’invisible. La gent el considerava un ésser especial. No és debades que era descendent d’un primer ministre del rei Béhanzin. I que, de petit, els sacerdots vodú de la seva ciutat natal l’hi havien iniciat en el secret.\n‘Vaig passar sis mesos en un temple. Allà em van ensenyar els secrets de la meva religió, conceptes que no poden ser revelats a qualsevol. Aquest és l’origen del meu art’, m’explicà. Aquella experiència per a ell va ser un punt de no retorn. ‘Vaig aprendre de màgia, de plantes i a veure i comprendre els éssers de l’altre món’. Com a artista va ser autodidacta. Va fer-se famós al país com a restaurador dels baixos relleus dels Palaus reials d’Abomey i autor de les monumentals estàtues que decoren el camí dels esclaus a Ouidah, inaugurat el 1992 amb motiu d’un simposi de la UNESCO sobre l’esclavatge.\nImatge vudú. Cyprien Tokoudagba (fotografia: Xavier Montanyà).\nEscena de la mitologia vudú. Cyprien Tokoudagba (fotografia: Xavier Montanyà).\nDéus i esperit vudú. Cyprien Tokoudagba (fotografia: Xavier Montanyà).\nTokoudagba m’explicà, al·lucinat, la seva estada a París per participar a ‘Les Magiciens de la Terre’. Mai no havia sortit d’Abomey i tot allò va ser una aventura gairebé irreal per a ell. Pujar a un avió, enlairar-se, volar, aterrar, la gran ciutat, l’hotel, l’ascensor, els pàrquings gegants… ‘hi ha cases de pisos només perquè hi visquin els cotxes’, deia rient. Aquella exposició el va fer internacional: ‘Des que em van convidar a París, he recorregut mig món amb les meves obres: París, Copenhaguen, Nova York, Londres, Sidney, Mèxic, el Brasil, el Japó… Gràcies a això he pogut fer conèixer al món el vodú, els nostres déus i els nostres esperits’.\nEll ha decorat la major part dels temples vudú de la seva ciutat. Ha donat forma i cos a molts dels déus i esperits del vudú. Amb argila i amb pintura, en murals, quadres, estàtues i baixos relleus. És un mèdium que coneix i plasma els éssers que viuen a l’altra banda. En acomiadar-nos, després d’haver-me ensenyat l’estudi i els darrers treballs, em va mostrar el pati de darrere. Diverses figures murals pintades en un mur d’argila decoraven una construcció dedicada a les ofrenes i pregàries vodú. Les seves creacions són tan reals que tenen quelcom d’orgànic, d’animal, com si la pintura vermella fos sang, o l’argila, carn. Em va regalar una figureta verda i groga. Un camaleó. Me la va signar sota la base. ‘Quan arribis a Barcelona, envia’m una postal dient-me que estàs bé.’ I això vaig fer, tot just arribat. El camaleó ha estat sempre amb mi de llavors ençà.\nDetall de la instal·lació sobre l’esclavatge de Georges Adeagbo (fotografia: Xavier Montanyà).\nGeorges Adéagbo o l’artista que l’art ha creat\nM’interessava de conèixer Georges Adéagbo perquè aquell mateix any 2002 havia exposat a la Documenta XI de Kassel i el 1999 havia participat en la Biennal de Venècia. Havia vist fotos de les seves instal·lacions, construïdes a partir d’objectes trobats. Volia veure-les en directe i conèixer l’artista, un home que abans de ser reconegut pel món de l’art occidental havia estat molt incomprès pels seus veïns i familiars, que el tenien per boig, fins al punt d’haver-lo internat diverses vegades en un psiquiàtric. Amb aquests antecedents em va costar una mica de localitzar-lo. Vivia una mica allunyat, estava marginat en tots sentits.\nL’artista Georges Adeagbo a Cotonou, Benin, 2002 (fotografia: Xavier Montanyà).\nFinalment, el vaig trobar en una residència per a artistes a la costa de Benín, prop de Cotonou. Era una casa magnífica, davant una immensa platja de cocoters. Ell treballava en diverses instal·lacions sobre l’esclavatge. Em va rebre sorprès però content que algú l’hagués trobat allà. Era evident que, al contrari de Tokoudagba, l’home no era gens popular a casa seva, on molts continuaven creient que era boig.\nS’expressava amb contundència i claredat, ben convençut del camí que havia triat. Tenia els ulls encesos, penetrants, i el gest enèrgic. ‘L’art és una forma de vida’, em digué. ‘És ple d’obstacles. Només el que sap on vol arribar ho aconsegueix. L’art és per damunt de la ciència, que és una concepció efímera. L’art és etern. No té fi. Jo l’he trobat.’ No n’hi ha cap dubte. A Georges Adéagbo li ha costat molts sacrificis i moltes desgràcies arribar fins on ha arribat.\nAixò em va explicar: Va néixer a Cotonou el 1944. És fill d’una família d’onze germans. Va estudiar dret a Abidjan i a París. La família no hi estava d’acord. Quan se li va morir el pare, el 1971, va decidir de tornar a Cotonou. La desavinença amb la família va ser absoluta quan es va parlar del repartiment de l’herència. El van marginar. L’ignoraven. Ell pensava i passejava… I a poc a poc, isolat de tot, per pura supervivència, es va inventar un llenguatge i una forma d’expressar-se. Recollia objectes, retallava diaris, llegia llibres i escrivia notes… peça a peça tot allò va anar configurant un altre món. El seu món interior prenia forma i significat.\nEscena de la instal·lació de Georges Adeagbo (fotografia: Xavier Montanyà).\nLes seves instal·lacions són un potent collage ple de significats encreuats, de camins narratius, de la força del real i del subconscient. ‘Els objectes que recullo, no són objectes qualssevol. Són part de la història de la meva vida’, m’explicava. En ell el vodú i els esperits paren més lluny, però hi són, formen part evident del seu món interior. Un dia va començar a plasmar el seu univers en forma d’instal·lacions en el pati de sorra de platja de la casa familiar. Ell mai no havia vist una instal·lació artística i els seus familiars i veïns encara menys. Allò va ser l’excusa perfecta per a desempallegar-se’n per sempre. El van ingressar en un psiquiàtric.\nLa seva lluita per a reafirmar-se com a persona i com a artista va ser molt dura i amarga. La història que em va explicar és molt tràgica. Les descripcions del psiquiàtric, terribles. No obstant això, ell va perseverar fins que va sortir en llibertat convencent els metges que no era un boig. Vuit vegades el van tancar en aquell centre. Vuit vegades que va haver de convèncer els metges i la societat que ell no era un boig.\nVisqué en la misèria, sobrevivia com podia, però continuava fent els seus muntatges a terra. Ningú no l’entenia. Ell continuava, incansable, convençut que necessitava fer allò per viure en pau, convençut que havia d’expressar els seus conflictes interns per a ser respectat i sentir-se bé. Treballava i vivia sol, aïllat. Però un dia l’atzar el va anar a trobar. Un crític d’art francès va arribar casualment a casa seva. Un nen li havia dit que, si li agradaven les coses rares, tenia un veí un pèl boig que en feia. Quan el crític va entrar al pati es va quedar de pedra. ‘Va ser el meu salvador’, m’explicà Adéagbo somrient. ‘Per fi! Algú que em comprenia.’\nLa seva descoberta per atzar va ser l’any 1993. L’home feia vint-i-tres anys que treballava en la solitud més absoluta. Després d’una primera exposició a França, no va parar d’exposar arreu del món. El 1999 va guanyar el Premi d’Honor de la Biennal de Venècia. Però els èxits no l’havien canviat per a res. Ell no es considera un artista. ‘L’art és a la natura. És l’art que fa l’artista i no a l’inrevés’, anava dient mentre em mostrava els seus darrers treballs. Per acabar, en acomiadar-nos, solemne i misteriós, em va dir: ‘Jo no sóc un artista. No faig art. Només sóc un missatger.’\nEscena frontal de l’obra sobre l’esclavatge de Georges Adegabo (fotografia: Xavier Montanyà).


