El Quadern d'Enric : Nota de Premsa del PP, NITXOLS\nNota de Premsa del PP, NITXOLS\nEl Partit Popular demana solucions a l'alcalde de Tavernes davant la falta de nínxols en el cementeri\nEl govern del bipartit porta arrossegant un problema en el tema del cementeri i la disponibilitat de nínxols per al descans dels veïns de Tavernes de Valldigna des de fa algun temps i no posa cap solució definitiva, només draps calents i pegats temporals.\nEn aquests últims anys hem vist com el nostre cementeri ha anat creixent cada any més i és que, encara que l'esperança de vida ha augmentat considerablement, la població de Tavernes va fent-se major. Açò ha fet que tots els governs de la nostra ciutat hagen posat un afecte especial en aquest tema a causa de, com deixa clar el nostre portaveu Manolo Vidal, “estem parlant d'un va espai molt sensible per a la ciutat i els seus veïns. Allí deixem als nostres familiars i mereixen el millor descans”. Encara que sembla que per al govern actual Bloc-PSOE no és una prioritat.\nExisteix un vertader problema en l'actualitat: no hi ha suficients nínxols ni espai per a construir-los. Durant aquesta legislatura el govern del bipartit ha anat eliminant tots els jardins i espais lliures del nostre cementeri que li conferien un aspecte ampli i de pau. I els ha substituit per construccions improvisades de nínxols per a poder cobrir les necessitats que es presenten. De nou, la mala gestió ha portat a atendre un problema greu amb solucions temporals que, en aquest cas, no poden ajudar més perquè no hi ha previsió d'espai dins del cementeri per a poder construir més nínxols, ni existeix cap projecte preparat.\nI ja no hi ha més jardins que llevar. Ja solament ens queden 79 nínxols disponibles. Si tenim en compte que en 2013 i 2014 van morir 155 i 140 persones respectivament, i enguany la xifra ja arriba a 171 veïns, el problema va en augment. Què passarà l'any que ve? On enterrarem als nostres sers estimats si en el cementeri no hi ha nínxols ni projecte d'ampliació?\nEsperem que després d'aquesta denúncia pública el govern del Sr. Juan es pose les piles i cerque una solució a aquesta situació que se'ns aveïna.\nAnónimo 2 de noviembre de 2014, 20:09\nSi no hi ha espai ni diners per fer més nixols tenim un problema i gran.\nL'alcalde va reconeixer que els nixos fets este any eren una solució a curt termini i la regidora Sansaloni va dir que com havien construit nixos ara més anaven a gastar 100.000€ en reparar dos edificis de l'entrada que estaven en mal estat.\nTenim un problema en cementeri.\nAnónimo 2 de noviembre de 2014, 20:12\nQui te raó, els de la Cotorra o el PP?\nEls cotorros diuen:\nI tu Estruch vas dir en el pleno extraordinari:\n"lo proposat s'ha aprovat amb els vots dels huit regidors del equip de govern, i els set en contra populars.\nAixí, ha detallat els diferents conceptes que compossaven la modificació de crèdit a aporvar, i que son :\n- 21.617 euros per a solsides del riu.\n- 100.000 per a nitxos.\n- 19.659 per a factures pendents de pago per obres en centres escolars.\n- 11.395 per a liquidar les obres de l'escoleta de la platja.\n- 59.990 per a mobiliari urbà i senyals de trànsit.\nY en el pleno ordinari ja havies dit:\n" ES REBUTJÀ UNA MODIFICACIÓ DE CRÈDIT AMB ELS VOTS DEL PP I VERCHER..."\nAmb un montant de 212.662'23 euros, provinent de varies partides, es proposava rehabilitar nitxos del cementeri, començant pels més antics a l'entrada del camp sant..."\n¿Que fem ara amb el PP? Vota en contra i critica que no es puga millorar el Campsant i fer ninxols?\nUna pregunteta: Eixes casetes noves les ha fet el PP o els d'ara?\nI tot el problema de falta de casetes ja ve de darrere perque vosaltres no vau fer res en tant anys de govern per solucionar-lo.\nJa sé que ara direu que estaveu molt ocupats fent la circumvalació, la nova depuradora, la piscina, l'aparcament, els poligons industrials, el carril bici, el colector de la platja i no tinguereu temps a fer cap de caseta.\nAnónimo 2 de noviembre de 2014, 21:34\nVan fer nixos o no van a fer nixos?\nÉs molt facil saber qui diu mentires.\nSi el govern mostra demà que hi ha partida i projecte els del PP diuen mentires i si el govern no ho mostra el PP diu la veritat.\nAnónimo 3 de noviembre de 2014, 7:27\nTu saps que el projecte s'esta fent i es faran les obres.\nCom ja es treballa en les solsides del riu Vaca que també el PP va votar en contra.\nAnónimo 3 de noviembre de 2014, 9:45\n8 mesos després del pleno extraordinari i urgent i encar està per fer el projecte?\nOn estava la urgencia del pleno?\nAnónimo 3 de noviembre de 2014, 14:16\nLa urgencia està en el mateix lloc que la circumval·lació de Tavernes. L'any 2005 es va pagar a una empresa 125.000 pel projecte i direcció d'obra i encara estem esperant i fa 10 anys. Si vols parlem d'alguna cosa més: depuradora, riu Vaca, parc del Cantalot...\nAra segur que estos no tardaran tants anys en el projecte, això segur.\nI perquè parles si saps que es normal eixe temps i més amb un projecte d'estes característiques on hi ha que remodelar, fer de nou ninxols. I damunt amb tot un estiu i setembre festiu pel mig.\nAnónimo 2 de noviembre de 2014, 22:33\nXe no manipuleu.\nEls 100.00€ son per Obres rehabilitació nixols que no és el mateix que fer més nixols i així ho va dir la regidora en el pleno i aixi consta en la pàgina 8 de l'acta del pleno del 3 de març\nAnónimo 3 de noviembre de 2014, 7:25\nRehabilitar nixols que estan fora d'ús i han caducat la concessió i tornar-los a usar. Donar-los utilitat que no tenen. Ací només manipula el PP.\nSiga per a una cosa o siga per a una altra, millora del cementeri es i el PP va votar en contra i en la seu nota es queixa que ara no es fa res pel cementeri quant es mentira.\nI posen una foto de nixols nous en la seua foto. Igual es una foto d'un altre poble.\nAnónimo 3 de noviembre de 2014, 9:48\nRehabilitar nixols que estan fora d'ús i han caducat la concessió i tornar-los a usar. Em pareix molt be però no deixa de ser una parxe. El que fa falta és ampliar el cementeri.\nHi ha un calcul de quants nixols hi ha caducats?\nAnónimo 3 de noviembre de 2014, 8:47\nTan per a fer ninxols nous com si va ser per rehabilitar els vells caducats i tornar-los a gastar el PP va votar en contra de les millores del cementeri.


