DELTA DE L'EBRE | Delta Polet\nA les es Terres de l’Ebre podràs trobar a pocs kilometres a la redona dos parcs naturals totalment diferenciats entre ells, el Parc Natural del delta de l’Ebre i el Parc Natural dels ports, i tota la producció agroalimentària artesana i de qualitat que configura l’autentica dieta mediterrània.\nA més el seu riu ha donat vida a la historia, des dels Ibers passant per romans, musulmans, jueus, cavallers Templaris, fins les cruentes batalles de la guerra civil, el converteixen sense dubte en un lloc únic per visitar.\nEl delta de l’Ebre presenta unes característiques fisicoquímiques diferents i canviants, resultants de la confluència de dos medis tan oposats com el marí i el continental, la qual cosa ha determinat que aquest espai, relativament reduït, reuneixi una diversitat d’ambients que fan d’aquest aiguamoll una zona d’interès internacional.\nL’origen del delta de l’Ebre cal buscar-just en el moment en què el riu Ebre, el més cabalós de la Península Ibèrica i responsable d’aquest entorn, aporta els materials arrencats al llarg del seu recorregut per dipositar aquí, a la conjunció amb el Mar Mediterrani, travessant l’extrem SW de les Muntanyes Cataladíniques. Els sediments són, per tant, els materials provinents dels Pirineus, del sistema Ibèric i de la serralada Cantàbrica, lloc on neix el riu i els seus afluents. La quantitat de materials sedimentats han creat una extensa plana al·luvial de més de 320 km² de superfície que es projecta prop de 22 km dins del mar en forma de falca i en la qual s’han format nombrosos hàbitats. Les grans centrals hidroelèctriques han creat grans preses que han frenat el creixement del delta.\nL’actual forma del Delta és triangular amb dues fletxes menors, una al nord i una altra al sud, que delimiten les badies del Fangar i dels Alfacs. El riu travessa el Delta pel centre i desemboca al mar en dos braços que envolten l’illa de Buda. El braç sud (gola de Migjorn) es tanca periòdicament, encara que quan el riu baixa fort pot tornar-se a obrir. El braç nord se subdivideix en un de superior permanentment obert i un de central permanentment tancat. Tots dos limiten l’illa de Sant Antoni. Aquesta configuració del delta no ha estat sempre així, ja que és un sistema dinàmic, viu, que al llarg del temps ha adquirit diverses formes i ha sofert modificacions en la traçada dels braços del riu i en el nombre d’aquests. El de l’Ebre és un exemple de delta on es pot constatar tant la influència de les aportacions fluvials com els processos marins costaners. El riu Ebre és d’una gran irregularitat en la descàrrega de sediment, ja que experimenta grans crescudes i passa per períodes d’estiatge molt marcats.\nEls temporals de llevant i els processos costaners intervenen i han intervingut en gran manera en l’evolució deltaica, i per això el perfil del delta ha anat variant amb el temps. El veritable desenvolupament del delta actual es va iniciar al final de l’última glaciació, quan el nivell del mar va pujar fa uns 18.000 anys, moment en què el nivell del mar es trobava a uns 120 m per sota de l’actual. L’ascens eustàtic (període glacial Würm) del nivell de la mar, associat a l’escalfament general del planeta, l’ha fet arribar a la configuració actual.\nÉs té constància que al segle XII el delta ja penetrava mar endins. Al segle XV l’Ebre tenia tres desembocadures -la nord, la de llevant i la de migjorn- que desguassaven respectivament a la llacuna de les Olles, a la desembocadura nord actual ia la llacuna de la Platjola. Als segles XVII i XVIII el riu continuava tenint tres desembocadures i ja s’estava formant la Banya, tot i que era de menys extensió que l’actual. El tancament de les badies durant els segles XVIII i XIX va formar les llacunes litorals del Canal Vell, l’Encanyissada i la Tancada, i la sageta litoral nord del Fangar. Aquesta evolució va configurar l’actual delta que és l’únic perfectament establert els Països Catalans i de tota la península Ibèrica. Així, les llacunes litorals són restes d’antigues desembocadures o del tancament de badies. Les actuals fletxes litorals podrien tancar-se i les badies del Fangar i dels Alfacs podrien transformar-se en llacunes litorals que posteriorment s’anirien omplint. De tota manera, i tal com s’ha dit abans, la construcció d’embassaments riu amunt ha provocat una disminució notable de l’aportació de sediments, que s’han reduït fins al 15% dels aportats en 1935 i l’1% dels aportats a principis del S.XX., el que pot modificar determinades tendències de creixement d’aquest delta que el riu s’encarrega d’engrandir i el mar d’erosionar.\nDurant bona part del Paleogen i del Neogen, la conca de l’Ebre va conformar un sistema endorreic, tancat a la Mediterrània. L’obertura de la conca terciària de l’Ebre data d’uns 5,3 milions d’anys. Les primeres evidències geològiques corresponen a la presència dels primers conglomerats poligènics d’origen fluvial al tram inferior de la vall de l’Ebre i en la finalització de la sedimentació evaporítics a la conca terciària de l’Ebre. Els sediments corresponents al pliocè mitjà i superior (aproximadament de uns 3,5 milions d’anys) posen de manifest una primera progressió costanera lligada al riu Ebre. El delta pliocénicos havia de tenir una extensió igual o superior a l’actual, tal com mostren les seqüències estratigràfiques obtingudes a partir dels sondejos petroliers propers a la costa del delta. Alguns estudis recents suggereixen que els processos deltaics han tingut continuïtat al llarg de tot el quaternari, comprenent els últims 1,8 milions d’anys. No obstant això, durant el període holocènic es van produir canvis en la localització i en la superfície de terra emergida causats per les variacions.\nFont: Parc natural delta de l’Ebre\nGairebé podríem afirmar que història i història natural són al Delta una mateixa cosa. La població i l’aprofitament dels recursos de la plana deltaica han anat sempre a remolc de la seva metamorfosi constant. Més tard, la introducció dels canals per a reg van significar l’impuls principal. La privatització de les terres no va ser, però, equitativa.\nLa contínua progressió de la línia de costa, les successives goles de l’Ebre i els ports resultants, l’ampliació de la superfície amb nous recursos per a caça, pasturatge, salines, recol·lecció de barrella i regalèssia, la formació de basses amb més possibilitats de pesca o exportació de sangoneres, els canals de navegació que irremissiblement havien de ser per a reg i, finalment, la progressiva ampliació d’una extensa xarxa hidràulica van ser els factors decisius del diari assentament de l’home, la dona i els seus nens ocupant i transformant amb sacrifici gegantí delta del Ebre. L’ajuda dels animals de càrrega va ser imprescindible, i encara que se’ls admira avui dia. D’aquesta manera s’ha complert la gradual història del Delta, lligada al voltant de la família, màxim motor i institució.\nCal diferenciar, però, un primer assentament molt més antic que té lloc seguint la desapareguda línia de costa i una posterior ocupació de la plana deltaica, a mesura que l’aprofitament dels recursos la fa cada vegada més atractiva. Tribus ilercavòniques, romans i àrabs van viure en terra ferma, ia l’edat mitjana dels comtes de Barcelona conquisten aquestes terres i les repoblen gràcies a la fidel intervenció dels ordres del Temple i els hospitalaris. Es refan torres de vigilància o es fan noves, disposades segons el corredor costaner on es funden els futurs municipis actuals.