L'ajuntament de Balaguer durà a terme el divendres 7 de juny la Marxa Exploratòria per a Dones, una activitat que vol servir per fer una diagnosi dels espais de la ciutat que generen més inseguretats\nERC guanya a la Diputació de Lleida però haurà d'arribar a acords per governar. El PSC es queda amb 3 diputats i Cs manté el que tenia, mentre que PPC i la CUP perden el seu diputat i n'entra un del Comú\nSorpreses a la Noguera on la majoria d'alcaldes repetien com a caps de llista. Antoni Balasch ha perdut l'alcaldia d'Albesa després de 20 anys. A Àger, ERC ha perdut les eleccions i a Castelló, Omar Noumri serà el nou alcalde\nEufòria desfermada a ERC de Lleida per la victòria històrica de Miquel Pueyo a la capital del Segrià. El candidat d'ERC es mostra convençut que hi haurà entesa amb la resta de partits després de 40 anys de governs del PSC\nERC (31,56%) guanya les eleccions municipals a la demarcació de Lleida amb JxCat (31,04%) molt a prop. El PSC obté la tercera posició a les comarques lleidatanes\nUltradreta i populisme guanyen a França, Itàlia i Hongria i Farage venç al Regne Unit tot. Junts-Lliures per Europa ha guanyat les eleccions europees a Catalunya i a Espanya les eleccions han donat la victòria al PSOE\nL'escola Gaspar de Portolà porta aquest dimarts 28 de maig l'espectacle 'Fa molt de temps a Balaguer' al Teatre Municipal. Es tracta d'una obra amb poesia i teatre adreçada a alumnes i pares de cicle mitjà\nLa participació a la UE se situa en el 50,5% i és la més alta dels darrers 20 anys. L'augment respecte al 2014 és de vuit punts, el més significatiu des de les primeres eleccions europees\nEl Club Futbol Balaguer tanca la temporada al camp del Vista Alegre amb una derrota per 3 a 0. Amb aquest partit els de la Noguera acomiaden la 1a Catalana per jugar a segona, un descens que ja van certificar fa diverses jornades\nPedro Mayoral i Elisa Lladós guanyadors del Running Festival Altorricón, cita puntuable per a la Lliga Ponent amb 3 distàncies diferents. El balaguerí Sergi Nunes va aconseguir el tercer lloc a la cursa de 5 quilòmetres\nQuè fem 08-02-2019\nDia: dissabte 1 de juny de 2019 Horari: de les 10.30h a les 14.00h Lloc: Centre d'Interpretació de l'Or del Segre Recorr...\nTrofeu promeses piragüisme. Campionat Catalunya\nDia: dissabte 1 de juny de 2019 Campionat de piragúisme en diferenst modalitats i categories. A càrrec de l'Associaci&oac...\nDia: dissabte 1 de juny de 2019 Hora: 17.30 h Lloc: casal Lapallavacara Preu: gratuït Inscripcions: tancades A càrr...


Malson abans de Nadal al Reial Madrid\nEL TÈCNIC CRITICA PÚBLICAMENT EL DIRECTOR GENERAL DEL MADRID\nMourinho, nerviós des del 5 a 0 a Barcelona, provoca un incendi a Florentino Pérez atacant Valdano i demanant fitxatges\nEl dinar de Nadal del Reial Madrid no va ser fàcil de pair. Davant de la premsa, el president va intentar escenificar normalitat, malgrat que dos companys de taula, Mourinho i Valdano, no es porten gens bé.\nTONI PADILLA Barcelona 21/12/2010 00:00\nEl 5 de maig del 2005, Jorge Valdano escrivia a les pàgines del diari Marca sobre l'entrenador del Chelsea José Mourinho: "Si permetem un excessiu intervencionisme dels entrenadors, eliminarem tota idea de felicitats, primer en els jugadors, i després en els espectadors". Cinc anys més tard, Mourinho entrena el Madrid i Valdano n'és el director esportiu. I aquest "intervencionisme" del portuguès li ha esclatat als morros.\nLa derrota per 5 a 0 al Camp Nou ha creat escletxes dins de l'organigrama del Reial Madrid. Des de llavors, l'equip no juga tan bé, i el tècnic portuguès ha escenificat públicament el divorci amb un dels càrrecs de confiança del president Florentino Pérez: Valdano, l'home elegant i amant de les bones formes. L'home que no és amic dels discursos victimistes ni de les acusacions sumàries als àrbitres. Poc després que Valdano no critiqués amb duresa l'arbitratge de Clos Gómez en el partit contra el Sevilla, Mourinho va atacar la línia de flotació del director general en demanar públicament una reunió amb Florentino Pérez, ja que afirmava estar tip de rebre una llista d'errades dels àrbitres mentre algú "s'amaga i prefereix que sigui l'entrenador qui doni la cara". En demanar aquesta reunió, Mourinho pressionava Florentino perquè imposés el seu discurs victimista amb el àrbitres com aquell oficial del club i anés apartant cada cop més Valdano.\nLes declaracions de Mourinho, però, no tenen com a principal objectiu evitar que es parli del joc pobre de la plantilla més cara del món. Ni tan sols seguir parlant de teories de la conspiració a favor del Barça. L'objectiu del portuguès és reforçar la seva autoritat, apartar Valdano i poder fins i tot demanar més reforços, ja que el portuguès va veure clar que a hores d'ara el Barça és molt superior.\nDinar de Nadal plegats\nAhir, Pérez, Mourinho i Valdano van compartir taula en el tradicional dinar de Nadal. Amb el tècnic del primer equip de bàsquet, Ettore Messina, com a convidat de pedra a la taula, tots van mostrar-se com una família que es porta bé. Però el divorci entre Mourinho i Valdano és evident. De fet, ja no mantenien una bona relació des de fa temps, ja que l'argentí havia criticat diversos cops el tarannà del portuguès quan escrivia articles al diari esportiu Marca .\nValdano, que s'ha desfet en elogis parlant de Guardiola -a qui uneix una relació de respecte basada en entendre el futbol d'una manera similar-, viu actualment el seu segon periple com a director esportiu del Madrid. El primer ja va ser amb Florentino Pérez com a president, i el segon ha arribat quan aquest ha tornat al club. Durant el període en què no ha exercit, l'argentí ha criticat tant els mètodes de Mourinho com decisions de la junta directiva de Ramón Calderón, que criticava obertament els àrbitres. I ara es troba amb un tècnic que vol fer exactament el mateix.\nMourinho, gat vell, és conscient que la relació entre Pérez i Valdano no és la mateixa d'abans. L'argentí va ser qui va escollir Manuel Pellegrini per liderar el projecte blanc la darrera temporada i el president no li perdona haver escollit el xilè, que va aconseguir una xifra de punts que el 99'9% de les temporades hauria fet el Madrid campió, però no era prou galàctic per als seus gustos. Mourinho va ser decisió del president i Valdano sap que, ara mateix, si Pérez es veu obligat a triar, escollirà el portuguès. I Mourinho insisteix per obtenir la seva petita revenja contra el que el criticava amb elegància amb els seus articles.\nUn davanter com a regal\nMourinho, a més, aprofita la situació per pressionar el president i aconseguir reforços. El tècnic portuguès no en té prou amb la plantilla més cara de la història i vol un davanter centre com a reforç per aquest mercat d'hivern. La derrota al Camp Nou - quan sense el lesionat Higuaín va jugar Benzema- ha provocat que el portuguès, preocupat, s'hagi encaparrat a reforçar la plantilla. Al portuguès i al president els uneix una preocupació: patir una nova humiliació en el partit de tornada i no guanyar la Lliga. Les festes seran mogudes, al Bernabéu.