PREVISUALITZACIÓ DE LA TEMPORADA 4B DE ‘WYNONNA EARP’: KAT BARRELL A NICOLE, WAYHAUGHT - POST MORTEMS\nquant val una ampolla de lagavulina\ncom obrir una ampolla de vi sense obridor d’ampolles de vi\nd’on ve la cervesa budweiser\nquè vol dir vi sense anyada\ncom es pot obrir una ampolla de vi\nquin és el millor triple segon\nquantes calories en guinness extra robust\nKat Barrell, de Wynonna Earp, reflexiona sobre la temporada 4: la diversió, el bo per jugar malament: a més, què hi ha de #WayHaught?\nEl següent conté spoilers de Wynonna Earp Final de l’estiu de la temporada 4 .\nParlar d’un estiu de Haught Girl.\nDurant la primera meitat de la temporada 4, Wynonna Earp ‘Sheriff una vegadava suportar bastant el gresol, esquivant zombis mentre patia tres vegades (!), la cama trencada, va suar el destí del seu veritable amor Waverly (així com la millor amiga Wynonna) durant més de 18 mesos, i després gairebé va matar Doc mentre estava sotmès a un hexàgon que arrenca la granota.\nPensar que tot el que havia de fer era (temporalment) el abans que tot sortís bé!\nTVLine va parlar amb la retratista de Nicole, Kat Barrell, sobre com aconseguir aquest aparador durant la primera mitja dotzena d’episodis de la temporada i sobre el secret per filmar una escena d’amor que empeny un sobre. A més, què queda del futur per a la nova participació de #WayHaught?\nTVLINE|Nicole ha estat tan meravellosament actiu personatge d’aquesta temporada, al capdavant de moltes històries. És allò que també heu recollit? És alguna cosa que heu desitjat?\nVull dir, definitivament. És molt bo veure una altra capa d’ella. Aquesta temporada he estat molt feliç amb la seva història i tot el que confiava en mi [showrunner] Emily [Andras]. Sento que acabo de tocar tant i provar un munt de coses noves i diferents. Fins ara ha estat una temporada tan divertida per a Nicole.\nTVLINE|I fins i tot amb tot el que té, enmig tot aquest drama, mai ha estat a costa de l’aspecte romàntic de la seva història. Igualment, encara sabem que Waverly és la seva persona.\nAbsolutament. Aquesta parella ha hagut de passar tanta bogeria. Vull dir, es van enamorar enmig de la bogeria, i això continua sent la seva vida. Crec que estan construint cada vegada millors habilitats per afrontar-les i que busquen una manera de mantenir-se lligat i fort. S’asseguren que sempre comproven entre si, fins i tot amb tot el que està passant. És un exemple sorprenent de com d’estret és el seu vincle que, fins i tot si lluiten contra dimonis i no estan físicament al mateix espai, segueixen sentint que tenen aquesta connexió. I aquesta connexió sembla que es fa més forta cada vegada que passem més temps amb ells.\nTVLINE|Tothom que interpreta un heroi li agrada ser dolent de tant en tant i us donàvem una menció a Intèrpret de la Setmana per tot el que heu fet a l’episodi 2. Vaig jugar a Eve us va ratllar la picor, per anar malament una mica?\nAixò totalment va fer. M’encantava jugar malament. Crec que interpretar l’antagonista o el dolent és increïblement divertit, perquè tens permís per a totes aquestes coses que no pots quan ets l’heroi amb una brúixola moral. Vull dir que Nicole és com la persona moralment més estable que he conegut (sempre és tan noble i fa el correcte), de manera que és molt divertit jugar malament a la pell. M’encantaria continuar interpretant a més vilans, crec que són els personatges més divertits, sobretot quan tens una escriptora tan fantàstica com Emily i tot el seu equip. Mai hi ha un noi dolent, sempre hi ha una raó. Un noi dolent mai pensa que són un tipus dolent, només tenen la seva pròpia versió de la realitat en què són l’heroi. Mai no ets com: Oh, sóc malvat. És, vull això més que qualsevol altra cosa i si això em fa mal als ulls, així sigui. Però sóc l’heroi de la meva pròpia història. Això és el que és tan emocionant de jugar a villans molt ben escrits.\nTVLINE|Parleu de la confiança entre vosaltres i Dominique [Provost-Chalkley], perquè Emily em deia això sense no obtens l’escena d’amor increïblement bella de Nicole / Waverly de l’Episodi 2.\nVull dir, Dominique i jo hem passat tan molt junts. Ara treballem junts des de fa cinc anys, cosa que és difícil de creure, i no només això, sinó que hem viatjat junts, hem fet convencions junts i ens hem mirat mútuament a través de les pujades i baixades de la nostra vida personal ... . Hem estat testimonis de tants moments enormes a la vida de cadascú, i crec que en última instància això genera una gran confiança. Però també ens preocupen molt aquests personatges i el que representen per a tanta gent i el que representen per a nosaltres. Sempre ha estat important per a nosaltres, des del primer dia, que la relació se senti super fonamentada, súper autèntica, súper real i que ens hem esforçat molt.\nL’altra cosa important és que ho parlem tot, de manera que mai no hi ha res que tinguem por de dir o que retinguem. Sempre discutim cada moment i ens preocupem de cada moment perquè puguem fer-ho el millor possible. Hem desenvolupat aquest llenguatge per a [Nicole i Waverly] i mai no tenim por d’oferir alguna cosa. És una absència de por, que és increïblement rara en aquesta indústria. A, és tan estrany que treballis amb la gent durant molt de temps i tinguis aquestes experiències de vida, i B, és tan rar que tinguis una parella d’interpretació tan oberta i confiada, i tothom sigui capaç de posar por. a part, o ego a part, o reserves a part. Si hi ha una escena que intimida, no només si es tracta d’una escena física, sinó fins i tot si es tracta d’una escena realment emocional o d’una desafiament físic, sempre sabem que ens tenim l’esquena. És un vincle molt especial que realment som, realment sort d’haver conreat al llarg dels anys.\nTVLINE|M’ha agradat com l’espectacle ha fet un parell de cops per reconèixer la fricció entre Nicole i Jeremy, en lloc de passar-ho per alt. Viouslybviament la trama el necessitava en una part de la història durant aquests 18 mesos i vosaltres en una altra, però els personatges no saber que algú escrigui la seva història. Tenia sentit que hi hagués aquest dolor.\nAbsolutament. Nicole encara té una enorme culpabilitat pel que creu que va decebre a tothom, que no va ser capaç de pujar al plat. Sempre ha tingut aquesta cosa en què s’ha sentit una mica forastera perquè tècnicament no és una defensora sobrenatural ni el que sigui. És una lluitadora pels gent , de manera que sempre ha estat com: Deixa’m ajudar, també ho puc fer i, finalment, té una oportunitat i, realment, als seus ulls va deixar caure a tothom i no es va plantejar el repte.\nPer a algú com Nicole, la identitat de la qual es basa en ser la protectora i el proveïdor, no poder fer-ho i, en circumstàncies tan extremes, la va destruir realment. Al no tenir contacte amb Jeremy, es va sentir sola, de manera que, tornant a veure’l, ha començat a resoldre alguns d’aquests sentiments, però mai hi ha temps Wynonna Earp per ordenar les coses! Per tant, Jeremy apareixia com si fos una mica el que va arrencar una mica el Band-Aid.\nTVLINE|Pregunta en dues parts: quin és el secret per fingir llançar durant gairebé tot un episodi i no sentir-se malalt? I vas arribar a jugar amb les granotes?\nLes granotes ho eren molt ben cuidat. Teníem dos lluitadors d’animals per a les nostres granotes i no, no se’ns va permetre tocar-los perquè els olis de les nostres mans, crec, són perillosos per a ells. Tenien molta, molta cura amb les granotes, només els manipuladors van arribar a tocar-les. Crec que fins i tot a Varun [Saranga, que interpreta a Jeremy] tècnicament no se li va permetre contactar. Anava a tocar-los i tocava que saltessin.\nI llavors el secret per llançar, no ho sé, vull dir ...\nTVLINE|Vaig sentir per tu. Com, com està? no legítim que es torna verd de tot aquest fals repetició?\nNo ho sé, em va semblar molt divertit, per ser sincer. [ Riu ] Tenir alguna cosa tirar endavant va ajudar molt, però alguns dels meus companys de repartiment m'han dit que pot ser una nova habilitat especial meva. Tots hem de ser bons en alguna cosa, oi?\nTVLINE|Quant al final del final de la mitja temporada: Wynonna i Doc van projectar aquest petit núvol gris sobre la bella proposta de WayHaught ...\nAixò és apropiat per a l’espectacle, on una cosa és meravellosa i una altra cosa s’està desfent. Però això és realment una de les coses molt boniques del programa. Enmig de tota aquesta felicitat i celebració, encara hi ha molt dolor i no tothom està bé, i crec que és una metàfora del que són les famílies. És tan rar que a la nostra família tinguem una situació en què tothom és increïble, tothom és A-plus, felicitat de primer nivell, tothom és fantàstic. Això és el que m’agrada de l’espectacle, sempre està tan fonamentat i crec que ho és roman fonamentat és que se’ns recorda constantment el que està en joc, el que hem de perdre i que no tothom sempre està content i està bé, i això és tan cert en la vida. Per tant, em va encantar aquell moment agredolç i em va agradar molt que fos tan veritable el que passen Wynonna i Doc. Tot i que encara estan contents per Waverly i Nicole, era important que també tinguessin el seu moment per explorar on són.\nSovint crec que, romànticament, la relació de Wynonna i Doc és el yin i el yang amb la relació de Nicole i Waverly. Les dues parelles sempre semblen vacil·lar, si ho són amunt , estem avall , si estem amunt, són avall. Hi ha alguna cosa bastant agradable en això. Manté les coses realment interessants.\nTVLINE|Quan l'espectacle acabarà tornant amb la resta de la temporada 4, com serà la vida de promesa de promesa i promesa per a WayHaught?\nCrec que són tan feliços d’haver consolidat el seu compromís i d’avançar realment en una direcció sòlida. Hi ha moments difícils de transició en les relacions en què estàs d’acord, bé, quin és el nostre següent pas ?, i crec que durant molt de temps la Nicole i la Waverly no ho sabien. Tot era realment gris, tot era realment caòtic i ara per fi els veiem tenir l'oportunitat respira i tenir un temps de celebració i un temps per ser reflexius. Sovint anem tan ràpid a l’espectacle que no hi ha molt de temps per reflexionar i gaudir, fer un pas enrere i fer-ho. Per tant, crec que és on els trobem feliçment, podent tingueu un breu moment per gaudir. I després, per descomptat, tornen al caos!\nVoleu obtenir més informació Wynonna Earp , o per a qualsevol altre espectacle? Correu electrònic InsideLine@sjdsbrewers.com i es pot respondre a la vostra pregunta mitjançant Matt’s Inside Line.