\nAl començament de l’edat moderna, com a la resta de l’Estat, són expulsats primer els hebreus i després els moriscos d’aquestes terres -per port dels Alfacs marxen uns 40.000 musulmans procedents d’Aragó, encara que molts es refugien aquí i deixen valuosos testimonis. De fet, el delta de l’Ebre deu als musulmans, entre altres coses, la construcció i l’ampliació de l’assut de Xerta (1552), d’on més tard arriben els vivificador canals.\nDurant el segle XVI s’edifiquen noves torres de defensa -Torre de l’Àngel Custodi, torre de Sant Joan … – a la vora del mar per al control de la pirateria turca. Al costat d’aquestes torres també sorgeixen petits nuclis de població dins de la plana, però és en les ribes centrals del riu, més elevats i poc salobres, on s’estableixen a poc a poc la majoria dels riberencs. Un exemple d’això és la construcció de la primitiva capella de la Cava (Deltebre), en 1710. Altres nuclis de població sorgeixen al costat de les salines ja desaparegudes, o dels antics camins per on baixaven els ramats, traçats pels lligallos, institució medieval que a més regulava els usos i costums entre els pastors i les parades públiques de bestiar. La pastura de bous i ovelles que, al principi, caracteritzava el delta de l’Ebre passa després a un segon terme.\nUn moment clau, malauradament fracassat, és el 1770-1780, quan Carlos III pretén amb el canal de navegació i els plànols de «Nova Població» fer de la petita Ràpita un nou nucli portuari de creixement anomenat Sant Carles de la Ràpita.\nPerò el gran canvi històric que propulsa el creixement demogràfic del delta de l’Ebre es produeix quan s’inicia el reg de les terres ermes intentant transformar-les en camps d’arròs, malgrat la por als mosquits i el paludisme ( «la passa»), les catastròfiques riuades i altres penalitats. Amb l’obertura dels canals, seguida de fortes brots de paludisme, fins a 1918 van morir unes 3.000 persones.\nPel que fa a períodes, per tant, la divisòria també és molt clara: abans i després dels canals de reg. Això vol dir en 1860 per l’hemidelta dret i el 1912 per l’hemidelta esquerre, en el qual els primers canals donen pas a una expansió de terres de conreu, seguit d’un manifest creixement demogràfic a tot el Delta: els 5.278 habitants en 1857 es passa als 20.013 el 1930!\nAbans dels canals, una economia primària i extractiva, basada en l’aprofitament dels recursos naturals -pesca, caça, recol·lecció, salines … -; després dels canals, un intens aprofitament agrícola amb reminiscències del període anterior.\nAquesta barreja aïllada d’activitats -pastors, caçadors, pescadors, agricultors o navegants- dutes combinadament a terme per gent vinguda de tot explica el caràcter diferenciat, heterogeni i obert de la gent del delta de l’Ebre. Explica també molts aspectes culturals, de parla, indumentària, dansa o menjars elaborats en una síntesi autòctona i alhora forastera. Els 250 noms locals per als ocells -una de les nomenclatures locals més riques del món- són un bon exemple.\nCal advertir, però, que l’aprofitament del delta de l’Ebre no ha estat equitatiu. La marcada diferència entre grans propietats i les innombrables petites explotacions familiars que han perdurat fins avui -el 60% de les més de 3.000 explotacions arrosseres actuals no superen les 4 ha- ve de molt lluny. Ja des del 1719 amb les primeres concessions reals de latifundis per collir la barrella, juntament amb les precipitades desamortitzacions del segle XIX, que subhastaven els «prats erms», i les posteriors vendes fàcils als escassos adinerats són les principals causes de la desigual privatització els terrenys estatals, menyspreats abans dels canals. Això provoca una marcada diferència en l’estructura de la propietat: una immensa massa de bracers que amb el seu esforç van redimir la Ribera, i van anar comprant poquet a poquet un tros d’arrossar, on van edificar la casa -així s ‘explica també el perquè de la població dispersables, als amos que posseïen les terres i vivien més lluny. No obstant això, la gent del delta de l’Ebre sempre s’han sentit orgullosos del seu esforç i dels resultats que ara tots admirem: els il·limitats camps d’arròs.\nEl riu Ebre és l’eix principal al voltant del qual gira tota la vida del Delta. En els trenta últims quilòmetres del seu curs, l’Ebre recorre la plana deltaica fins a arribar a la desembocadura, on es produeix la barreja entre l’aigua dolça continental i l’aigua salada marina. Aquest fenomen determina que en aquest últim tram fluvial es produeixi una gradació de la salinitat, que provoca la variació d’espècies diferents que s’adapten a les aigües típicament continentals, d’intercanvi o pròpiament marines. Aquest fenomen s’esdevé també en altres punts del Delta, com ara les llacunes i els desguassos.\nL’ecosistema fluvial comprèn dos ambients molt diferenciats: l’ambient ripari, representat pel bosc de ribera, i l’ambient aquàtic fluvial. La distribució del bosc de ribera es defineix per la influència de la salinitat. A la zona més continental, d’aigües més dolces, creixen principalment àlbers, oms, verns, freixes, salzes, pollancres i vimeneres. En canvi, a la part on la influència marina es manifesta obertament, el bosc s’empobreix i és substituït per baladres i tamarits. Aquest ambient, però, ha estat transformat gairebé totalment per cultius d’horta i actualment només en trobem vestigis a l’illa de Gràcia, l’illa de Buda i, sobretot, a l’illa de Sapinya.\nL’ecosistema aquàtic és un ambient molt ric que conserva denses poblacions de fitoplàncton, invertebrats i cloïsses, com ara la Margaritifera auricularia, única població que encara queda al món. A més, al riu hi conviuen diverses espècies de peixos autòctons, com ara l’anguila, el barb, la carpa i la llissa, i altres introduïts per l’home, com ara el silur i la gambúsia. L’ambient fluvial, igual que l’extensa xarxa de reg que transporta l’aigua dolça per tot el Delta, constitueix un ambient favorable per als amfibis, les serps i les tortugues aquàtiques, entre altres, que hi troben llocs d’alimentació i refugi.\nEl principal element de la xarxa fluvial és, òbviament, el riu Ebre. Es tracta d’un riu de caràcter marcadament mediterrani, amb un cabal molt irregular, tant pel que fa a les variacions mensuals com les anuals. El cabal mitjà d’aquest riu, però, ha anat disminuint en les darreres dècades per efecte d’un augment del consum d’aigua a tota la conca. El cabal mitjà anual a Tortosa durant el període 1912-2001 ha estat d’uns 12.729 hm3 any–1 i l’interval de variació ha oscil·lat entre 4.284 i 28.692 hm3 any–1. Al llarg del tram deltaic, l’Ebre es comporta hidrològicament com un estuari, ja que en el fons de la llera del riu, des de Tortosa fins a la desembocadura, presenta una elevació inferior al nivell mitjà del mar. Per aquest motiu, en absència de descàrrega fluvial, l’aigua marina penetraria a través de la llera del riu fins a aquesta població.\nActualment, el riu Ebre presenta tres desembocadures: la gola de Migjorn (només excepcionalment oberta en períodes de forts cabals), la gola de Llevant (obstruïda artificialment) i la gola de Sorrapa.\nAl Delta, el litoral està format per dos ambients marins diferenciats: d’una banda, el Mediterrani es projecta en un mar obert, i de l’altra, dues penínsules de sorra van tancant el mar, formant dues badies, la del Fangar i la dels Alfacs.\nLes aigües de la costa, exposades a una gran renovació, són riques en nutrients, que alimenten la gran concentració d’algues planctòniques que constitueixen la base de la cadena tròfica marina, formada per una gran varietat de grups zoològics.