empresa participativa: La ment participativa\nAquest matí al tren anava llegint el diari, i he anat a parar a un article que he trobat molt suggerent. El periodista Dídac P. Lagarriga hi presenta el pensament del filòsof polonès Henryk Skolimowski (Varsòvia, 1930), que parla de llibertat i d'espiritualitat, però també de participació. Deixeu-me citar aquí alguns fragments, que penso que valen molt la pena:\n«Avui dia, no obstant això, estem envoltats d’una crida a la participació, cosa que ens pot fer confondre amb el que entén Skolimowski per ment participativa. Ell mateix ho assenyala i ens ensenya a diferenciar entre la veritable participació i el que ell anomena pseudoparticipació, la qual sorgeix “quan pensem que hi ha lloc per a la nostra intervenció creativa però de fet no és així, o és molt limitat”. “Succeeix quan les regles internes del joc estan ocultes i només un privilegiat les coneix, cosa que li permet manipular el joc pel seu propi interès. Amb aquesta il·lusió de participació donem el nostre consentiment tàcit al joc poderós d’altres”, explica aquest precursor de l’ecosofia, que afegeix: “És molt comú en el món d’avui. Si bé se’ns anima a participar, estem molt limitats per les regles del joc i això ens frustra. Volem participar creativament, però les regles ocultes ens emmordassen i incapaciten. La participació veritable és alegria i realització, i no frustració, ira, buidor i alienació experimentades quan la veiem restringida.»\n«Perquè aquesta ètica participativa sigui funcional ha d’implicar “ el respecte i la responsabilitat pel benestar dels altres”, recorda Skolimowski. “L’exaltació de l’ambició i la satisfacció personal a càrrec del benestar general separen la persona d’un context de participació més ampli, i provoca finalment una profunda insatisfacció interior. El concepte participatiu aplana el camí a la comprensió holística de tot el que existeix. Ens indueix a celebrar la nostra unicitat sense permetre’ns l’arrogància o la superioritat”.»\n«Aquesta participació imbuïda d’empatia, compassió, responsabilitat i necessitat de reverència, certament, dista molt de la noció de participació que s’utilitza habitualment, i suposa un cant a la llibertat i la creativitat des de la dignitat de la condició humana, sense excuses per aquest canvi de visió interior necessitat de vincle amb l’altre.»\nInteressant, oi? Podeu trobar l'article sencer aquí:\nTambé trobareu un article d'aquest autor sobre aquest mateix tema al blog CCCBLAB del CCCB:\nEtiquetes de comentaris: lideratge, participació


Després d'un cap de setmana sense castells, els Capgrossos inicien aquest diumenge a Vilanova el seu particular camí a Les Santes. Actuen a 'La Grallada', un cap de setmana que els Bordegassos locals dediquen als grallers i ja no pararan fins al 24 de juliol.\nSón sis setmanes durant les quals els plans de la colla passen per no baixar del nivell casteller mostrat a l'Aniversari i sovintejar, sempre que sigui possible, els castells de 9.\nPrecisament el 3 de 9 podria ser el gran objectiu dels Capgrossos si aconsegueixen fer-ne bones proves a assaig. A Vilanova els Capgrossos coincidiran amb els Bordegassos, la Jove de Tarragona i els Castellers de Sant Cugat.\nVilassar també vol ser de 9\nJust després d'aquest cap de setmana, els de blau tindran un sol assaig, el dimarts 21, per preparar la diada de Sant Joan, diumenge 26 a Vilassar de Mar. La vilassarenca és una plaça molt estimada per la colla, que hi han intentat, en tres ocasions, castells de 9. Aquest hauria de ser el llistó d'enguany.


Presentació del llibre "Una vegada un home i una dona van morir" - Fundació Catalunya-Amèrica\nEl llibre Una vegada un home i una dona van morir va ser presentat el passat mes de maig a l’Espai Betúlia de Badalona. Porta per subtítol (Un dia no hi serem) i parla, precisament de la mort des de diverses òptiques. Com a recordatori de la pròpia mort, al llarg de les pàgines van apareixent maneres tradicionals d’anomenar-la que algunes les recordem i d’altres ens sorprenen.\nA la presentació, molt concorreguda, van ser presents les seves autores i autor: Roser Pubill, Núria G. Galdés i Joan Soler i Amigó, aquest últim patró de la Fundació Catalunya-Amèrica. Cadascú va fer referència al treball realitzat dins de l’edició.\nEl llibre té també la seva història marcada pel context mundial, ja que estava acabat abans d’esclatar la pandèmia de Covid19 i ha hagut d’esperar per poder ser presentat públicament. El tema també ens fa plantejar-nos la pròpia mort, en aquests moments en que som més conscients dels nostres límits temporals.\nDins de la presentació els autors van dedicar una estona a parlar de la portada, a la qual trobem una reproducció del mural La mort juga als escacs, del pintor Albertus Pictor, realitzat cap el 1480-1490 per l’església de Taby a Suècia.\nA la seva contraportada podem llegir: “Aquest llibre ha estat escrit a sis mans del pròleg a l’epíleg, i té un índex divers però no contradictori. Intenta abastar de l’Hades d’Orfeu als tanatoris; del culte als difunts al refranyer; del nemini parco de les danses de la Mort a l’existencialisme filosòfic; de la genètica a la mort cel·lular; de l’eutanàsia a l’adéu del Petit Príncep… I entremig fem literatura. És la mateixa Mort que es troba i s’amaga, se somnia i es dol en les mitologies i les teologies, en les rondalles i llegendes, en les ciències i les lletres, en els jocs i els poemes. La mateixa que ens arriba a cadascú”.\nL’editorial és Onix i el llibre es pot trobar fàcilment a les llibreries.


PLANTA BAIXA (CENTRE CULTURAL) - Ajuntament d'Almussafes\n1. Recepció consegeria\n3. Saló d’actes\nRelació de material tècnic\n2 Torres fins a 6.5 m d’altura\n4 Trams de trilite de 3 metres c/u, en total 12 metres\n20 Focus PC de 1000W amb porta-filtres i retalladors\n15 Focus parell 64 d’1.000W – 1 Dimmer de 12 Canals dobles (2kw per canal) amb connexió shucko.\n1 taula de llums de 12 canals digitals. Eixida per mdx i dm54\n20 Focus PC de 1000W amb porta-filtres t retalladors\n15 Focus parell 64 d’1.000W\n1 Dimmer de 12 Canals dobles (2kw per canal) amb connexió shucko\n1 Canó de llum halògena d’1.000W\nNo hi ha barres electrificades, les mànegues de connexió, es fan per shuckos. Les mànegues de connexió són: 2 de 25 metres i 1 de 5 metres.\n4. Sala juvenil\nEn esta dependència se celebra l’activitat Els caps de setmana al Centre Cultural, per a jóvens entre 12 i 16, anys, aproximadament. Un equip de monitors especialitzats dirigixen la iniciativa municipal, que es desenrotlla de divendres a diumenge, entre els mesos d’octubre a maig.\nDivendres, de 21 a 01 h.\nDissabtes, de 18 a 01 h.\nDiumenges, de 18.30 a 21 h.\nA més del servici diari de cafeteria, esta dependència també oferix la possibilitat de celebrar aniversaris i en ella es desenrotlla el programa de concerts municipal “café-concert”, recitals de poesia i espectacles teatrals de xicotets formats.\n6. Despatxos administració\n7. Sala de llums