Quatre serveis de l'Hospital la Fe reben a els Premis Best in Class 2017\nEn AQUESTA XII edició s'han participat 135 hospitals de tota Espanya i S'HAN Presentat aproximadament 800 candidatures\nL'Hospital Universitari i Politècnic La Fe de València ha rebut un total de quatre Guardons a la XII Edició dels millor in classe, Que reconeixen la calidad assistencial de l'centri en a els serveis de Farmàcia Hospitalària, Reumatologia, Traumatologia i Unitat de l'Dolor.\nL'Hospital la Fe a més, ha Quedat com a finalista en Altres categories: Urologia, VIH-SIDA, Psiquiatria, Psoriasi i Esquizofrènia.\nLa nominació dels Diferents serveis de cada centre sanitari s'a FET sobre la base de Criteris comuns i perfectament Establits, com l'ICAP (Índex de Qualitat Assistencial a l'Pacient). La convocatòria dels premis BIC és una iniciativa pionera en el sistema sanitari espanyol, que respon a l'Objectiu de reconeixer públicament l'ESFORÇ de Millora constant i innovació que realitzen Tant a els Equips Directius com ELS MATEIXOS professionals dels centres, per a oferir ALS pacients la Millor atenció possible.\nAQUEST certamen està organitzat per Gaseta Mèdica, publicació de Grup Ens importa-o, i la Càtedra d'Innovació i Gestió Sanitària de la Universitat Rei Joan Carlos, Amb el soporte de la Fundació Ad Qualitatem.\nEls Guardons, que Enguany compleixen su Dotze aniversari, tinença com a Objectiu reconeixer aquells centres sanitaris, hospitals, serveis o de centres d'Atenció Primària que aspirin a l'Excel·lència, basant la Seua gestió a la Millora de la calidad assistencial.\nEn AQUESTA edició, a la qual l'Hospital La Fe ha sigut el tercer hospital més guardonat, han participat 135 hospitals de les 17 Comunitats Autònomes amb a l'Voltant de 800 candidatures. En total 40 premis han reconegut la tasca d'hospitals i centres d'salut de les Totes Comunitats Autònomes.\nLa Comunitat de Madrid va resultar la gran triomfadora de l'certamen, amb 15 Guardons. 11 dins de de l'índex ICAP, Als quals sumin a els guardons Formació ME, Humanització, Estratègia en Oncologia i Gestió Hospitalària.\nJust després de dir la Comunitat de Madrid és van situar Cantàbria, amb sis Guardons, a més de la Comunitat Valenciana que van Obtenir zinc. Posteriorment és van situar País Basc, amb XNUMX premis, i Catalunya i Andalusia, amb XNUMX premis cadascuna. Fora de l'índex ICAP, La Rioja és va Fer amb el Reconeixement a Salut Pública.


DECRET 93/2005, de 17 de maig, d'adopció de mesures excepcionals en relació amb la utilització dels recursos hídrics. - DOGC. Diari Oficial de la Generalitat de Catalunya - Legislació - VLEX 17694136\nDECRET 93/2005, de 17 de maig, d'adopció de mesures excepcionals en relació amb la utilització dels recursos hídrics.\nLa insuficiència de les pluges esdevingudes en tot el país ha determinat una important disminució dels cabals efluents als rius i, en els cursos regulats, la consegüent reducció de les reserves d'aigua, la qual cosa fa preveure, si es manté la situació actual, que es puguin produir problemes en la satisfacció adequada de les demandes d'aigua per a l'abastament de poblacions en moltes de les conques hidrogràfiques i sistemes de gestió de recursos arreu del territori.\nIgualment per fer front a aquesta situació de persistent sequera, que en el decurs de l'any 2005 no solament no ha millorat, sinó que s'ha agreujat, es requereix la realització immediata de diverses actuacions destinades a garantir l'abastament a la població i, en la mesura del possible, pal·liar els gravíssims efectes de la manca de recursos hídrics.\n1.1 Aquest Decret té per objecte establir, a l'empara de l'article 31.2.c) del Text refós de la legislació en matèria d'aigües de Catalunya, aprovat pel Decret legislatiu 3/2003, de 4 de novembre, les normes i les mesures especials per a l'aprofitament dels recursos hidràulics escassos en l'àmbit de les conques dels rius que discorren íntegrament pel territori de Catalunya, definides per l'article 6 del Decret legislatiu 3/2003, de 4 de novembre, i per garantir la prestació adequada dels serveis del cicle de l'aigua i en especial l'abastament domiciliari d'aigua apta per al consum humà en tot el territori de Catalunya.\nEscenari d'excepcionalitat de nivell 1: situació en la qual, atesa l'excepcional escassetat de recursos hídrics, cal que s'adoptin les mesures d'estalvi en relació amb els usos i el medi previstes a aquest Decret per tal de garantir l'abastament a mig termini.\nEscenari d'excepcionalitat de nivell 2: situació en la qual, atesa la intensificació de l'estat d'excepcional escassetat de recursos hídrics, cal que s'adoptin les mesures restrictives en relació amb els usos i el medi previstes en aquest Decret per tal de garantir l'abastament a curt termini.\nEscenari d'emergència: situació en la qual, atesa l'excepcional manca de recursos hídrics, cal establir restriccions i limitacions extraordinàries no previstes en aquest Decret en els usos de l'aigua a fi i efecte de garantir-ne l'abastament.\nIndicador: variable establerta en l'annex 1 per tal de definir els escenaris d'estat hidrològic en funció de cada sistema o conca hidrogràfica.\nLlindar: valor de l'indicador a partir de l'assoliment del qual s'activa o desactiva cadascun dels escenaris d'actuació. Els llindars per cada conca s'estableixen en l'annex 4 d'aquest Decret. La comparació dels valors de l'indicador amb els llindars es realitzarà segons la periodicitat que s'especifiqui en aquest Decret.\nConques/trams regulats/ades: conca hidrogràfica o tram fluvial amb presència d'embassaments que permeten l'alteració del règim hidrològic natural, i desvinculen parcialment la satisfacció de les demandes dels episodis de manca d'aportacions.\nConques/trams no regulats/ades: conca hidrogràfica o tram fluvial sense presència d'embassaments, amb demandes en directa dependència de les aportacions en règim hidrològic natural.\nRègim concessional i sancions\nEls drets concessionals afectats per les mesures que estableix aquest Decret i les que s'adoptin en la seva aplicació restaran modificats mentre aquest mantingui la seva vigència en la forma que s'hagi establert. L'incompliment de les mesures esmentades es considerarà infracció tipificada a l'article 116.c) del Reial decret legislatiu 1/2001, de 20 de juliol, pel qual s'aprova el Text refós de la Llei d'aigües, la qual se sancionarà en el seu grau màxim d'acord amb els criteris de l'article 117 del Reial decret legislatiu 1/2001, de 20 de juliol, sens perjudici del que preveu l'article 12 d'aquest Decret.\nObres i actuacions urgents\nLes obres i actuacions que consten en la relació de l'annex 2 d'aquest Decret es consideraran urgents i prioritàries i, per tant, es contractaran pel procediment establert a l'article anterior.\n8.1 Durant la vigència d'aquest Decret, l'Agència Catalana de l'Aigua publicarà les dades sobre l'estat i l'evolució dels paràmetres més significatius sobre la situació hidrològica i les reserves de cada sistema.\n8.2 Els titulars dels serveis d'abastament d'aigua apta per al consum humà en alta i de distribució domiciliària...\nDecreto del Consell, por el que se desarrolla la Ley 7/2001, de 26 de noviembre, de la Generalitat, Reguladora de la Mediación Familiar en el Ámbito de la Comunitat Valenciana (Decreto 41/2007, de 13 de abril)\nDECRETO 129/2000, de 5 de septiembre, del Gobierno Valenciano, por el que se aprueba el Reglamento de Organización y Funcionamiento del Consejo Económico de la Universidad Miguel Hernández de Elche. [2000/A7396]