\nA l’interior de les badies les aigües són més tranquiles i estancades. La profunditat varia d’1 a 8 m i el fons està cobert d’extenses praderies d’alguer. Aquestes condicions favorables són aprofitades tant pels ocells marins que hi troben aliment com per l’home, que, a banda d’explotar els recursos directament, instal·la plataformes de cultius marins, principalment musclos.\nEls hàbitats marins del Delta de l’Ebre són les badies dels Alfacs i del Fangar, les quals s’han format per l’aïllament parcial d’un cos d’aigua marina per una fletxa litoral.\nLes badies consten d’una ampla plataforma soma, d’uns 0-1,5 m de profunditat, que voreja tot el marge extern de la badia. Aquesta plataforma enllaça cap al centre de la badia amb un talús de pendent considerable, el qual assoleix progressivament el fons més profund de la cubeta (aproximadament uns 4 m a la badia del Fangar i uns 6 m a la dels Alfacs).\nEn l’aspecte oceanogràfic, les badies són cossos d’aigua costanera parcialment tancats, però amb connexions lliures amb el mar. L’aigua d’aquest medi té un origen principalment marí, encara que sempre es troba diluïda per les entrades d’aigua dolça d’origen continental. En condicions normals d’escàs hidrodinamisme, es produeix una estratificació ben marcada de tipus halí i tèrmic. L’aigua marina, d’una salinitat del 37-38‰, es localitza a la part més profunda de la cubeta. Per sobre d’aquesta capa, tendeix a surar una massa d’aigua salabrosa de densitat més baixa.\nL’entrada més important d’aigua marina es realitza a través de les goles, si bé els forts temporals de llevant poden provocar unes notables entrades en sobrepassar les fletxes litorals. Les aportacions d’aigua dolça tenen un origen més variable: precipitacions, descàrrega d’aqüífers, etc. Així i tot, el volum més important prové del vessament de l’aigua del drenatge dels arrossars a través d’alguns canals localitzats a les vores de les badies.\nLa punta de la Banya i el Trabucador, àrees que delimiten externament la badia dels Alfacs, es van formar com a fruit de l’erosió i la redistribució dels sediments del lòbul deltaic meridional i ja apareixen clarament delimitats en els mapes del segle XVI. Actualment la badia té unes 5.894 ha de superfície, una profunditat mitjana de 4 m i una màxima de 6 m, i un volum aproximat de 200 milions de m3 d’aigua.\nCal destacar la importància ecològica dels alguers de fanerògames marines (Zostera noltii, Cymodocea nodosa i Ruppia cirrhosa) presents a les badies\nLa badia del Fangar, delimitada externament per la punta del Fangar, s’origina a partir del segle XVIII, moment en què el lòbul septentrional ja no era funcional i era remodelat pels agents marins. Actualment, té unes 952 ha de superfície, una profunditat mitjana de 2 m i una màxima de 4 m, i un volum al voltant dels 16 milions de m3 d’aigua.\nQuan els sediments transportats pel riu entren en contacte amb el mar, van perdent força i l’onatge marí s’encarrega de dipositar-los i redistribuir-los al llarg del litoral, formant la platja. Al Delta hi trobem extenses platges sorrenques, on s’ha originat el paisatge dunar més extens de Catalunya, que sens dubte s’ha convertit en l’ambient que aporta més importància internacional al Parc pel seu excepcional estat de conservació. Les dunes depenen de la seva proximitat al mar i de la influència dels vents, que transporten els sediments de les platges terra endins formant petits promontoris de sorra. Aquest efecte i aquest dinamisme fan impossible l’arrelament de qualsevol tipus de vegetació i donen lloc a les dunes mòbils.\nMés lluny d’aquesta influència, les dunes són més estables i apareixen unes comunitats vegetals, anomenades psamòfiles, que s’han d’adaptar a les dures condicions de vida que imposen les particularitats físiques del substrat: una certa mobilitat del sòl, una alta permeabilitat i un elevat índex de reflexió solar. Aquestes plantes, com ara el jull de platja, el borró i el lliri de mar, creixen sobre les dunes més elevades. A la rereduna s’hi forma una esplèndida comunitat vegetal, que a la primavera i a l’estiu presenta flors d’una extraordinària bellesa, com ara l’ungla de gat i el limoniastre.\nLa fauna de les dunes és molt variada amb la presència d’alguns coleòpters de gran mida, així com d’alguns rèptils, com ara la sargantana cua-roja i la sargantana cuallarga. Les platges i les dunes acullen grans concentracions de xatracs, gavines i limícoles, que utilitzen aquests espais per fer els seus nius i per alimentar-se tant a l’interior del mar com a la zona de trencada de les ones.


Notícies – Gravats Gravimon, S.L.\nGravimon treballa al mil·límetre\n30/11/2018 per Gravats Gravimon\nGràcies a l’avançada tecnologia de gravat làser i a l’experiència adquirida en tots aquests anys, a Gravimon realitzem treballs d’alta precisió com ara regles o eixos mil·limetrats que, posteriorment, són utilitzats en diversos àmbits com ara el de la maquinària tecnològica, la indústria química o la farmacèutica.\nAquest tipus de gravats els podem realitzar en diversos materials com, per exemple, l’acer inoxidable (mate, brillant, satinat, etc.), alumini anoditzat (gris, negre, daurat, blau, etc.) o lacat, ferro (pavonat, niquelat, galvanitzat, zincat, etc.), entre d’altres. A més a més, en funció del material i de les necessitats del client podem aconseguir diversos acabats (marcatge i gravat en diverses profunditats i colors, etc.).\nCategories NotíciesEtiquetes Gravats Gravimon\nGravimon incorpora una nova màquina de tall làser\n20/11/2018 20/11/2018 per Gravats Gravimon\nDes del passat mes d’octubre, a Gravats Gravimon hem incorporat una nova màquina. Es tracta d’un làser de fibra de 2,2 Kw de potència i amb una àrea de treball de fins a 2000x1000mm.\nAquesta màquina permet tallar diversos materials (acer de carboni, acer inoxidable, alumini, llautó, coure, etc.) i gruixos (acer inoxidable i alumini fins a 8mm i ferro fins a16mm). A més a més, treballa amb una precisió de +/-0,03 mm, la qual cosa la converteix en un equip òptim per realitzar peces sense marge d’error com, per exemple, les emprades a la indústria química, farmacèutica o de l’automoció.\nLa incorporació d’aquest nou equip de tall, juntament amb els equips ja disponibles permet realitzar un procés integral d’elaboració de materials (des del tall fins a la impressió, la pintura o el gravat).\nCategories NotíciesEtiquetes serveis, Tall làser\nNou equip de tall làser\n14/06/2018 08/06/2018 per Gravats Gravimon\nEn un període aproximat de 3 mesos Gravats Gravimon disposarà d’un nou equip de tall làser. Es tracta d’un equip de tall làser de fibra de 2,2Kw de potència que ens permetrà realitzar tall de materials com acer inoxidable fins a 8 mm de gruix, alumini fins a 8 mm, ferro fins 16mm, etc, amb una superficie de tall de 2x1m.\nD’aquesta manera volem complementar el servei de gravat amb el servei de tall de manera que els nostres clients simplifiquin els desplaçaments i la logística.\nA Gravimon estrenem web! Una web atractiva, actual, senzilla, dinàmica, àgil i innovadora per tal de donar a conèixer la nostra nova imatge, productes i serveis. Un portal informatiu on es pot veure una petita història de Gravimon, productes, serveis i acabats que oferim, on som i un apartat de notícies.\nAquest bloc de notícies pretén informar els usuaris de novetats, noves tècniques i temes d’actualitat referents a gravats làser de petites peces i de grans formats, gravats amb fresa i pintat, impressió sobre suport rígid amb tintes UV, impressió digital d’adhesius i vinils de tall.