Tons de verd | mar B. Oliveras Tons de verd – mar B. Oliveras\nTons de verd\n21 Març 2008 Marcronica esportiva, futbol, homes Deixa un comentari\nDiuen que els homes no són capaços de distingir massa tons dels colors bàsics. Les dones, en canvi, poden mantenir llargues converses sobre els mil matisos que pren el color taronja, per exemple, en salmó, en préssec i en coral. El blauverd, en verd aigua, en blau cel, en blau elèctric, en blaugris, en verd poma. Quin univers cromàtic que es perden els mascles de la nostra espècie! Però no. Ahir, a Liverpool, aquesta teoria estúpida va quedar obsoleta, com espero que també la segueixin la de que les dones no saben llegir mapes, que els homes no poden posar rentadores o que no tenen sensibilitat. I tant si en tenen de sensibilitat! I tant si en saben distingir de gammes cromàtiques! Un munt! Mireu ahir només del verd: verd esperança, verd pistatxo que no és el verd fluorescent de la samarreta blaugrana, verd gespa!\nPerò ahir el verd va prendre una significació diferent: El vigent campió de la Champions League, ha perdut la seva corona al Regne dels fills de la Gran Brtanya. Al bressol d’aquest coi de joc amb piloteta. A la casa dels Beatles. A quilòmetres de Lourdes, la culerada , amb la cua entre les cames, torna camí a Catalunya, sense que la Creu de Sant Jordi hagi fet prou sang als diables vermells del Liverpool.\nLa gent blaugrana, esperava el miracle, però no va esdevenir-se. Abans del partit tot eren senyals. Els teleinformatius n’anaven plens: el Barça no ha de perdre l’esperança perquè s’estarà al carrer “hope”. Algú allà dalt diu als blaugranes que no perdin la fe. El Barça no pot perdre perquè duu la samarreta amb el color festuc invencible. Algú allà dalt diu als blaugranes que, de la mateixa manera el verd és el color per l’esperança, el verd pistatxo, és el color de la victòria. Però el miracle ha fet llufa i tots aquells senyals divinament fetitxistes, no devien anar per nosaltres. Ara, després de tot, s’ha reformulat l’exercici hermenèutic: a Anfield Road , Déu va dir “ No passareu”.\nMés de 42.000 ànimes roges anglicanes, van espantar la fe dels catòlics catalano-romans. El càntic dels anglesos el “ Mai Caminaràs sol “ , va fer tremolar tots els ciris encesos en nom de la Moreneta. Teníem un Barça amb armadura fluorescent, estendard d’herois desesperats 3-4-3 , trident ofensiu de somni (Messi, Eto’o , Ronaldinho). Teníem un Barça així, que es va passar els primers quaranta-cinc minuts perdut per la gespa verda opiàcia.\nPotser buscant un alè d’inspiració, els amics càmeres d’antena-3 enfocaven tot sovint un parell de noies maques que, més tard vam saber que es tractaven, almenys una de les dues, de la filla de Rijkaard. Uns ulls verds immensos, seguien guspirejants el joc dels nois del seu pare. Uns ulls verds de damisel·la en torneig de cavallers. Ningú, però, ni el capità, va passar a recollir el mocador de donzella que segurament, els hagués prendat de poder encertador.\nUn poder encertador com el que va brillar a Amsterdam. La màgia no va arribar mai a les cames dels astres blaugranes. I mentre el marcador no pujava ni a tiros, anavem recordant que el F.C. Barcelona, està totalment estructurat, ideat i amamantat per fer córrer la bimba , per jugar ràpid, quasi al primer toc. Combinacions, triangulacions, obrir el màxim el camp. I espetec contra el físic brítànic, les torres, les fogarades, la potència, les cosses, les patacades, o dit en culé “l’antifutbol”. Amb l’antifutbol castrant el joc a la primera part, el Liverpool va crear més de quatre ocasions clares de gol, amb dos xuts al pal, essent Riis (8’ ,11’ , 26 ‘) , Bellamy (25 ‘) i Kutuy (25 ‘) les màximes expressions del vendaval ofensiu britànic.\nLa segona part, els diables vermells estan més cansats pel gran desgast realitzat fins aleshores. Abaixen la pistonada, afluixen la pressió. Les càmeres ja no enfoquen la damisel·la i ben segur que estava fent senyals a son pare. Li diu: “pare jo de tu faria canvis”, “pare que el cavaller negre no està fi”, “pare arrisca’t i posa el ros que és més ben plantat”. I el bon Rijkaard, sense perdre mai el somriure i la compostura, claudica davant els consells de la seva filla.\nPerò tot allò que les càmeres no recullen és hipotètic i el fet tangible és que el Barça va saber aprofitar l’afluixada de corda del Liverpool. Les seves estrelles, van comença fer-la anar com saben i a crear perill. Però el Liverpool tot i no jugar tant bé com a la primera part, van continuar creant ocasions de gol, a botes de Kuyt i Gerrard principalment. Al minut 52’ va arribar el primer estigma del miracle possible, quan el “ Gaucho “ , amb magnífica recepció i mitja volta, va estimbar una pilota al travesser superior anglès. Amb els canvis al minut 60’ de Giuly per l’ennegrit Eto’o i de Gudjohnsen pel targetat Thuram, van espavilar més els barcelonistes, que van veure la llum celestial del miracle, quan l’islandès Gudjohnsen , va fer una excel·lent penetració a l’àrea tot marcant el 0-1. Bogeria de 2000 a la grada. Quedaven 25 minuts per jugar i ja es tastava l’èpica de la remuntada. Però ai las! Que el verd no era el verd! Que l’única cosa certa i empírica va continuar essent l’implacable estadística: El Barça no ha perdut mai al camp del Liverpool. I de fet no va perdre, però no n’hi havia prou.\nEl Campió ha estat vençut pel Drac vermell, Sant Jordi no va despertar el Ferro i el nostre Déu, catòlic, apostòlic i romà, no li va agradar gaire que ens acollíssim a senyals profanes, com la protecció fàunica del verd-festuc-samarreta. Ahir, a la terra anglicana d’Anfield Road , no era un temps per miracles. Si el Barça perd contra el Real Madrid, potser es començarà a perdre la Fe, en Déu o en el verd, que és pitjor.\n← Picasso en film


Amnistia Internacional convoca una concentració a Tarragona a favor dels refugiats | Diari de Tarragona\nAmnistia Internacional convoca una concentració a Tarragona a favor dels refugiats\nEs convoca aquest dimecres 9 de setembre a l'Estàtua dels Despullats de la Rambla Nova de Tarragona\n8 de Septiembre de 2015 - 10:43 hs\nRecollida de signatures al Balcó del Mediterrani en una altra campanya d'Amnistia Internacional. FOTO: DT\nAmnistia Internacional (AI) ha convocat per demà una concentració a Tarragona a favor dels refugiats de conflictes bèl·lics amb el lema "Targeta vermella a Europa", i insta l'Ajuntament de Tarragona a complir tots els acords aprovats en un ple, conforme oferirien reallotjament als que demanen asil.\nSegons informa Amnistia Internacional, la concentració es convoca aquest dimecres 9 de setembre a l'Estàtua dels Despullats de la Rambla Nova de Tarragona. AI recorda que els refugiats procedeixen de països amb greus crisis humanitàries com Síria, Eritrea, Afganistan, Nigèria, Somàlia, Palestina, Pakistan, Etiòpia i el Sudan.\nL'organització de defensa dels Drets Humans insta el consistori tarragoní a complir l'acord pres pel ple del 20 de març passat, en el qual assumia pressionar organismes nacionals i internacionals per aconseguir millores en la resolució d'aquesta crisi.\nUn dels punts de l'acord municipal era posar a disposició del Govern un nombre significatiu de places de reassentament, així com suficients recursos per a la implementació dels programes d'integració necessaris.\nAI també retreu als dirigents europeus la seva obligació de protegir les persones sol·licitants d'asil, tal com marquen els tractats internacionals, i titlla de "vergonya" els obstacles que posen per impedir l'entrada de persones.\nFinalment, defensa que ja ha passat el temps de condemnar morts humanes amb minuts de silenci i advoca perquè s'exerceixi el lideratge per combatre aquesta crisi humanitària