Capítol 1: En un lloc anomenat institut\nVaig encendre un porro poc carregat, un peta light. El metge insisteix que deixi de fumar i últimament procuro fer-li tant de cas com puc, potser perquè estic fart de sentir-me tossir nit i dia i de notar-me la gola irritada; de tant en tant, però, faig una excepció i, gairebé d’amagat de mi mateix, n’encenc un. Què hi farem, després de tants anys d’anar d’alternatiu, no em puc rendir així com així. “Fumar mata”, diuen els paquets de tabac. Molt bé, i què? També mata anar en cotxe o treballar, i no fan pas campanyes en contra; encara que, ben mirat, no estaria gens malament posar a l’entrada de les seus rutilants de les grans empreses uns cartells gegants que proclamin: “Aneu amb compte: Treballar mata!”. Però no ho fan, no: l’economia que no ens la toquin. Són les contradiccions del sistema, del maleït sistema que ens té a tots ben enxampats, com mosques en una teranyina. En fi, no acabaríem mai… però el món està muntat així i els qui remenen les cireres no els interessa que el negoci s’ensorri. Vius per treballar, et repeteixen, i has de treballar per consumir. És la consigna sagrada: consumeixo, doncs existeixo. Qui ho entengui, que ho compri, però amb mi que no hi comptin.\nMentre em fumava el peta light, vaig adonar-me de com m’havia anat muntant la meva vida: un fill, una filla, una dona, un treball i, per acabar, un porro. No puc queixar-me, no és una vida perfecta, però és una bona vida. M’agrada la meva feina: m’apassiona i m’ ajuda a entendre millor el món. No, no sóc filòsof, sóc professor de Visual i Plàstica. Jo prefereixo dir professor d’art, sona molt millor i fa mirar l’assignatura d’una altra manera. De cop i volta, va sonar el timbre. Era el meu fill, el Raül. Estimo molt el meu fill, mai no m’enfadaré amb ell, em cau massa bé, és molt bon minyó.\n-Hola, pare! Ei! Què fas? Has recaigut?\n-Jo prefereixo dir que és una petita empenteta cap a la llibertat –quan vaig pronunciar la paraula “empenteta” vaig moure els dits índex i mig de les dues mans, com si la paraula estigués entre cometes.\n-Me’n dónes un? Vinga, si em deixes tastar-ne un, no li diré res a la Marga.\n-Jovencell, estàs fet un negociador. Vinga, agafa l’encenedor.\nNo sé si sóc bon pare, només sé que mai no m’enfadaré amb el meu fill. Passi el que passi, mai de la vida no li portaré la contrària. En canvi, si la Marga estigués en aquesta situació, faria el que faci falta per tal que el nen no fumi. És millor que ho faci amb els seus amics? No sé què és pensa, però els seus pensaments són contrari a la realitat.\nEl Raül portava més de deu minuts amb el porro. Tossia molt. Sembla mentida que aquest xicot sigui el meu fill, som contradictoris: ell és un somiador i jo sóc un pensador: ell somia i jo penso.\nCom que en aquell moment no tenia res a fer i tampoc no era convenient que fes gaires coses, vaig decidir escarxofar-me al sofà, però amb una condició: no pensar més, a vegades pensar és el millor que pots fer, però una sobredosi de pensaments et pot fer arribar a cagar-la o inclús tornar-te boig. Si us fixeu en els petits detalls de la vida que van sorgint, a poc a poc us adonareu que qualsevol cosa en excés és perillosa per a la salut.\n-Pare, sembles un ionqui!\n-No semblo un ionqui, sóc un ionqui. Sóc un ionqui de la utopia.\n-Ai, Jordi! Com rumies! Com m’agradaria tenir els teus raonaments.\n-Algun dia, jove, algun dia. Ara, acompanya’m a un lloc: t’he d’ensenyar una cosa.\nDe camí a l’institut vaig notar una cosa estranya. Era com si tot es mogués més ràpid. Vaig mirar el cel i estava massa ennuvolat, com si esperés una tempesta. Vam creuar un parell de carrers i de cop i volta va començar a ploure. Primer, van caure petites gotetes d’aigua. Després, quan tota la gentada que hi havia a la plaça ja portava un paraigua a la mà, va començar a ploure una cosa més gran, era irreal. Al principi vaig pensar que era un somni, però després vaig adonar-me de la meva trista realitat. Em sentia com un drogoaddicte.\n-Fill! Què està plovent?\n-Aigua. No ho veus?\n-No, estan plovent llibres de socials!\n-Què dius, tu, ara? Quants porros t’havies fumat abans que arribés a casa?\n-Això no és assumpte teu. Ei! Anem més de pressa que no arribarem.\nSuats, xops i fumats vam arribar a l’institut. Havia d’ensenyar una cosa al meu fill o, almenys, m’havia d’ajudar a amagar-la de tothom. Des que vaig obrir la gran porta de l’ institut, on milers d’adolescents vénen a passar sis interminables hores de classe, amb les seves motxilles, els seus barbs enormes i els seus pensaments d’incomprès, vaig fer-me una promesa: deixar de fumar. Abans ho necessitava, ara ho volia.\nEl primer que vaig pensar quan el meu pare em va ensenyar el seu quadre era que s’havia tornat boig. Tinc un pare genial, milers de nois de quinze anys els agradaria tenir un pare com el meu, però el que havia fet era massa:\n-Que fort! Com se t’acudeix dibuixar la professora d’història despullada?\n-No ho sé, noi, estava aquí, i... la inspiració és la inspiració. Aquesta dona té un cos esvelt, un ulls penetrants, un somriure d’orella a orella, una mirada que t’enganxa i et vénen ganes de...\n-Papa, se’t nota d’una hora lluny que aquesta dona t'agrada. Sempre que entra a classe quan estàs explicant, se’t cau la baba.\n-Però d’això ni una paraula a la mare, eh?\n-Si la mama veu això, et mata! És que tu... també! Com se t’ha acudit fer això?\n-Vinga, bordegàs, ajuda’m a treure aquesta obra d’art d’aquí.\nEstimo molt el meu pare, mai no em queixaré d’ell. Molts adults pensen que no és bo que un pare i un fill siguin amics, però jo crec que és el millor. El meu pare em necessita, però jo també el necessito a ell, per això mai de la vida li diré no a res.\nVam tapar el quadre i vam sortir de l’aula de Visual i Plàstica, on el meu pare dóna classe. Vam sortir corrents de l’institut, no volíem trobar-nos a ningú, però, en intentar obrir la porta d’entrada, no encaixava. Va ser estrany: el meu pare sempre duia la clau de l’ institut. No ho enteníem, vam intentar obrir-la moltes vegades i no hi havia manera. Així que vam decidir sortir per la finestra del despatx del director, que és la més gran de l’ institut. Quan vam entrar al despatx del director, tot semblava molt normal: dues cadires, una taula, un ordinador... Però el meu pare no va trigar ni cinc segons en adonar-se de l’error.\n-No notes una olor estranya?-va dir el meu pare.\n-La veritat és que no. Vinga, papa, ajuda’m a pujar la persiana i sortim corrents\nLa finestra era oberta i no faltaven ni dos segons perquè sortís per ella. De cop i volta, un senyor alt, gros, amb un bigoti que destacava a la cara i vestit amb una americana i una corbata vermella, va entrar per la porta.