Packaging | TGD Comunicació\n/ a Inici, Entorn - Camp de Tarragona, Packaging\nMel de Flors de la Voltorera, del celler Mas Vicenç\nEl celler Mas Vicenç, de Cabra, posa al mercat un nou producte fruit de la voluntat de protegir l’entorn del celler i l’equilibri del seu ecosistema. L’inici d’aquest projecte fou el passat mes de febrer quan es van instal·lar\n/ a Inici, Packaging\nNou Packaging de Cafès BRASILIA\nAquesta és la nova imatge i el nou packaging de Cafès Brasilia. El treball està realitzat per TGD Comunicació. És present al mercat des de 2013.\nSILEO el DO Montsant d’AT ROCA\nSILEO vol dir silenci i a la vegada “tornar a començar”. Aquest és el nom escollit per la família Torelló-Roca. Una família que ha sorgit des dels seus origens amb un nou concepte de vins de terrer. En aquest cas\n/ Mai 24, 2014 / Deixa un comentari\nAT ROCA Brut Reserva 2012\nEstratègia, disseny de marca i nou packaging pels productes AT ROCA, el nou celler del PENEDÈS: Agustí Torelló Roca. AT ROCA, Vins de Terrer, innova dins el sector amb un nou concepte de vi escumós brut, elegant i modern. L’etiqueta reflexa\n/ Mai 15, 2014 / Deixa un comentari\nXAREL·LO d’AT ROCA\nUn vi experimental necessita un vestit experimental. El briefing de l’Agustí Toreeló Sibill i del seu fill Agustí Torelló Roca era molt clar: és un producte de laboratori enològic i volem que l’etiqueta reflecteixi aquesta personalitat. Aquí el teniu: probablement\n/ Mai 12, 2014 / Deixa un comentari\nFLORAL d’AT ROCA\nEl nou vi de cellers AT ROCA, FLORAL, és una clara mostra del caràcter fresc i mediterrani, que combina varietats com el Macabeu i el Muscat amb la Malvasia, del Penedès i del Garraf. Es tracta d’un vi jove, atrevit\n/ Abril 23, 2014 / Deixa un comentari


Comencen les presentacions del relat de l'alfabetització, amb Pineda i Parra - Notícies - Coordinadora d'ONG Solidàries\nComencen les presentacions del relat de l'alfabetització, amb Pineda i Parra\nLa delegació gironina de l'Associació d'Educació Popular Carlos Fonseca Amador (AEPCFA-Girona) està de "gira" de presentacions del llibre «El sueño que fue. Un relato sobre la alfabetización en Nicaragua». El maestro nicaragüenc Orlando Pineda, coautor d'aquest llibre juntament a Sebas Parra, es troba aquests dies de visita per terres gironines i aprofitant per a presentar el seu treball. El llibre forma part d'una campanya engegada amb vistes al 35è aniversari de la Creuada Nacional d'Alfabetització de Nicaragua, que se celebrarà l'any que ve.\nLa setmana passada es va iniciar la ronda d'activitats d'Orlando Pineda, amb una trobada amb el tècnic del Servei de Cooperació i solidaritat de l'Ajuntament de Girona i una delegació del Centre de Salut Mental de Bluefields-Comunitat Terapèutica del Maresme. Pineda i Sebas Parra, també han presentat el llibre sobre alfabetització a la Facultat d'Educació de la UdG, al Castell de Cornellà de Llobregat, a la jornada "Mirades del món" d'Alella, a Arbúcies i a Santa Eugènia de Ter.\nOrlando Pineda estarà fins al 9 de desembre per terres catalanes, presentant el llibre a diferents espais de Barcelona i Girona, però també viatjarà a Sevilla, Marinaleda, Dènia i València. A més, aquest cap de setmana participarà al II Encuentro Europeo de Solidaridad con la Revolución Popular Sandinista, que es farà a Roma.\nMesos després del triomf de la Revolució Popular Sandinista, el 23 d'agost de 1980, Nicaragua va iniciar la Creuada Nacional d'Alfabetització, CNA. La mobilització massiva va permetre ensenyar a llegir i escriure a més de 400.00 persones en cinc mesos. Uns 115.000 joves van liderar aquesta gran victòria premiada per la UNESCO. Des de llavors, el poble nicaragüenc ha mantingut una batalla intensa i continuada, contra l'analfabetisme i, avui, Nicaragua és un Territori Lliure d'Analfabetisme. Durant tot aquest temps, l'AEPCFA, dirigida per l'Orlando Pineda, ha estat l'organisme de referència. El llibre de Sebas Parra i Orlando Pineda, segueix el relat d'aquest procés l'alfabetització.\nArticle de Manel Mesquita a Eldimoni.com: Pineda & Parra >>


Tarragona serà seu permanent de Xarxa de Ciutats Germanes Europees — Ajuntament de Tarragona\nEsteu aquí: Inici › La ciutat › Notícies › Notícies 2010 › Tarragona serà seu permanent de Xarxa de Ciutats Germanes Europees\nLa nova Xarxa tindrà la seu permanent a la ciutat de Tarragona, centrarà la seva activitat desenvolupament de programes europeus i en la consecució de nous socis per a projectes internacionals.\nAprofitant la visita a la ciutat de les delegacions de les ciutats germanes, Tarragona va proposar la creació d’una Xarxa de Ciutats Germanes Europees.\nLa idea, que va rebre el recolzament de totes les delegacions, té dos objectius: primer, treballar conjuntament en la difusió del concepte de Ciutadania Europea; i segon, convertir-se en un model organitzatiu que permeti ser gran en importància sense deixar de ser petit en dimensió de ciutat. El primer resultat serà l’enfortiment de les relacions entre les ciutats germanes europees, en els àmbits cultural, esportiu, econòmic, universitari, educatiu, turístic o mediambiental.\nEn la reunió mantinguda entre totes les delegacions es va acordar que cada any es durien a terme dues reunions de treball que es realitzaran a qualsevol de les ciutats germanes. S’intentarà fomentar el consens i l’esperit de cooperació per defensar els interessos dels municipis d’Europa.\nLa nova Xarxa, que agruparà en una primera fase a les ciutats que han signat el document de constitució, tindrà la seu permanent a la ciutat de Tarragona, centrarà la seva activitat desenvolupament de programes europeus i en la consecució de nous socis per a projectes internacionals. Amb aquesta decisió, Tarragona adquireix una nova dimensió dins l’entorn europeu i obre, liderant un projecte transnacional de solvència.