AMPLIACIÓ DEL CAMP DE BATALLA.: koiné vs. klingon\nkoiné vs. klingon\nTinc dubtes sobre l'oportunitat temporal del manifest del grup Koiné i crec que no s'ha estat prou curós a l'hora d'utilitzar determinades expressions, però coincideixo amb la diagnosi de fons: el manteniment de l'actual "statu quo" lingüístic ens aboca, primer, a la minorització definitiva del català i, tot seguit, a la seva extinció. Les xifres parlen per si soles..Més enllà de l'escola, on també hi ha moltes llacunes, a Catalunya l'autèntica immersió lingüística és en castellà: la cultura de masses, és a dir TV, cinema, videojocs, revistes, literatura popular, webs, etc, s'expressa "massivament" en castellà; els catalanoparlants es passen sistemàticament al castellà quan algun dels seus interlocutors és castellanoparlant o desconegut; l'ús del català a la justícia és simbòlic; la llengua d'acollida dels nouvinguts és el castellà, fins i tot molts dependents de comerç, que per edat haurien d'haver estat escolaritzats en un sistema d'immersió, practiquen un monolingüisme castellà de pedra picada, sigui quina sigui la llengua del client. D'altra banda el català que es parla, sobretot en entorn urbans, cada dia és més pobre, interferit i calcat del castellà.\nObrir el debat sobre l'estatus de la llengua al mateix moment en què hem de sumar el màxim de gent al projecte independentista té els seus riscos, però aquest debat s'ha obert perquè molts dirigents de l'independentisme l'havien tancat en fals, pretenent que en una Catalunya independent es mantindria l'actual legislació en matèria lingüística, com si la supervivència de la llengua no estigués en perill i donant per fet que el simple accés a l'estatalitat en garantiria el futur. Deixant de banda la resposta previsible de la caverna espanyolista, m'ha semblat del tot desmesurada la reacció contrària d'alguns independentistes que, pel que es veu, en la seva ment ja havien incorporat com una veritat inqüestionable que el model lingüístic de la República Catalana s'hauria de basar en la igualtat d'estatus per al català i el castellà, prescindint del fet que aquesta alternativa condemna el català a una morta lenta però segura. L'independentisme bilingüista proclama la necessitat de defensar aquest model com condició necessària perquè el sí superi el 50 % del cens, incorporant molts castellanoparlants que temen pel futur de la seva llengua en una Catalunya independent. Però encara van més enllà i afirmen que, en la mesura que el castellà és la llengua materna i habitual d'una majoria de catalans, s'ha de considerar també com a pròpia del país. Són arguments respectables, però curiosament pequen d'allò que es vol eradicar de l'independentisme, són arguments identitaris. Dit d'una altra manera, si la independència no és projecte identitari dels catalanoparlants tampoc no és un projecte identitari dels castellanoparlants, és en canvi un projecte nacional dels catalans, sigui quina sigui la seva llengua habitual. D'altra banda, més enllà d'aquestes categories simplificadores, catalanoparlants i castellanoparlants, què me'n dieu d'uns dels grans protagonistes de la nostra supervivència com a poble, mereixedors d'un agraïment infinit: els pares que, tot i tenir el castellà o un altre idioma com a llengua materna, han fet i fan l'esforç de parlar en català als seus fills, potser no sempre, potser amb timidesa, potser sense saber-ne prou, però amb el seu gest fan possible la supervivència futura de la llengua pròpia de Catalunya.\nLa koiné era la llengua comuna, o més aviat el dialecte comú, dels grecs de l'Antiguitat clàssica, repartits per múltiples polis i territoris de la Mediterrània i la Mar Negra, un llenguatge compartit que els permetia comunicar-se entre tots ells, més enllà del dialecte grec local. El klingon és una llengua artificial creada específicament per a "Star Trek", parlada amb fluïdesa, fora de la ficció, per poc més de vint persones, presumptament membres de la facció més extremista del moviment "trekkie", si bé molts altres seguidors són capaços de pronunciar-hi algunes frases i fins i tot el "Hamlet", de Shakespeare, hi ha estat traduït.\nCom ens ensenya Marie Kondo, la gurú de l'ordre domèstic, ens hem de despendre de tot allò que no ens és útil ni ens fa feliços. . Si el català no és útil el seu ús restarà confinat a aquelles persones per a les quals el seu coneixement sigui motiu de felicitat, de la mateixa manera que al Sheldon de "The Big Bang Theory" el fa feliç parlar "klingon". Perquè el català sigui útil cal que sigui la koiné dels ciutadans de Catalunya, la llengua comuna, amb independència de quina sigui la llengua materna, familiar o habitual de cadascú. Entenc que Koiné, amb poc encert formal i temporal, demana que l'independentisme no renunciï a les eines de què pot disposar un estat per fer útil una llengua. Això vol dir oficialitat exclusiva? no necessàriament. Vol dir exclusió del castellà? encara menys. El castellà és tan potent que té garantida la seva presència al nostre país sigui quina sigui la legislació que s'apliqui. En realitat el blindatge de la llengua catalana per part del nou estat és l'única garantia d'una bilingüisme o d'un multilingüisme real que no acabi degenerant en un monolingüisme castellà.\nPublicat per Albert Guilera a 0:01