\n-Home! El Jordi Puig! El millor professor d’art que hi ha a l’institut! Que m’esperaves? Ep! Si també hi és el teu fill! Què tal estàs, Raül?\n-Molt bé -li vaig contestar.\n-Hola, Miquel! El meu fill i jo veníem a... A què veníem, Raül?\n-Veníem a demanar-te que compressis més pintura perquè se’ns ha acabat i els alumnes no podem acabar les nostres làmines.\nI, com que el meu pare no sabia què contestar, el vaig ajudar.\n-I tant que sí! Tot el que vulgueu, demaneu-m’ho a mi. Ei, que portes un quadre? Ensenya’m aquesta obra d’art!\n-És que encara no està acabada i m’agradaria acabar-la a casa, per això me l’enduia –va contestar el meu pare.\n-Però, deixa’m veure com va! Que no et faci vergonya, que estàs fet un artista!\nAl meu pare no li va donar temps d’acabar la frase. El Miquel Garcia va destapar el quadre amb l’ajuda de les seves mans enormes.\n-Però, què collons has fet? Creus que és normal el que has dibuixat! T’hauré de fer fora de l’institut!\n-No, si us plau, no ho he fet a propòsit!\nEl director va agafar el meu pare pel braç i se’l va endur a fora. Jo estava sol, en aquella sala quadrada. La veritat és que en aquell moment sí que notava una olor estranya. Vaig asseure’m a la seva butaca i vaig intentar relaxar-me una mica. Em feia molta gracia estar assegut en aquell lloc perquè em feia la sensació que jo era el director. Quants alumnes hauria d’esbroncar! Amb quantes famílies hauria de parlar! Estaria ocupadíssim! Mai de la vida no seré director de res, no tinc tanta energia per gastar. Va començar a sonar una cançó, la típica cançoneta de Movistar. Vaig començar a remenar els calaixos per veure on era el mòbil, però aleshores vaig trobar una cosa estranya al tercer calaix: hi havia una bossa de marihuana. Això no és tot, hi havia una cosa més: la mascota del director, un hàmster anomenat Rocky. El hàmster estava dormint, però vaig tenir la sensació que s’havia cruspit almenys la meitat de la bossa de maria. Vaig decidir sortir d’allà: acabava de descobrir una cosa molt forta del director i volia salvar el meu pare de la sanció que li podia caure per culpa del maleït dibuix.\nVaig sortir d’aquell despatx, però no vaig veure el meu pare ni el director, ni tampoc sabia on eren. Vaig anar obrint les portes de les aules de primer, però no hi eren en cap. De sobte, vaig sentir el meu nom en forma de crit.\nCapítol 2: Llàgrimes d'acomiadament\nEra la Noèlia, una noia de la meva classe. És una noia molt guapa, a mi sempre m’ha agradat. Quina llàstima que sigui tan barroera. L’altre dia, un noi la va insultar. La noia gairebé treu foc pels queixals: el va agafar pels cabells i els va estirar tan fortament que gairebé el deixa calb.\n-Ei, cara plasma! Què fas aquí?\n-Res, ja t’ho explicaré en un altre moment. Una cosa, em podries ajudar a buscar el meu pare?\n-El teu pare? El de plàstica? Ah! Ja me’n recordo. L’he vist fa un moment.\n-On era? Digues-m’ho, si us plau! És molt urgent!\n-Que és urgent? Doncs, aleshores m’hauràs de fer un favor: m’has de fer tots els deures de la setmana.\n-Però això és molt! Mira, si tu m’ho dius, jo t’ensenyaré una cosa molt forta que acabo de descobrir del director.\n-D’acord, cara plasma, però primer m’hauràs d’ensenyar aquesta cosa tan forta, no em fio ni un pèl de tu.\n-D’acord, d’acord, vine amb mi.\nHo accepto: sóc el cara plasma de la classe. Podria queixar-me milers i milers de vegades, però de res no serviria. La meva cara no és gaire expressiva, i si veiéssiu com estic abans d’una exposició oral... Us quedaríeu sense paraules.\nVaig ensenyar-li el que hi havia al despatx del director. Al principi, pensava que el que li impressionava de veritat era el Rocky, que s’havia passat molt amb aquella bossa de marihuana, però després em vaig adonar que, en allò, encara no s’hi havia fixat.\n-Qui ha dibuixat això? Has estat tu, cara plasma?\n-No, no, t’ ho juro.\n-Espera... No em diguis que això ho ha fet el Miquel Garcia...\nJo no podia dir que havia estat el meu pare, així que vaig decidir dir-li una mentida.\n-Sí, però això no és el pitjor d’aquest senyor, el més fort és que...\n-Mira el que hi ha al calaix.\nCollons de bèstia, com es podia haver fotut la meva marihuana? Aquella rata repugnant s’estava menjant setmanes de sacrifici i d’esforç. Sap ella el que m’ha costat a mi aconseguir aquesta droga? Primer, trobar un bon venedor, que sort que tinc el Tito, perquè sense ell res no hauria estat igual. Segon, els diners: sap ella quants euros s’ha fotut? Ni deu ni quinze, cinquanta! Aquesta mala bèstia pagarà pel que m’ha fet.\n-Maleïda rata fastigosa! Com s’atreveix a menjar-se la meva maria!\n-Què? M’estàs dient que la maria que hi ha al calaix del director és teva?\n-És clar! De qui et pensaves què era?\n-De ningú, de ningú. Com és què ha arribat fins al seu despatx?\n-A tu t’ho explicaré, cara plasma. Apa, ajuda’m a matar-la ara que està relaxada dormint. És el moment ideal.\n-Què? No la pots matar!\nEl cara plasma no parava de dir-me que no la matés: quin pesat! Aquell nen no parava de molestar-me, havia d’acabar traient la navalla.\n-Em tornes a dir el que he de fer i et tallo els ous!\n-D’acord, tu mateixa. Em pots dir ja on són el meu pare i el director?\n-Eh... Eren a la classe de plàstica, però potser ja han marxat. Ja fa una bona estona des que els he vist.\n-Moltes gràcies! Ara, si no et fa res, marxaré: no vull ser testimoni del que passarà en aquesta habitació.\nHavia de mentir al cara plasma: no tenia ni punyetera idea d’on era el professor de plàstica. Ni tampoc m’importava. Que es foti si no els troba! A més a més aquest nano no em cau bé: és un mimat de merda, com que és fill del professor de plàstica sempre li apugen la nota, i als altres, ens agafen mania. Algun dia pagarà per tot això, no sé com, però s’ho mereix i ho pagarà car, molt car.\nAra havia de d’aconseguir el meu objectiu: matar aquella maleïda criatura. Vaig acostar-me al calaix, feia passes molt lentes, però llargues. Quan el meu dit era a pocs centímetres de la seva cara, vaig començar a actuar: la meva navalla estava a punt de tallar-li el cap, però, aleshores, vaig adonar-me d’una cosa: la bestiola ja estava morta, no respirava. Segurament era perquè s’havia fotut la meitat de la marihuana en pocs segons. A qui se li acudeix? El Rocky no només era dolent, també era un babau. Qui és compra això és perquè molt intel·ligent, no n’és. Bé, només ho podia fer el director.\nVaig decidir trucar al Tito i explicar-li el que havia passat. En definitiva, ell és l’únic que sap què fer en aquest casos. Si algú ha d’anar a la presó ha de ser el director! Qui és un ganàpies és un ganàpies!\n-Tito, escolta’m. Et recordes de la bossa de marihuana que em vas vendre? Bé, resulta que el director de l’institut me l’ha pres. Ja, ja ho sé que és un brètol, si m’ha fet coses més fortes que aquesta. L’altre dia em va fer fora de classe per dir pollós al de biologia. T’ho pots creure? Quina mala persona! Bé, que m’enrotllo massa... Havia deixat la marihuana al calaix de la seva mascota: una rata tòtila que s’ha fotut la meitat de la marihuana. Ara, la bleda no respira, i jo no vull anar a la presó, a qui se li acut deixar una bossa plena de droga al costat d’un ésser vivent!