Una visió oberta del flamenc a escena en el darrer espectacle del Reclam a Vilafranca | DiaDia\nInici Els Ports Una visió oberta del flamenc a escena en el darrer espectacle del...\nUna visió oberta del flamenc a escena en el darrer espectacle del Reclam a Vilafranca\nEl dissabte 4 de desembre tenia lloc la darrera funció a Vilafranca de la Mostra de Teatre Reclam. Era el torn de ‘Sin Ojana’, de la companyia cordovesa Chicharrón Circo Flamenco. Sobre l’escenari un relat amb un fort missatge social de la mà de Chicharrón, protagonista de la història.\nTot i que l’escenari estava ple de cadires, es tracta d’una representació amb un únic intèrpret que, amb la participació del públic, barreja flamenc, circ i malabars.\nEl punt de partida és la dansa andalusa per excel·lència i l’attrezzo i l’escenografia hi giren al voltant. Tanmateix ‘Sin Ojana’ ens porta una concepció oberta del flamenc, fusionada amb el teatre i el circ.\nUna obra per a tots els públics, encara que, les interpretacions són diferents segons l’edat de l’espectador.\nChicharrón Circo Flamenco era la primera vegada que passava per terres vilafranquines encara que desitgen que en un futur la seua presència al territori valencià s’incremente.


ENRIC BATLLE. Hem de parlar – revista diagonal.\nD’on prové el prestigi actual de l’espai verd?\nPer explicar-ho s’haurien de repassar diversos orígens de l’espai verd urbà. A banda d’un cert mite que sempre ha existit, va ser a principis del segle XIX, quan les ciutats havien crescut tant que havien allunyat massa la natura del ciutadà, que es va sentir la necessitat de re introduir-la a la ciutat. I així és com es va donar cos al concepte de parc urbà, amb idees i visions que van caracteritzar el romanticisme. Textos com els de Rosseau, descobriments de viatgers o quadres romàntics com el de Friedrich —que representaven per primera vegada la naturalesa com a espectacle— van formar un clima de redescobriment i interès per la natura que va tenir ressò en les teories urbanístiques de l’època. Explico sovint que dos-cents anys després vivim un cert neoromanticisme: la consciència ecològica i mediambiental és una actitud neoromàntica. Quan ens adonem que estem consumint el món —avui ja no és només la ciutat, sinó el món sencer el que ens preocupa i ocupa—, veiem que cal escriure una nova manera de relacionar-nos amb la natura i els seus recursos. En l’actualitat, aquesta nova actitud favorable al verd actua, al meu entendre, des de dos fronts igualment rellevants per al projecte de la metròpoli: des de la construcció de la ciutat i el seu espai públic; i des de la construcció d’un hàbitat mediambientalment i ecològicament satisfactori.\nQuin rol assumeixen els espais oberts en la constitució de la metròpoli contemporània?\nSi parlem d’espais oberts i parlem de metròpoli, hauríem d’entendre que ens referim a una ciutat que és molt més àmplia que aquella ciutat central que de vegades ens agrada recordar. En el que sovint anomenem ciutat compacta o ciutat central, hi teníem uns models i tipologies d’espai obert, habitualment públic, que enteníem molt bé, i podíem anomenar amb paraules com carrer, plaça, avinguda, o parc… Però resulta que fa molts anys que aquesta ciutat compacta no existeix, encara que molts vulguin recordar que és la millor, o d’altres s’entestin a dir que encara hi vivim. En el cas de Barcelona, com succeeix a moltes ciutats, la gran majoria de la gent viu en una ciutat, treballa en una altra i fa activitats quotidianes en altres indrets de la metròpoli. La població habita dins d’un territori urbanitzat format per moltes peces i en el qual molts fets geogràfics queden entremig. Per tant, d’entrada, tindríem una paraula que hauríem de recuperar per definir l’espai obert de la ciutat, la geografia. La costa, els rius, les muntanyes que la ciutat no ha acabat d’ocupar, també són espais oberts per a la metròpoli contemporània, que se sumen als ja esmentats de la ciutat compacta. En tot aquest magma d’espai no urbanitzat romanent, sovint poc estructurat, i moltes vegades sense nom, s’hi poden distingir qualitats diferenciades, tipologies diferents: restes agrícoles encara productives, espais vinculats a les infraestructures o a grans equipaments, etc. I tots aquests espais són objecte d’interès per a la metròpoli contemporània, perquè crec que poden jugar un paper força important en l’estructura de la ciutat d’avui (per decidir com hem de créixer —si és que hem de créixer—, o de com ens hem de reformar —si és que hem de reformar alguns sectors de la ciutat). L’estructura que composin aquests espais oberts és per a mi una de les apostes fonamentals a l’hora de pensar la ciutat del futur.\nÉs una qüestió de l’escala amb què es mira la ciutat?\nSí, i de fet ho explicava així fa poc en la ponència de la revisió del PDU (Pla Director Urbanístic de la Àrea Metropolitana de Barcelona). Els espais oberts metropolitans juguen el seu paper a tres escales diferents, i alhora m’agrada interpretar-ho a través d’ensenyances provinents de tres professions diferents: d’una banda hi ha el que l’ecologia i els estudis mediambientals anomenen la matriu ecològica metropolitana, els espais de la biodiversitat. S’hi sumen les idees que provenen del món del paisatge, del qual Olmsted va començar amb el sistema de parcs de Boston, o el que Le Corbusier va desenvolupar amb les 7V’s a Chandigarh, és a dir, es poden estructurar els espais públics de la ciutat en sistema, connectant-los. Finalment, s’hi suma el que, per provocar, dic que prové de l’urbanisme tradicional. Faig servir aquestes paraules amb tan poc prestigi avui dia per referir-me a la manera de fer ciutat i de composar espais públics a partir de l’edificació. Cal sumar totes aquestes idees, ja que penso que no es poden entendre separadament, tot i que les professions a vegades pretenguin separar-les. Amb aquestes tres escales sumades es pot formar un sistema desfilat que aniria des de qualsevol casa de la ciutat fins als sistemes ambientals passant per connectors projectats des del paisatge. Tot plegat, es pot trenar organitzant tota la metròpoli.\nQuines noves funcions ofereix a la metròpoli aquest sistema complex? Crec que les dues discussions més contemporànies se centren en la continuïtat i la productivitat de l’espai obert. Sovint, des d’una perspectiva només ecològica es diria que la continuïtat no és tan important, perquè la vida pot saltar, per l’efecte steppingstones, o amb el vol d’ocells i insectes, però estic convençut que la continuïtat sempre és una bona excusa per projectar, per harmonitzar sistemes continus que formen part de la metròpoli com la telemàtica i la informació, les energies, el transport de persones i béns a gran escala i també els desplaçaments quotidians del ciutadà que es mou amb mobilitats lentes, caminant o en bicicleta. Projectar la ciutat amb aquesta perspectiva de la continuïtat acosta a models de parcs, i a models de ciutat,que quasi posarien en dubte el parc urbà com a tal, com a peça tancada, per passar a entendre que és molt mes útil un espai lineal. A Barcelona, sense anar més lluny, hi ha molta més gent corrent i passejant per la carretera de les aigües, per l’avinguda Diagonal, o pel front marítim, que a determinats parcs tancats on s’ofereix un tipus d’ús de l’espai molt més estàtic. El suport a la continuïtat dels sistemes de la metròpoli, els naturals i els artificials, és una de les funcions contemporànies que volia esmentar, l’altra, és la productivitat. Produir a l’espai obert de la metròpoli apareix avui com un cert mite i un interès real de molta gent, i no em refereixo només al horts urbans, sinó que, en un sentit ampli, hi trobo moltes oportunitats de producció, en aquests espais. Es pot treballar en la producció d’energia (si tens boscos pots produir biomassa), en la recollida d’aigües, en la producció de menjar a petita i també a gran escala. S’ha de creure que en aquests espais s’hi poden produir coses útils per als ciutadans. Inclús poden servir per cultivar la recuperació de la vida. Per exemple, en el nostre projecte de l’abocador del Garraf es va projectar una determinada introducció de l’agricultura, no amb l’objectiu d’obtenir-ne productes agrícoles, sinó com un accelerador de la recuperació de la vida. Crec que almenys aquestes –continuïtat i productivitat- són dues perspectives molt contemporànies sobre les funcions de l’espai obert metropolità.