Aquest cap de setmana, milers de catalans hem viatjat nord enllà per travessar una frontera cada cop més permeable però encara efectiva, i trobar-hi una llibertat que a l’estat espanyol només és teòrica: la dels eurodiputats exiliats. Spain is different i es veu que Europa i la immunitat dels membres del Parlament Europeu comencen als Pirineus.\nPer a bé i per a mal, però, la frontera encara és efectiva: l’utilitza la policia espanyola per fer controls absolutament injustificats i injustificables, en un nou exemple evident i escandalós de discriminació ideològica, i l’utilitzen Carles Puigdemont, Clara Ponsatí i Toni Comín com a tallafoc. A un costat se’ls considera uns sediciosos fugats i empresonables i a l’altre, excel·lentíssims eurodiputats que són rebuts com estrelles del rock, tal com va titular el diari belga Le Soir.\nTravessar la frontera. Tornar-la a travessar. També ho van fer el gener de 1939, en condicions duríssimes, milers de republicans, fugint del fosc feixisme. ‘Cada carro és una família que se’n va, i cada filera de carros, un poble que es buida’, escrivia Antoni Rovira i Virgili. A començament dels setanta ja hi pujaven autocars organitzats, com ara, fugint de la fosca censura, per veure les pel·lícules prohibides pel franquisme o comprar-hi llibres. Dues hores amb L’últim tango a París al Cinéma Castillet i setmanes amb Marlon Brando i Maria Schneider a la retina.\nVuitanta anys més tard, sant tornem-hi, per defensar la república i retrobar-nos amb el president legítim i els exiliats. Un acte festiu i multitudinari que va mobilitzar 200.000 persones que, si tenien carnet de partit, el van deixar a casa. Persones que creuen que mobilització i diàleg van units i es retroalimenten, com ho fan l’exili i la presó. És cert que molts dels assistents són escèptics respecte de les intencions negociadores dels qui seuen a un costat de la taula de diàleg, i d’aquí, alguns dels xiulets que es van sentir, que certament no anaven adreçats a Oriol Junqueras.\nUns xiulets que es van convertir en aplaudiments quan Clara Ponsatí va alertar: ‘No ens deixem entabanar per fotografies de taules i diàlegs d’enganyifa que només busquen fer guanyar temps a Pedro Sánchez. Ens hem de preparar, ens cal preparar el pròxim embat per la ruptura, per alliberar-nos de l’estat espanyol des de les institucions i des del carrer.’\nTambé es van perdre oportunitats, dissabte, a Perpinyà. Els partits independentistes van deixar passar l’ocasió, una més, d’aparèixer junts, si no units, sobre l’escenari. Haurien demostrat que, en moments com l’actual i ocasions com aquesta, les desavinences per raons electoralistes cal deixar-les de banda. Marta Rovira ho explicava molt bé en el vídeo que es va projectar. I oportunitat perduda immensa per part del govern espanyol, és clar: digues que acceptaràs un acte així a Girona o Barcelona i el teu crèdit democràtic pujarà de manera automàtica.\nMalgrat les oportunitats perdudes, l’acte va ser un èxit. Per molts motius, entre els quals aquests dos. Primer: perquè va tornar a mostrar al país, i al país veí, i al món sencer, la força de la gent. Aquesta força que Jordi Borràs retrata tan bé en el seu darrer llibre i que, des de fa anys, és la peça més valuosa del moviment independentista. I segon: perquè mentre mirem d’eixamplar la base, eixamplem el país. Alguns catalans del sud hi pujaven per primera vegada. Mai no és tard! I entre els assistents a l’acte hi havia molts nord-catalans, òbviament, i fins i tot gent que parlava francès i duia una estelada al coll.\nEn parlàvem amb Martí Majoral, de l’Associació per a l’Ensenyament del Català (APLEC), mentre repartia exemplars de la revista infantil Mil Dimonis a la fira d’entitats que es va fer en acabar l’acte. En Martí m’explicava que per a les organitzacions que piquen pedra cada dia a Catalunya Nord, aquest és un acte històric que es recordarà durant molts anys. Que per a una ciutat de 120.000 habitants, bellugar 10.000 persones és moltíssim i més de 30.000, una bogeria. I que sentir com el peixater de Sant Feliu o el que li ven verdures a la cantonada parlen de Puigdemont no té preu.\nLes eleccions municipals de Perpinyà són a tocar i és molt simptomàtic que tots els partits polítics s’hagin apuntat al mambo i hagin volgut trobar-se amb Puigdemont. Això té ser una estrella del rock.


Serveis tecnològics avançats – Incafust\nHome / Serveis tecnològics avançats\nL’Institut Català de la Fusta realitza assajos de laboratori i assessorament tècnic basat en equips, tècniques i mètodes de treball normalitzats. Donem una resposta eficaç a les necessitats concretes que plantegen les empreses i incrementem la qualitat dels seus productes aportant solucions innovadores. Es disposa de les infraestructures necessàries per avaluar les propietats de la fusta i els seus productes derivats.\nEls principals serveis que s’ofereixen són els següents:\nAssaigs de laboratori i control de qualitat\nIdentificació d’espècie en mostres de tot tipus de fusta. INCAFUST pot realitzar l’extracció in situ o bé es pot fer l’enviament al laboratori per a la seva identificació.\nDeterminació de les propietats físiques bàsiques de la fusta: densitat, contracció volumètrica, higroscopicitat i duresa.\nDeterminació de les principals propietats mecàniques de la fusta: resistència a flexió estàtica, mòdul d’elasticitat a flexió, resistència compressió axial i resistència a tracció, entre d’altres.\nCaracterització i control de qualitat d’elements estructurals mitjançant la determinació del mòdul d’elasticitat, la resistència a flexió estàtica i la densitat; i a més, pels elements encolats la determinació de la resistència a tallant dels plans d’encolat, el gruix de la línia de cola, la resistència a la delaminació de línies de cola, així com altres\npropietats en funció de la normativa que li sigui d’aplicació.\nDeterminació de propietats vinculades a la protecció de la fusta com poden ser la penetració i retenció de productes protectors, la presència d’un producte químic concret en una mostra de fusta tractada, la determinació de taques que poden aparèixer en fustes tractades i d’altres aspectes que puguin ser determinants en situacions específiques.\nCaracterització i control de qualitat de taulers derivats de la fusta mitjançant la determinació de la resistència a flexió, la qualitat d’encolat, les variacions dimensionals originades per canvis d’humitat, la resistència a la humitat en condicions d’assaig cícliques i la resistència a l’arrancada de connectors, entre d’altres assajos.\nCaracterització i control de qualitat en paviments de fusta incloent la determinació de les característiques dimensionals (secció, rectitud, planura, obertura de juntes, variacions dimensionals), l’estabilitat dimensional, les característiques d’acabat superficial (resistència a l’impacte, duresa Brinell, resistència al lliscament, resistència a\nagents químics) i també característiques com pot ser la resistència a flexió o altres segons les normatives d’aplicació concretes al producte analitzat.\nCaracterització i control de qualitat en envasos i embalatges de fusta analitzant la resistència de caixes i envasos, determinant la capacitat de càrrega, la capacitat d’apilament per resistència a compressió o la resistència a flexió estàtica de la base entre altres. També s’ofereix la revisió de la qualitat de la fusta utilitzada en la producció de\npalets i embalatges, així com altres especificacions incloses en les normatives de producte.\nL’Institut Català de la Fusta realitza inspecció i diagnosi in situ d’estructures i elements de fusta amb la possibilitat d’analitzar la incidència dels defectes ocasionats per la degradació del material i les alteracions de tipus estructural aparegudes en elements de fusta mitjançant tècniques d’exploració específiques, com l’anàlisi termogràfica, els perfils resistogràfics o la detecció acústica d’insectes xilòfags.\nEn els treballs que realitzem s’analitzen tots i cada un dels elements de fusta que conformen l’estructura per obtenir les dades necessàries per realitzar l’informe d’avaluació de l’estat global de l’estructura. També recomanem solucions constructives adaptades a cada cas particular.\nLa determinació de l’estat de l’estructura és important per conèixer el seu estat funcional, ava-luar la capacitat mecànica, valorar la conveniència d’aplicar tractaments preventius o curatius i dimensionar correctament una actuació de rehabilitació. Això permet estalviar en reforçaments innecessaris per precaució a causa de manca de dades, i actuar de manera proporciona-da i adequada al seu estat.