\n-Noia, surt volant d’aquí, no et fiquis en més merders, que d’aquí res seràs major d’edat, i ja no pots cagar-la com si en tinguessis quinze. Surt de l’institut, corrents. I si et truca un policia acusant-te d’haver comprat una bossa de maria, tu li dius que no, que no saps res i que el director sempre anava una mica nerviós a classe.\n-D’acord, jo no sé res de res. Ei! M’hauràs de fer un descompte, que ho he passat molt malament i ni he olorat aquest paquet!\nAquest món s’ha tornat boig. La gent seriosa estem en perill d’extinció. No esperava això del Jordi, no volia fer-lo fora de l’ institut, però ho he de fer. És un home excel·lent, o pensava que ho era fa mitja hora. Pobre Raül, sembla bon nen i no mereix tot el que li està passant. Després de sortir de la sala de professors, on el Jordi no parava de suplicar-me que no el fes fora, vaig decidir marxar de l’institut. Quan estava sortint per la porta, vaig voler trucar a la meva dona, la Sofia, però vaig adonar-me que no portava el mòbil a sobre. Vaig haver de tornar al meu despatx. Estava trist, en Jordi era molt bon professor, i fer-lo fora portaria un munt de queixes per part de companys, alumnes i pares.\nDe camí al meu despatx, vaig veure’m obliga a trobar el perquè de tot plegat, però res, no veia la lògica d’aquesta situació. Res té sentit. Quan vaig entrar al meu despatx, vaig flairar la cambra, però em semblava que tenia una olor molt diferent a la que tendim a ensumar. Després de mirar aquell quadre ple de pinzellades de passió, sensualitat i frescor, vaig adonar-me que hi havia alguna cosa a dins del calaix. Quan el vaig obrir vaig sentir una punxada, una d’aquelles punxades que et destrossen per dins. Si em punxen no em troben sang, qui podia haver fet aquesta animalada? Una persona simple, sense escrúpols, sense pensaments, sense sentiments. En aquell moment, vaig començar a odiar la humanitat: odiava a tothom, incloent-m’hi a mi mateix. La ràbia va aparèixer a dins del meu cos en forma de tempesta.\nVaig agafar el cos del Rocky, el vaig abraçar. Aquesta dolça bestiola m’ho havia donat tot, des de les ganes de viure fins a la satisfacció màxima personal. Ell ho era tot per a mi, així que es mereixia un bon funeral, un funeral íntim, només amb els éssers que l’han estimat: jo, i només jo.\nDe camí cap al pati vaig pensar en el Rocky i jo, érem molt diferents, però ens estimàvem moltíssim. Tenim moments genials, aquells típics moments que no canviaries per res del món. Ell i jo, encara que sembli mentida, ens hem ajudat molt: ell m’ha ensenyat a ser feliç, i jo l’he cuidat fins avui, el dia de la seva mort, el dia que recordaré tota la vida. Calen dies dolents per adonar-nos de com són de bons la resta, però aquest dia m’estava enfonsant sota un raig de tristesa. El Rocky era especial, un àngel caigut del cel.\nEncara que no siguis una persona, m’has demostrat que tens més sentiments que moltes d’elles. Encara que la gent digui que no serveixes per a res, jo sempre pensaré que ets molt important. T’estimo, sense tu mitja vida no hagués estat possible. Et mereixes el cel, ple de núvols ensucrats, et mereixes tot: la vida, un somriure, una cançó d’aquelles que et posen la pell de gallina, etc. Ets especial i sempre estaràs al meu cor...\nRocky, em fa molta llàstima haver-me d’acomiadar d’aquesta manera, amb llàgrimes als ulls, però has marxat molt de pressa, sense poder-me dir l’últim adéu, ni de poder-me mirar amb aquells ullets que m’enamoren. La vida és molt dura, abans ho creia, avui ho descobreixo. Sense tu tot serà diferent, espero que això últim que t’hagi dit se’t quedi per sempre. Són paraules, però, si ens fixem en els petits detalls de la vida, ens adonarem que, al cap i a la fi, tot són paraules, algunes més boniques que d’altres, però totes són paraules.\nDesprés d’haver enterrat el Rocky, vaig notar com el món m’estava intentant enfonsar, però en moments difícils mai no t’has de rendir. Vaig agafar un bolígraf i un paper i vaig començar a escriure tots els objectius que volia assolir abans de morir-me. És l’única manera que la societat no m’acabi empassant.\nCapítol 3: Cridant a l'horitzó\nEl primer que vaig posar va ser fer aquella cosa que tant m'agradava, però que mai no havia tingut el valor de fer: cridar a l'horitzó. Vull anar a un camp, ple de flors, d'arbres i plantes. Vull estar sol, només amb la natura. Vull dir tot el que penso, el que m'agrada i el que no m'agrada, i , sobretot, vull que el meu últim crit sigui desitjat, que no sigui el típic crit dirigit a un adolescent que no és capaç de seguir les normes d'aquest institut.\nEn segon lloc, vaig posar que volia anar un dia sencer amb pijama: vull viure la vida com un somni. Els somnis no seran reals, per això existeixen, per deixar una mica la rutina que tenim lligada al nostre cos i començar a veure un món màgic.\nL’últim que vaig posar, va ser morir sense preocupacions. La mort del Rocky m'ha fet reflexionar. ¿Hem de morir un dia qualsevol, quan ningú no ho sap, i deixar tothom preocupat sense dir les últimes paraules?\nVaig tornar a casa, ja eren les nou del vespre. M’havia passat una hora plorant. De camí a casa, al cotxe, no podia parar de plorar, però ho necessitava, i molt. Quan vaig arribar a casa, no volia que es notessin les hores que havia passat amb llàgrimes a la cara, per això vaig intentar mostrar el meu millor somriure. Només entrar-hi, la meva dona ja em va fer un petó als llavis. Ella és molt dolça, massa i tot. Jo vaig intentar seguir-li el joc, i vaig fer-li un altre petó. Ella em va somriure, em va agafar de la mà i em va portar al dormitori. Tenia ganes de fer l’amor amb la persona que més estimo en aquest món.\nAquella nit va ser la nit més intensa de la meva vida: plena de plaer, amor, por, sentiments, atracció, pensaments, etc. Vaig passar la nit en vetlla, i quan a penes eren les cinc del matí, vaig fer un petó a la meva dona. L’últim petó, el qual intentaré recordar. La meva dona mereixia les meves últimes paraules, per això li vaig deixar el meu últim escrit, no seria el que hagués redactat millor, però sí el més sincer, on mostraria uns sentiments intensos, apassionants, irreals.\n-Aquests humans...són una mica estúpids, no creus? Però, què faríem sense ells? Ells ens cuiden i ens estimen molt. Ara, molt intel·ligents, per molt que s’ho creguin, mai no ho seran. A mi m’havien enterrat viu. S’ha de ser molt tanoca per pensar que em menjaria una bossa plena de marihuana. Què pensen, que no els escolto? Que no sé tots els seus perjudicis?\nEl meu company, el Giro, em va dir que ell havia estat el hàmster del jardiner de l’institut. Un bon dia, mentre el seu amo estava regant les plantes, ell va anar a mirar unes flors, i va caure en un forat. Va sentir la veu del jardiner, ell cridava i cridava sense parar, però mai no el va buscar entre les flors. Aleshores el Giro va cavar i cavar i es va crear una caseta a prop d’on el Miquel em va enterrar. Ell pensava que estava mort, però jo només estava fent una becaina...