\nTenim prou quantitat d’espai obert a les nostres ciutats? Contra l’opinió fàcil que diu que a Barcelona hi manquen espais oberts —la que tenen els que creuen que vivim en una ciutat compacta—, si es considera que vivim en una ciutat dispersa o fragmentada, i si es miren les dades a escala metropolitana, resulta que la urbanització només ocupa un 30% de la superfície. D’espai obert n’hi ha prou, i si es té aquesta sensació errònia que n’hi ha poc, és potser perquè està mal organitzat o mal connectat. El que hi ha de bo en el fet de tenir tanta superfície és que no cal posar a cada espai totes les coses, com es feia tradicionalment als parcs. Llavors, s’hi havien de posar llocs per al joc dels infants, de repòs per a la gent gran, etcètera, i en resultaven una successió d’àrees específiques destinades a un programa molt complex. En canvi, ara, mirant l’espai obert metropolità a través del prisma de la connectivitat i la continuïtat, el ventall de possibilitats per distribuir aquest programa s’amplia. I aquí és quan hem d’introduir, i reivindicar, una qualitat que crec que és bàsica en l’espai obert contemporani: a més de continus i productius, han de ser espais equipats, tot i que aquesta és una reivindicació difícil.\nQuines serien les principals dificultats en aquest sentit?\nEn el nostre context estem acostumats a entendre com a dues coses separades els espais oberts i els equipaments. Això és molt clar en la qualificació del sòl del PGM: unes qualificacions són clau 6 i unes altres són clau 7; una cosa és una escola i una altra és un parc. Però si penses que a la ciutat li aniria bé comptar amb un sistema interconnectat d’espais oberts com a part de la seva estructura, per força entens que els equipaments no poden estar en una posició més bona que vinculats a aquests espais. Ja sé que ara es tracten per separat perquè depenen de departaments administratius diferents i tot això, però aquestes coses s’haurien de poder discutir i, potser, en el futur haurien de funcionar d’una altra manera. I a més, en aquest país les tanques, les divisions, i la sectorització ens pot. Una escola ha de tenir una tanca perimetral de 3 metres perquè els nens no s’escapin. I vas pel món i t’adones que hi ha escoles que estan al mig de parcs i no hi ha cap problema… I és que a quin pati els nens jugaran més a gust que en un parc? O quan vas a Olot a la pista d’atletisme dels arquitectes RCR que és a dins del Parc Natural, fantàstica, no entens que aquell projecte hagués d’afrontar mil i un problemes perquè el deixessin posar allà, i perquè els deixessin posar arbres al mig de la pista perquè segons les autoritats competents en esports una pista d’atletisme és una cosa urbana, amb una tanca al seu perímetre… I on pot estar millor una pista d’atletisme que enmig d’un espai natural, si aquest està ben connectat i organitzat? O un altre cas: nosaltres hem fet un poliesportiu al parc de la Ciutadella i la gent que el fa servir ens diu que està molt bé, perquè així surten del gimnàs directament a córrer a l’exterior, fent una ruta pel parc. Aquestes tres anècdotes reforcen aquest argument del potencial de l’espai obert per acollir equipaments i activitats que avui són bàsiques per a la vida urbana.\nSegurament hi ha un tema cultural de fons. Als països del sud d’Europa tendim a una acció pública a la defensiva, que fruit de la desconfiança tendeix a assegurar espais lliures i espais equipats. Admetre ocupacions de l’espai lliure podria crear precedents en contra de la seva preservació…\nDes de la meva perspectiva, en el projecte de la metròpoli contemporània hi ha sempre una certa confrontació entre alguna cosa que es vol transformar, créixer o fer, i unes altres que es volen preservar, mantenir o estructurar com a matriu ecològica, com el sistema d’espais oberts que comentàvem. Penso que això, en comptes de ser un conflicte és una meravella, ja que és la gran oportunitat per al projecte i la invenció. M’interessen molt els projectes en aquest territori de la frontera, de la fricció entre dos mons que necessàriament han de conviure a la nostra metròpoli, perquè permeten treballar amb l’expressió de les virtuts de cadascun d’ells amb la voluntat de respondre a problemes de la ciutat lligant-se adequadament amb l’espai obert.\nEs projecta de la mateixa manera l’espai obert que els espais públics de la ciutat compacta?\nTots aquests espais de què estem parlant s’han de projectar, s’han de dissenyar. Jo penso que s’ha de projectar tot, i això significa que cal aprendre a projectar de maneres diferents: amb els rius, amb l’aigua, amb les infiltracions, amb la recuperació de la natura, amb salvar obstacles. En aquest moment tot està mixtificat, i en els darrers anys crec que s’ha demostrat que no tot prové d’una professió única, sinó que t’has de fer un currículum i saber coses diferents. Per exemple, al nostre despatx fem molts ponts. Si preguntes, a l’Escola et diran que els ponts els fan els enginyers. Els ponts els hem de fer per resoldre discontinuïtats. A l’Escola insisteixo a posar com a exercici fer ponts, perquè els arquitectes també n’han de saber fer. Quan faig el taller de l’aigua al màster de paisatge, crec que és important perquè l’aigua és a tot arreu, i saber relacionar-se amb ella, amb els seus cicles, saber recollir-la, depurar-la amb sistemes naturals és important. Hi ha tècniques noves que s’han d’aprendre, i no podem pensar que no atenyen els arquitectes. Totes aquestes coses es poden dissenyar de formes molt diferents. Segurament els arquitectes hem d’entonar el mea culpa, ja que hem dissenyat la ciutat des de la qualitat de l’espai urbà entès com a “molt urbà”, i ens hem oblidat d’altres tècniques que tenen gran interès i que jo insisteixo a dir que també requereixen de disseny. Aquí és on xoco amb els mediambientalistes, ja que ells pensen que renaturalitzar no és dissenyar. No hi estic d’acord, i per això dic als joves estudiants d’arquitectura que saber coses d’aquest tipus és una gran acció de futur. Perquè inclús no fer, representa una decisió projectual. Es pot preparar un lloc perquè la natura hi actuï d’una determinada manera. Es tracta de saber projectar amb el temps, amb els cicles. Insisteixo a utilitzar les paraules projectar i dissenyar. Potser canvien les maneres, però el fet és el mateix. Això és una lluita de professions, i no la veiem al darrere. Des d’altres professions es fa veure que no són tècniques pròpies. Però de fet són tècniques que hem d’aprendre per projectar millor. Cada cop m’agrada més projectar amb eines i tècniques d’aquest tipus. Pensar que pots fer un parc només amb arbres, o amb la topografia, o amb l’aigua. A l’inici he parlat dels paisatges productius, avui es parla molt de renaturalització, a mi també m’agrada parlar de la reagricolarització. Per a mi, l’agricultura és un camp