Obertes les inscripcions per als cursos i tallers de l'Ateneu municipal | RubiTV.cat\nObertes les inscripcions per als cursos i tallers de l'Ateneu municipal\nLes novetats: un taller d'urban sketching, un de teatre gestual i un de salut corporal amb el mètode Feldenkrais\nper Redacció, 23 de setembre de 2019 a les 10:30 |\nL'Ateneu Municipal ja té a punt la programació d'activitats de tardor | Ajuntament de Rubí\nDes d'avui a les 10h es poden realitzar les inscripcions per a les activitats de tardor de l'Ateneu municipal de Rubí, que inclou cursos i tallers, activitats familiars, música, teatre, conferències i seminaris.\nLa música tindrà un gran protagonisme en aquesta programació. El 28 de setembre engegarà el setè Cicle de Jazz de l'Associació Jazz Rubí, amb una jam session; i seguirà amb diversos concerts com el de Nuria da Silva & Michele Faber Quartet (16 de novembre) i una xerrada sobre aquest gènere musical, a càrrec d'Andreu Fàbregas (21 de desembre).\nUn altre cicle que es mantindrà és el de Sala Clàssica, que inclourà els recitals de viola d'MC Events (11 d'octubre), de guitarra i contratenor del duet Duo Fraseggio (8 de novembre) i de guitarra clàssica de José Galera. També torna el cicle Conta'm una òpera, que segueix el fil de la programació estable del Gran Teatre del Liceu, i permetrà veure a l'equipament municipal Turandot, de Puccini (17 d'octubre), Doña Francisquita, d'Amadeu Vives (21 de novembre) i Cavalleria rusticana i Plagiacci, de Mascagni i Leoncavallo respectivament (19 de desembre).\nActivitats per als infants i les famílies\nEls dissabtes continuaran essent el dia dedicat a les activitats familiars. Hi haurà, per una banda, els cicles de Música per a petita infància i les sessions de Teatre per a petita infància, espectacles recomanats per a nens d'entre 0 i 5 anys.\nPer a infants de 6 a 11 anys, l'equipament proposa diverses activitats dedicades a l'art i la creativitat - com un taller de fotografia sense càmera (9 de novembre) o un altre de gravat i estampació (30 de desembre) - i a la ciència i la tecnologia - que inclou jocs clàssics com el laberint o el memory però amb robots.\nL'Ateneu també se suma a l'Any Teresa Pàmies\nEn motiu de la celebració del centenari del naixement de l'escriptora Teresa Pàmies, l'Ateneu de Rubí oferirà l'espectacle Coses de la vida: a ritme de bolero, a càrrec de Celeste Arias, l'11 de desembre. L'espectacle repassa els fulletons que Pàmies llegia cada dimecres al programa Els matins de Catalunya Ràdio, en què comentava una notícies d'actualitat acompanyant-les d'un bolero, ja que n'era una gran aficionada.\nA més, hi ha programats dos cicles literaris: Cap de Sons, un cicle de poesia, jazz i pensament coordinat per Wenceslao Galán; i Els llibres i els dies. La literatura universal en vuit autors, que anirà a càrrec de Marina Porras.\nAlgunes novetats en la programació de cursos i tallers\nLa programació de cursos i tallers serà l'habitual, però inclourà novetats destacables com un curs d'Urban Sketching, impartit per Miguel Herranz; un taller de teatre gestual a càrrec d'Inda Parera i un de salut corporal a partir del Mètode Feldenkrais.\nLes inscripcions per a aquestes activitats es podran formalitzar el proper dilluns, 23 de setembre, a partir de les 10h al propi Ateneu o bé via online, a la web que ha habilitat l'Ajuntament.\nCultura i mitjans, activitats familiars, conferències, seminaris, Ateneu municipal de Rubí, programació, cursos i tallers


Bloc de Mariàngela Vilallonga: Diari del Líban (XVIII)\nTeresa Costa-Gramunt 15 de setembre de 2010 a les 9:21\nHo veus? La comunió dels amics arriba lluny!\nTeresa Costa-Gramunt 15 de setembre de 2010 a les 9:24\nHo veus? La comunitat dels amics arriba lluny!\nGLÒRIA 15 de setembre de 2010 a les 15:32\nQuin viatge tan ben aprofitat! És molt curiós el que ens expliques d'Assemani. La vida, per sort, té aquests detalls inesperats.\nMariàngela Vilallonga 16 de setembre de 2010 a les 18:42\nEscriure el diari és com reviure el viatge, és viure'l dues vegades. Gràcies, Teresa i Glòria, amigues, pels vostres comentaris.


Menorca, pionera en la lluita contra el plàstic durant les festes de Sant Joan gràcies al Sistema de Dipòsit\nDurant les festes de Sant Joan de Ciutadella, les entitats impulsores de la campanya 'Per una mar sense plàstic', conjuntament amb el Consell Insular de Menorca, la Agència Menorca Reserva de Biosfera i l’Ajuntament de Ciutadella, demostraran com, quan els envasos tenen un valor econòmic (10 cèntims), no acaben abandonats.\nEl 23 i 24 de juny, durant les festes de Sant Joan de 2018 a Ciutadella, abandonar envasos tindrà un doble premi. A més d'evitar que molts acabin abandonat, primer pels carrers de la ciutat i després al fons de la mar, es recompensarà amb 10 cèntims per cada llauna, ampolla o bric que es porti a la màquina de retorn d’envasos que les entitats de la campanya 'Per una mar sense plàstic', conjuntament amb el Consell Insular, l’Agència Menorca Reserva de Biosfera i l’Ajuntament de Ciutadella tindran instal.lada a la Plaça dels Pins\nAquesta acció emularà el funcionament del Sistema de Dipòsit d'envasos de begudes que recull la proposta de Llei de Residus balear, i que ja funciona amb èxit en 40 regions de tot el món.\n“Recuperar la pràctica de tornar les llaunes i les ampolles a la tenda, cosa que ja fan a 40 regions de tot el món, ha de ser una gran ajuda per evitar que cada dia 1 milió d'envasos de begudes es perdin i acabin contaminant les Illes Balears”, ha indicat Eusebio Martínez de la Casa, portaveu de la campanya ‘Per una mar sense plàstic’.\n“En el cas del plàstic, cada dia a les Balears es venen 500.000 ampolles de les quals 350.000 es perden i contaminen el nostre entorn. No és només que aquest abandonament massiu suposi un desastre ambiental, és que els materials d’aquests envasos perduts equivalen a 6 milions d’euros anuals”, ha afegit.\nPer la seva banda, Javier Ares, president de l’Agència Menorca Reserva de la Bisofera, ha declarat: “El problema dels plàstics se'ns ha anat de les mans. Per exemple, els últims estudis de la sal de taula revelen que totes les sals analitzades en els cinc continents contenen microplàstics. La única solució és canviar tot el procés ja que no n'hi ha prou amb reciclar”. I ha proseguit: “S’ha d'apostar per un altre tipus d'envasos i embolcalls, així com per l'augment del material reciclat en els envasos de plàstic. Per la nostra banda, les administracions hem de posar tots els nostres esforços en regular la sortida al mercat dels envasos i el seu obligat reciclatge, en el qual hem de contribuir tota la ciutadania i les empreses”.\nMarta Marquès, regidora de Medi Ambient de l’Ajuntament de Ciutadella, ha valorat molt positivament aquesta experiència perquè “totes les deixalles que arriben a Milà sense separar, dins la típica bossa de fems on hi ha de tot, les pagam a preu d’or. En canvi, aquest sistema de reciclatge pràcticament s’autogestiona”. Marquès ha explicat que en dates com aquestes, l’ús de plàstic d’un sol ús a Ciutadella es dispara. “I molta part d’aquest plàstic acaba al terra. El cost logístic i econòmic que açò suposa escapa de qualsevol lógica”, ha especificat.\nLa prova es durà a terme des del capvespre del dia 23 fins al capvespre del 24 i es limitarà la quantitat d’envasos retornables a 10 per persona, per assegurar que les llaunes i les ampolles retornades són les que han estat consumides durant la festa.\nMaó, 22 de juny de 2018.