\n-Rocky, jo de tu tornaria amb el director, ell t’estima molt, no facis com jo. Encara ets a temps. Per molt babau que sigui, té sentiments, i tu ets el seu petit tresor.\n-Però, que faig? No veus que per molt que el busqui no el trobaré?\n-Saps com tornar cap a casa?\n-Ehem... Sí, quan surts de l’institut, gires cap a la dreta, vas tot recte, després gires a l’esquerra, i ja està.\n-Doncs, anem-hi, tinc un cotxet d’un nen petit que un dia va venir a l’ institut.\nVam anar molt ràpid, encara que ben mirat, no sé per què anàvem a aquella velocitat. La gent estava dormint, i el meu amo segurament també. Em va caure molt bé el Giro, és molt bo. M’agradaria que fos el meu millor amic.\nQuan vam arribar a casa, vam veure una persona dormint al llit del meu amo, la Cristina. Ella no em té tant d’amor, però crec que m’estima. Tenia un somriure d’orella a orella, i una carta a la seva tauleta de nit. Al principi vaig pensar de no obrir-la, però, com que sóc molt tafaner, vaig agafar el sobre i el vaig obrir.\nHe de confessar-te una cosa: jo no sóc ningú. Segurament no entendràs aquesta frase, és molt estrany que ara, de cop i volta, et digui que no existeixo. Ahir va morir el Rocky, i tu ja saps que me l’estimo molt. Crec que no podria viure sense ell, ell m’ho donava tot, ell era màgic. No vull que et sentis malament, has estat la persona més important de la meva vida, la que més passió m’ha donat. T’estimo i t’estimaré molt. Aquest matí, cap a les cinc, més o menys, t’he fet un petó als llavis. Segurament no serà el millor, però sí l’últim, el que mai no oblidaré. T’estimo, t’he de donar les gràcies per tots aquests anys; gràcies per ser tu, crec que sense tu jo no hagués pogut viure aquests anys. Ara em toca marxar, sinó acabaré molt malament. Ets la millor.\nQuan vaig acabar de llegir aquestes paraules, vaig comprendre que el Miquel necessitava ajuda, sobretot la meva. Vaig posar-me a sobre de la cara de la Cristina. Ella es va despertar, va llegir la carta i va començar a plorar. Jo vaig mirar el Giro, i ell em va dir que vingués. Quan vaig estar al seu costat, ens vam posar a la bossa de la Cristina. Ella es va vestir, va agafar les claus i la bossa i va marxar.\nLa bossa de la Cristina semblava una casa mòbil. Feia calor, però s’hi estava a gust. La cremallera era tancada, així que no vaig poder mirar on érem, però vaig sentir unes veus familiars.\n-Jordi! Espera! Has vist el meu marit?\n-No, no l’he vist, però millor que ell no em vegi, a mi. M’ha despatxat, però tranquil·la, ha estat per qüestions d’amor, no me’n penedeixo i no vull que això trenqui la nostra amistat.\n-Mira què he trobat avui quan m’he llevat!\nLa Cristina va obrir la seva bossa, i va treure la carta. Jo vaig poder sentir la frescor de fora, notava com m’humitejava tot el cos.\n-Oh! Déu meu! Raül, vine! –va dir el Jordi.\n-Què vols, pare?\n-Hem de marxar d’aquí, el Miquel ens necessita.\nNo pensava que el meu amo fos tan important, però m’alegro que hagi gent que l’estimi.\nQuan vaig llegir aquella carta, vaig pensar algunes coses: la primera, que el Miquel, tot i ser un home molt seriós, té un cor enorme. No tothom és capaç d’escriure aquell text, hi ha gent que prefereix mantenir un orgull, que per cert, crec que aquest urc no et portarà ni victòries ni alegries ni commemoracions. La segona cosa que vaig pensar va ser que tenia un talent. Aquest home té traça, però no sabia que en tingués tanta. Jo sempre he pensat que tothom té la capacitat suficient per escriure un bestseller: un pot passar-se hores i hores davant d’un ordinador escrivint, buscant parauletes al diccionari, i modificant les seves històries tantes vegades com vulgui per tal de construir la millor història del món. Però aquell text no podia haver estat creat en una hora, les paraules escrites eren paraules irreals, es notava que, com a màxim, havien estat cinc minuts. No tothom en cinc minuts pot omplir en un paper un munt de paraules i lligar-les entre elles. La tercera cosa que vaig pensar va ser que aquest senyor estava boig, però les millors persones d’aquest món ho estan, per això l’havíem de salvar.\nVam arribar al camp on a vegades fem excursions amb els alumnes perquè els toqui una mica l’aire, no érem a prop de l’ institut, però tampoc no érem gaire lluny. Al principi, no el vam veure, però quan ens hi vam anar apropant, vam veure el seu cos a terra. Ningú no va dir res: ningú va atrevir-se a parlar en aquella situació. Però, aleshores, la Cristina va deixar caure la bossa a terra, i tant el Raül com jo la vam mirar. Ella va seguir sense dir res, però li van caure dels ulls unes petites llàgrimes. I seguidament van començar a sortir-li dels ulls unes llàgrimes una mica més grans, que van acabar empobrint la cara a la dona, com la pluja fa amb els carrers.\nEl meu fill, va anar a abraçar la pobra Cristina, però aleshores una cosa màgica va passar: el Rocky va sortir de la bossa de la Cristina i va anar corrents cap al seu amo. No sabia si m’havia tornat boig o tot això era un somni, només sé que vaig veure com el director va fer un petó al Rocky.\nDesprés de tot el que ha passat, la meva vida ha canviat per complet. Tot ho vaig veure. Aquell dia, quan m’estava fumant aquell porro al camp on solia sentir-me lliure i li cridava, al cel, tots els meus desitjos, vaig veure passar el director. Ell estava plorant, així que vaig anar a veure què li passava. Al principi ell no volia fer-ho, però jo li vaig insistir que ho fes. Després d’haver-li donat foc i un bon porro, em va dir que si us plau marxés, i jo vaig ‘’fer-ho’’. Ell es va estirar, i com que aquell camp era molt tranquil, es va quedar adormit.\nAra, la meva vida ha canviat per complet. Després de veure el director d’aquella manera, vaig decidir que mai més tornaria a fumar, ni a fer coses fora de lloc. He eliminat el Tito de la meva llista de contactes al mòbil, i cada dia vaig al psicòleg. Vull ser una altra persona. Ara veig el cara plasma de manera diferent: m’agradaria ser com ell. Potser podríem ser amics, o qui sap, fins i tot més que amics. Allò amb què el destí ens vulgui sorprendre.


La Tarda BCN » Arquitectura amb Jordi Querol\nArxiu per a la categoria ‘Arquitectura amb Jordi Querol’\nLa història del Carrer de la Creu Coberta\nL’arquitecte i urbanista, Jordi Querol ens ilustra sobre aquesta avinguda, la seva història i les transformacions que ha sofert la Creu Cobert, considerat el carrer comercial més llarg. És així en realitat?\nl’Arquitectura de l’Avinguda de Gaudí\nEn Jordi Querol, ens parla avui de l’Avinguda de Gaudí. que uneix l’Hospital de Sant Pau amb la Sagrada Família. Una autèntica “Rambla”, segons el nostre arquitecte i urbanista.\nl’Urbanisme de l’Avinguda del Portal de l’Àngel\nEl nostre Arquitecte i urbanista, Jordi Querol, ens parla de les curiositats urbanístiques que envolten a aquesta via.\nEl Portal de l’Àngel, per excel·lència te un aspecte turístic molt modern. S’hi poden veure edificis molt interessants, tot i que el més destacable son els seus comerços. Grans marques de tot el món s’hi volen instal.lar, i continua sent el carrer amb els lloguers comercials més alts.