important a treballar. Nosaltres hem dissenyat moltes vegades des de l’agricultura. Ja sigui pel pur plaer estètic —quan has de fer un paisatge et mires al mirall de l’agricultura. D’altres vegades, per fer un projecte estableixes un sistema agrícola. L’agricultura és modelar la terra, modelar l’aigua, modelar la vegetació; és un sistema que pots fer servir per projectar. És curiós perquè quan la gent vol renaturalitzar no sap quines són les accions que s’han de dur a terme. Un últim aspecte a considerar és que, formalment, avui existeix una lluita per la indefinició. Si analitzem el projecte que va guanyar el concurs de la plaça de les Glòries, ho va fer perquè tenia molt poca definició, i això agrada més des d’una perspectiva naturalista. Glòries és un projecte que requerirà de més fases, i els arquitectes que al concurs van definir massa elements, en van sortir perjudicats ja que el seu disseny era més geomètric, més contundent. I davant del nou mite, el de la renaturalització, els jurats volen veure que la natura no té forma. A mi m’agrada dir que la natura és plena de forma i de molts processos de disseny. Tu pots escollir la forma, evidentment no cal que sigui paral·lela.\nCom veus la tendència a l’especialització en la nostra professió?\nPenso que la gent s’ha d’especialitzar, però estaria bé que, almenys en el cas de l’arquitectura, es mantingués l’actiu d’aquesta multidisciplinarietat i d’aquest ensenyament global. Cal aconseguir les dues coses: ser transversal i global, i tenir una o més especialitats. Estem en un món en què si no estàs especialitzat és molt difícil que puguis incidir en la realitat. Ho puc exemplificar de diverses maneres. Per exemple, al meu despatx professional fem de tot, però tenim una etiqueta de paisatgistes que no ens la traiem de sobre. Ens esmercem a dir que no som només paisatgistes, però quan ens presentem a concursos a Europa ens seleccionen a tots els de paisatge, mentre que als d’arquitectura no és així. El món vol sectorització i vol sentir que tu saps d’una cosa. És veritat que la nostra professió ens dóna un coneixement global, que ens permet saber parlar de moltes coses diferents, i que ens és molt útil de cara a enfrontar-nos amb situacions i projectes complexos. Hi ha molta gent que participa en aquests projectes complexos, però no hi ha ningú que sintetitzi. Els arquitectes som sintetitzadors, i ens hem de vendre com als millors sintetitzadors. Ser un bon sintetitzador vol dir conèixer de tot per poder parlar amb tots els actors, i entendre i processar informacions variades i tenir capacitat de donar una resposta integradora. Però al mateix temps penso que no tothom pot viure només de ser sintetitzador. Per això és important tenir especialitats. I com més se’n tinguin, i més diverses siguin, millor. Sé que això que dic va en contra del que diuen molts dels meus companys, però penso que s’equivoquen. Els arquitectes perdem moltes feines que ens prenen altres professions (enginyers, mediambientalistes). No es tracta d’una lluita de classes, però cal ser conscients que al mercat laboral ens “prenen” les feines per tot arreu. Per exemple, durant uns anys els espais públics els feien els arquitectes, però estem notant que en els darrers anys les enginyeries estan fent molts d’aquests projectes. Per què? La meva resposta és molt dura: els arquitectes no ho saben fer bé i l’administració ha començat a confiar en altres col·lectius. Atesa la inutilitat del nostre col·lectiu, que era incapaç de fer els projectes executius ben fets, les enginyeries fan els projectes. Els fan prou bé perquè han agafat els estàndards de l’espai públic de Barcelona, i no es passen del pressupost. Fa uns anys era impensable, però nosaltres ens ho hem deixat perdre. En el meu cas particular, jo m’he venut com a especialista en paisatge. I és precisament per això que hem pogut fer altres feines. Com fèiem paisatge, vam començar a dir que fèiem urbanisme del paisatge. Com molts clients tenen un problema urbanístic, el podem resoldre des del paisatge i de pas fer l’edificació. No hagués fet edificis si no hagués fet paisatge. Des d’una especialitat podràs fer coses globals. Crec més en això que no pas en el contrari.\nAra has dit que feu urbanisme des del paisatge, i és precisament aquí on volíem portar la conversa: el paisatge s’ha d’ensenyar dins de l’urbanisme o ha d’aparèixer una nova titulació?\nNo crec que tingui importància, ja que pots aprendre el mateix en llocs diferents. Crec que són dos temes diferents: l’un és què ha d’aprendre la gent, i l’altre quins són els programes d’estudis. Ho diferencio perquè una cosa és on s’ensenyen les coses i l’altra com són els programes d’estudis, que depenen de cada escola, dels directors. Al final el més rellevant és qui fa les assignatures, els professors. Jo a l’ETSAV feia Arquitectura del paisatge, i després durant uns anys vaig fer TAPS. Llavors em preguntava, què deuen explicar a urbanisme? Després em van dir que havia de donar Urbanística II. Al programa hi vaig posar precisament alguns dels temes que estem parlant avui, els del llibre El jardí de la metropoli dividits en dotze lliçons. En aquest cas, paisatge estava dins d’Urbanística II. Però em sembla que jo no explico només Paisatge o Urbanisme, perquè en realitat, parlem de la ciutat. Les coses com a coneixement poden estar a molts llocs. Des d’altres disciplines anuncien la mort del paisatge i diuen que és una cosa carrinclona, i el que toca és parlar del medi ambient. Ho diferencien, quan és el mateix. Però anem a la pregunta: hi ha d’haver una titulació independent de paisatge? A França és així, i no els va pas malament. Això no vol dir que els arquitectes francesos no hagin d’aprendre’n. El millor és que cadascú faci el seu propi itinerari i el seu propi currículum. Avui hi ha tantes coses per saber, que és impossible saber-les totes. Per això defenso l’especialització: com no és pot saber tot, és millor que en sàpigues molt d’alguna cosa, ja que el món espera de tu que sàpigues fer alguna cosa. Com hi ha tantes coses per saber, el paisatge pot ser una d’elles. Qui farà els projectes després? Doncs, ja veieu que avui la discussió no és sobre el Paisatge, és si les cases les faran els arquitectes o els enginyers.\nAnteriorment has esmentat que un dels espais oberts de la metròpoli és el que generen les infraestructures. El Nus de la Trinitat va ser als anys noranta un projecte molt notable que aconseguia col·locar un espai públic qualificat a l’interior d’un nus viari. Com veus el projecte amb els anys? Podria establir més relacions amb el seu context immediat?