Resoldre el problema de l'esborrat del disc durant les actualitzacions de Windows 7 ▷ ➡ IK4 ▷ ➡\nEl cicle de vida de Windows 7 està arribant al final, però el sistema segueix rebent actualitzacions. A vegades aquest procediment es bloqueja i va acompanyat de la notificació "Cleanup. No apagueu l'ordinador ". La solució a aquest problema és el tema d'aquest article.\n1 Com eliminar el missatge de "Neteja de disc" a l'actualitzar Windows 7\n1.1 Mètode 1: Alliberar espai en el disc de sistema\n1.2 Mètode 2: Resoldre els problemes dels arxius d'actualització\n1.3 Mètode 3: Comprovar l'estat de la unitat\nCom eliminar el missatge de "Neteja de disc" a l'actualitzar Windows 7\nSi s'observa el missatge anterior, en la majoria dels casos, vol dir que les actualitzacions s'estan quedant sense espai a la unitat de sistema i el servei corresponent ha iniciat un procediment per alliberar-lo. Això sol fer-se a costa dels fitxers de pegats anteriors i de dades menors de el sistema, com la memòria cau d'Internet Explorer o el contingut de directori TEMP.\nSi l'operació triga molt de temps i no mostra cap progrés visible, no s'afanyi a reiniciar l'ordinador: la neteja també implica una desfragmentació parcial, i aquest no és el procés més ràpid. No obstant això, un senyal segura d'un problema serà que el missatge de neteja hagi aparegut durant 3 hores o més. Hi pot haver diverses raons per a això, però les principals són les següents:\nNo hi ha prou espai al disc de sistema;\nerror a l'recuperar els arxius d'instal·lació;\nProblemes amb els arxius d'instal·lació;\nmal funcionament de la unitat.\nPer tant, el mètode per solucionar la fallada depèn de la font que l'hagi causat.\nMètode 1: Alliberar espai en el disc de sistema\nSi l'eina de neteja estàndard es penja, val la pena intentar entrar i realitzar una eliminació manual de les dades no desitjats de la partició en què està instal·lat el teu Seven: de vegades la manera automàtica es troba amb entrades problemàtiques, però una neteja manual pot esborrar aquesta informació sense massa dificultat.\nLliçó: Com alliberar espai al disc de sistema\nMètode 2: Resoldre els problemes dels arxius d'actualització\nSovint el problema es produeix quan les dades d'actualització es reben de forma incorrecta o es corrompen durant el procés de descàrrega. Aquest tipus de problema s'ha de resoldre de forma complexa, els passos són els següents:\nEl primer que cal fer és esborrar la memòria cau d'actualització: és possible que un o diversos arxius estiguin danyats, el que fa que el procediment d'actualització no es completi correctament i s'activi una neteja.\nTutorial: Com esborrar la memòria cau d'actualització a Windows 7\nTambé és possible que el problema estigui relacionat amb una actualització concreta, normalment una de les més recents instal·lades. En general, no és possible assenyalar el culpable exacte, així que és millor tranquil·litzar-se i eliminar els tres més recentment instal·lats.\nLlegir més: Com desinstal·lar les actualitzacions de Windows 7\nDe vegades, els arxius d'actualització resulten estar infectats amb virus; és estrany, però passa, així que no està de més comprovar si el sistema està infectat.\nLliçó: Lluita contra els virus informàtics\nSi cap dels passos anteriors té efecte, la causa no són els arxius d'actualització, i haurà de canviar de mètode.\nMètode 3: Comprovar l'estat de la unitat\nLa causa més desagradable de el problema en qüestió és un mal funcionament de la pròpia unitat. Malauradament, fins i tot els discos durs i les unitats d'estat sòlid moderns són propensos a patir fallades de maquinari, de manera que, si se sospita d'això, s'ha de realitzar un diagnòstic exhaustiu.\nComprovació d'errors en el disc dur\nComprovació de la funcionalitat de les SSD\nSi la comprovació mostra problemes, la millor sortida és substituir la unitat que falla. En el cas d'un disc dur, pot intentar reparar parcialment, però això no solucionarà el problema.\nLliçó: Recuperació de discos durs\nAixí doncs, hem cobert les possibles causes de l'missatge "Clean. No apagueu l'ordinador "en Windows 7, i va proporcionar mètodes per resoldre el problema. Com a recordatori final, el suport per a "Seven" acaba al gener de 2020, per la qual cosa té sentit canviar a una versió més recent d'sistema operatiu de Microsoft o una de les alternatives.\nCom resoldre el missatge "Aquesta aplicació està bloquejada per raons de seguretat" en Windows 10


Sitgesinfoguia – La participació a les 18 hores és d’un 62’74%\nLa participació dels sitgetans i sitgetanes a les 18 hores s’ha situat en un 62’74 % el que representen 11.533 persones que s’han mobilitzat a Sitges per dipositar el seu vot. Al 2012 la participació a aquesta hora va ser d’un 57,68% (10.171 electors).\nEn total, avui a Sitges estan 18.386 persones estan cridades a les urnes. Els electors podran exercir el seu dret a vot fins a les 20h en 13 col·legis i 28 meses electorals. La jornada, que ha començat a les 9h puntualment, s’està desenvolupant sense cap incidència remarcable. Com a anècdota, una de les persones més grans que avui a Sitges ha pogut exercir el seu dret a vot ha estat Mercè Planas, de 97 anys. Pel que fa al servei d’assistència en vehicle adaptat per a persones amb mobilitat reduïda, 5 persones han fet us d’aquest servei per desplaçar-se fins als col·legis electorals.\nEl seguiment de la jornada es pot fer a través dels mitjans de comunicació municipals i el web www.sitges.cat on es poden conèixer les dades de participació per districtes, seccions i meses, i a partir de les 20h hores s’aniran publicant els resultats minut a minut.


Artesania Assumpta: Tot fet a mà: Agenda vintage de setembre a setembre\nAgenda vintage de setembre a setembre\nUna agenda ideal per a una mestra, una professora o, també, una estudiant.\nLa coberta, feta de cartró reciclat folrat amb paper d'Scrap d'inspiració vintage, incorpora el nom brodat en punt de creu en colors beiges i marrons, així com una decoració feta amb un ocellet de fusta sobre uns cercles troquelats\nQuatre separadors fets amb cartolina decorada de la casa Prima Marqueting amb les cantonades troquelades i tot envellit amb tintes distress\nCada una de les fulles de l'agenda (tant les del planning setmanal -amb tots els dies escrits a mà- com les de notes ratllades i quadriculades), estan envellides amb te i cafè.\nDetall de l'enquadernat, amb fil d'empalomar (cordill de cànem) i del brodat.\nLa petita llibreta auxiliar, que es pot guardar dins d'una de les butxaques o pestanyes, és molt pràctica, està feta amb el mateix disseny de cartolines dels separadors, també amb paper envellit i relligada amb cordill de cànem.\nDetall de la tanca de clip amb un cor de fusta decoratiu\nPerò l'agenda té molts més detalls, butxaques a les contracobertes, un punt de lectura, un sobre sencer per guardar papers, documents, fotos o el que calgui, amb pestanyes... En fi, ho mirem en un vídeo?\nLa mida és gran, DIN-A-5 (o mida quartilla: la meitat d'un foli)\nEl preu d'una agenda com aquesta, amb tots els materials i l'elaboració és de 40 €\nUna agenda similar però amb el paper sense envellir val 35 €\nPublicat per Assumpta a 14:33\nEtiquetes de comentaris: Agenda, Arxivador, Brodat, Cartró reciclat, Figureta fusta, Fil d'empalomar (cordill de cànem), Llibreta, Paper envellit, Paper Scrap, Papereria, Scrapbooking, Tintes distress