Auxiliars d'infermeria Archives - Catalunyawork\nInici / Arxiu d'etiquetes:Auxiliars d’infermeria\nArxiu d'etiquetes:Auxiliars d’infermeria\nAuxiliars d’infermeria hospitalaria i geriàtrica: 5 vacants\n17 febrer, 2016\tOfertes de feina Comentaris tancats a Auxiliars d’infermeria hospitalaria i geriàtrica: 5 vacants\nAuxiliars d’infermeria hospitalaria i geriàtrica: 5 vacants Auxiliar d’infermeria hospitalaria (1 plaça) Auxiliar d’ infermeria per quiròfan. Experiencia en quiròfan minin d’un any en esterilització. Contracte de 6 mesos a temps parcial. Horari de tarda de 16 a 21h de dilluns a divendres. Sou aproximat mensual 1000€ per 14 pagues. Lloc: …


Molí de les Deus | Mapes de Patrimoni Cultural\nMolí de les Deus\nMolí de les Deus Sant Quintí de Mediona\nProp de les Deus\nCarrer que surt de la fàbrica del Maqueda cap a les Deus\nAl no estar en ús es troba molt deteriorat\nRef. cad.: 015A00125\nCova del Barris\ndj., 27/07/2000 - 02:00\nD'aquest molí se'n coneixen referències documentals i se'n conserva el rec. El rec sortia del riu Mediona sota l'antiga fàbrica del Barris, en una resclosa que forada la roca de la llera. Continua per una mina excavada a la roca en direcció a la cova del Barris, travessa la cova per l'interior i continua per una altra mina fins arribar a un terreny actualment tancat, darrera de la zona de barbacoes. Aquest recorregut indica la zona aproximada on havia d'estar situat l'edifici del molí, que s'ha identificat (amb reserves) amb les restes d'un mur. Es tracta d'un mur de poca alçada amb restes d'una canalització de terrissa. En un indret proper al final del rec hi ha la font del Canyet. L'aigua d'aquesta font ve canalitzada des d'una deu natural a través d'una mina excavada a la roca.\nCreiem que l'aparició de sistemes hidràulics que aprofitaven les característiques peculiars de les Deus es remunten a l'època islàmica. En aquest sentit, la xarxa de recs de Sant Quintí s'ha d'inscriure en el context de la conca del Mediona, en la qual hi ha exemples bastant clars que corresponen a aquestes èpoques, com ara els casos de Terrassola i Lavit (d'origen probablement tardo-antic) o el de La Llacuna (associat clarament a l'època islàmica). En el cas de Sant Quintí la conclusió del medievalista Ramon Martí és que els sistemes hidràulics "indubtablement, són anteriors a l'expansió comtal sobre la vall". És a dir, que el seu origen correspondria a l'època islàmica (segles anys VIII-IX). Aquesta afirmació es basa en el fet que almenys dos recs són documentats a principis del segle XI: el rec de Baix (1021), que té la resclosa a les Deus, i el rec de la Noguera (1011). Això indicaria que forçosament degueren ser construïts en una època anterior. El molí de les Deus apareix documentat el 1399. Tanmateix, creiem que no s'hauria de descartar un origen anterior, tal vegada també en època islàmica. A començaments del segle XVII el Comú de la vila va comprar el molí de les Deus i altres molins en una subhasta pública a la família dels Barberà, aleshores castlans del castell de Mediona.\nARGEMÍ, Xavier; SADURNÍ, M. Teresa; SERRA, Joan: Sant Quintí de Mediona. Sant Quintí de Mediona, 1999, pp. 59, 189.


Grup d’Història del Casal | Felibrejada\nArxiu d'etiquetes: Grup d’Història del Casal\n“el Racó”, 500 tertúlies a Mataró Ràdio\n1 Mai, 2021 ghcmataro\tDeixa un comentari\nTertúlia d’Història núm. 500 (Mataró Ràdio: 29/4/2021)\nPresenten: Núria Gómez, Sandra Cabrespina, Oriol Agramunt, Maria Asmarat i Jaume Vellvehí.\nDescripció: Programa especial amb motiu dels 500 programes emesos durant els 15 anys de la tertúlia El Racó del Grup d’Història del Casal a Mataró Ràdio.\nDurada de la gravació: 48,42 minuts (44,5 Mb).\nGrup d'Història del CasalMataróRàdioTertúlia\n20 Abril, 2018 ghcmataro\tDeixa un comentari\nAmb motiu de la celebració de la diada de Sant Jordi el Grup d’Història del Casal tindrem una parada al capdavall de la Riera (davant el núm. 7).\nEn la parada hi haurà una mostra de les publicacions de l’entitat i s’oferirà informació de les activitats.\nD’altra banda, els associats que s’apropin a la parada rebran un llibre d’obsequi.\nGrup d'Història del Casalnotícies\nSaló de Sessions de l’Ajuntament de Mataró: 25è aniversari del Grup d’Història del Casal.\nTertúlia d’Història núm. 175(Mataró Ràdio: 9/06/2011)\nConvidats: Francesca Español i Joan Giménez Blasco\nPresenta: Sandra Cabrespina\nDescripció: retransmisió en directe de l’acte institucional dels 25 anys del Grup d’Història del Casal des del Saló de Sessions de l’Ajuntament de Mataró. Intervencions de: l’il·lustre Alcalde de Mataró, el president del Grup d’Història del Casal i les conferències del Dr. Joan Giménez Blasco “Una història de capgrossos” i de la Dra. Francesca Español “Josep Puig i Cadafalch restaurador”.\nGrup d'Història del CasalhistòriaMaresmeMataró\nDiccionari d’Historiadors de l’Art Català\n9 Juny, 2016 ghcmataro\tDeixa un comentari\nEl Diccionari d’Historiadors de l’Art Català-Valencià i Balear (DHAC) impulsat per l’Institut d’Estudis Catalans i dirigit per Francesc Fontbona i Bonaventura Bassegoda ha incorporat una entrada dedicada a l’historiador de l’art mataroní Joaquim Graupera, especialista en art medieval i membre històric del Grup d’Història del Casal, i a Rafael Soler Fonrodona, especialitzat en art barroc i figura emblemàtica del Museu-Arxiu de Santa Maria de Mataró. Al seu costat també tenen una entrada dedicada historiadors mataronins com ara Josep Maria Pellicer, Marià Ribas o Josep Puig i Cadafalch.\nDes d’aquestes ratlles felicitem Quim Graupera pel reconeixement obtingut.\nArtGrup d'Història del Casalnotíciespersonatges


El ple del Parlament debatrà dimarts la proposta sobre els drets dels diputats suspesos\nLa comissió de l'Estatut dels Diputats ha aprovat el dictamen pactat entre JxCat i Esquerra\n28/09/2018 - 16.03 Actualitzat 09/09/2020 - 08.36\nEls partits independentistes i els comuns aproven portar al ple de la setmana que ve la proposta de Junts per Catalunya i ERC sobre la suspensió temporal dels diputats. El text que s'ha votat en la comissió de l'Estatut dels Diputats del Parlament inclou una doble votació, primer sobre si consideren que els 5 diputats empresonats i Carles Puigdemont estan suspesos. Aquesta s'hauria d'aprovar per majoria absoluta. La segona, sobre si es veu oportú que voti per ells un altre diputat.\nCiutadans ha abandonat la comissió en què s'ha debatut i votat la proposta. La formació d'Inés Arrimadas ja ha alertat que podrien recórrer a les vies penals, segons ha dit Joan García, de Ciutadans.\n"Vull avisar i crec que és important, i ho sabem els mateixos de la mesa d'aquesta comissió, que, admetent una causa de suspensió sobre la qual no ens correspon dictaminar i iniciant en contra del propi reglament un procediment que no procedeix, podrien estar col·laborant activament en la desobediència d'una resolució judicial."\nSocialistes i populars tampoc no han participat en la votació perquè hi estan en contra. Els grups independentistes defensen, en canvi, que la via que han seguit és en compliment del reglament del Parlament.\nPel que fa a la votació del ple, la CUP ha demanat que es retiri el punt sobre la possibilitat que els diputats suspesos puguin exercir els seus drets parlamentaris a través d'un company del seu grup, ja que al seu entendre, un cop el plenari rebutgi acceptar la resolució de Llarena, ja no té cap sentit.\nSerà el ple de la cambra de dimarts vinent el que haurà de votar definitivament sobre la proposta.