\nDe fet, ja estava pensat així, el problema és que no es va executar. El Nus de la Trinitat va ser un èxit perquè aconseguia unir espai públic i infraestructura. Com a resultat, se’n desprenia una idea potent. El fet que un parc i una infraestructura poguessin conviure sense problemes era una manera d’explicar que els projectes poden anar junts, es poden projectar a la vegada de manera integrada. Barcelona, amb el projecte de les rondes va fer un projecte en què s’intentava que la infraestructura s’integrés en la ciutat, generés espais públics, espais d’oportunitat, etc. Tot i així, en el cas del Nus de la Trinitat els projectes van anar per separat. A l’inici, es va fer un intent que els arquitectes poguéssim incidir en les infraestructures, per prendre decisions sobre el traçat del viari, però finalment es van partir les competències i vam acabar fent només el parc interior. El nostre projecte, inicialment, lligava amb el Besòs —calia expropiar unes fàbriques que encara existeixen— i feien que el parc no fos tancat, i d’altra banda lligava amb el que serà el parc del Camí Comtal. La connexió física que hem aconseguit fer en altres llocs, allà no va ser possible. El tema de les infraestructures ens ha interessat moltíssim. A més a més, cal dir que els enginyers, en general, tenen tendència a pensar que les infraestructures es dissenyen tenint en compte el principal ús per al qual han de servir, i la resta són accidents. Si un mediambientalista els diu que s’ha de fer alguna cosa en un punt, en resulta un accident més, però no és un tema fonamental del projecte. Per als arquitectes és molt difícil fer projectes de grans infraestructures. Però és clar, la discussió d’on es posa una infraestructura o de com ha de ser traçada és molt important per al territori i per a les ciutats. Al nostre país, les decisions de les infraestructures són a nivell polític i a nivell de finançament. No es parla de com es fan les infraestructures. I es fan força malament, perquè els projectes estan mal fets. Cal pensar que les infraestructures es poden pensar d’una manera integrada amb la resta d’elements de la ciutat, i a més hauríem de pensar que són un territori de projecte adient per als arquitectes. Tenim por que els enginyers ens prenguin projectes quan en realitat hauríem d’estar pensant a fer autopistes, ponts i altres obres d’enginyeria.\nPrevious PostDiscursos sobre el verd a la ciutat: una perspectiva històrica. Londres (1637-1811), Barcelona (1867-1929), Philadelphia (1835-1969)\nNext PostEnric Batlle


Andorra la Vella vol fer un nou concurs per al telefèric de Carroi amb l'opció d'anar només al cim i renunciar que arribi fins a les pistes de Pal - Poble Andorrà\nAndorra la Vella vol fer un nou concurs per al telefèric de Carroi amb l’opció d’anar només al cim i renunciar que arribi fins a les pistes de Pal\nDavid Astrié indica que s'estan estudiant les opcions per un nou concurs que es podria anunciar durant aquest primer trimestre\nEl telefèric podria limitar-se a anar fins al cim de Carroi.\nEl comú d’Andorra la Vella no només “no guarda al calaix” el projecte d’un telefèric fins el Pic de Carroi sinó que està treballant en les modificacions de les condicions per poder-lo fer atractiu per a les empreses que puguin aspirar. Així ho ha explicat el cònsol menor d’Andorra la Vella David Astrié en una entrevista a Ràdio Nacional. Cal recordar que el concurs inicial, en el qual hi havia una primera fase fins el pic i una segona fins a les pistes de Pal, va fracassar perquè cap empresa es va presentar.\nUna de les modificacions del concurs podria ser que aquest cop el projecte es limiti al concepte original d’un telefèric com a atracció turística fins al cim de Carroi. Precisament, l’ampliació del projecte fins a les pistes de Pal en una segona fase va ser un dels principals problemes del primer concurs. Es considerava, segons van explicar fonts dels aspirants, que era molt costós econòmicament. El dimensionament del projecte per portar turistes (nombre de cabines, capacitat…) era molt diferent per portar turistes al cim que el trànsit que podia comportar l’arribada i la sortida d’esquiadors.\nAstrié ha indicat que s’està treballant en aquest projecte i podria anunciar-se el nou concurs dins del primer trimestre.\nLa major part dels milions d'euros i dòlars que duaners francesos robaven en aeroports de les maletes de suposats narcotraficants s'amagaven en comptes d'Andorra\nI tornem, algu la vol parar d’una vegada amb aquesta tia. Vols deixa Carrió les muntanyes I els animals. No vas entendre que no es no.\na veure, això ja s’ha de fer una investigació per esbrinar qui te interessos econòmics en fer aquesta aberració, quant tant insisteixen després d’estudis que no avalen aquesta obra es que segurament hi ha algú al darrera que no vol perdre comissions


El programa d’Activitat Física Saludable, per al personal de la Universitat – URV Activ@\nDes de principis d'octubre es fan cursos de Pilates, Ioga Kundalini i Ioga Iyengar\nS’ha iniciat el Programa d’Activitat Física i Salut a principis d’octubre, pensat per al personal docent i d’administració de la URV en el curs 2017-18. Es practiquen el Ioga Kundalini, el Ioga Iyengar i Pilates, amb una participació de més de 75 persones.\nL’objectiu d’aquest programa és millorar la salut del PAS i del PDi en l’àmbit laboral, facilitant-los un accés còmode a les activitats físiques i esportives que s’organitzen des d’EsportsURV. Ja fa nou anys que es va iniciar a la URV.\nLes activitats s’estan realitzant en dos campus diferents: el campus Sescelades (Ioga Kundalini i Ioga Iyengar), a l’edifici Ventura Gassol de la Facultat de Ciències de l’Educació i Psicologia; i al campus Terres de l’Ebre a Tortosa es fa Pilates. Al Centre tarragoní Holos es fa Ioga Iyengar, per atendre els universitaris del campus Catalunya. Els practicants es poden inscriure en dos períodes, d’octubre a gener i de febrer a juny, i en alguns grups hi ha encara places.\nEl Mètode Pilates és un sistema de condicionament físic desenvolupat per Joseph Hubertus Pilates per assolir l’equilibri entre cos i ment. El Ioga Kundalini ajuda a enfortir els sistemes nerviós, cardiovascular, limfàtic, així com a alleujar el mal d’esquena. I el Ioga Iyengar pretén millorar la consciència, l’energia i la salut treballant l’atenció, la intensitat i la simetria de la postura.\nArxivat a: Esports URV, PAS, PDI, Salut\nAmb les etiquetes: Esports URV, programa Activitat Física Saludable


Priscila, escort Barcelona amb telèfon 633735956 (633-735-956)\nHola, sóc Priscila i he arribat per fer els teus somnis realitat. Segueix el remenada dels meus malucs fins als llocs més recòndits del plaer, on t'espera la meva boca assedegada de petons, les meves mans desitjoses de carícies i el meu cos lliurat al foc i la passió. Si vols gaudir de la companyia d'una preciosa i jove escort brasilera, no esperis més i Llámame ... Estic esperant per tu.\nGirlsBarcelona presenta a Priscila, una escort independent a Barcelona amb telèfon 633735956 (633-735-956) i que realitza els següents serveis: Atenció a parelles, Lèsbic, Petons a la boca, Disfresses i fetitxisme, Ejaculació corporal, Ejaculació facial, Fantasies, Joguines eròtiques, Sexe oral natural, Sexe anal, Pluja daurada, Sado, Striptease... Priscila és una escort brasilera d'ulls marrons, cabell negre, pits petits, mesures 85-62-95, pell blanca, alçada normal i una edat de 21 anys. La seva nacionalitat és Brasilera i no ens facilita el correu electrònic de contacte. Atén a: apartament propi, apartament per hores, hotel...


NOSALTRES - innovacd\ninnovacd > NOSALTRES\nCombustible per a la innovació\nA cada etapa de la innovació, ICD és el vostre catalitzador per descobrir que esperen els seus clients, dissenyar solucions que els encantarà i generar ingressos a través de la innovació.\nPer definició, som un equip de disseny per a la innovació. A la pràctica, vol dir que ens associem amb els nostres clients en\ncada etapa del procés d’innovació per a:\n• Generar solucions innovadores centrades en l’usuari.\n• Planificar, dissenyar i lliurar productes i serveis.\n• Liderar equips per descobrir nous negocis, serveis i productes que els atorguin una distinció indiscutible en un mercat abarrotat.\nDisseny de productes, serveis i experiències\n¿Necessita desenvolupar una cosa nova que ara és realment difícil d'entendre? ¿O simplement necessita que sigui sorprenent? Ajudem a les organitzacions a resoldre grans problemes de negocis i els ensenyem formes modernes de treballar en el procés. Oferim serveis d'estratègia, investigació i disseny d'experiència d'usuari. Això ens permet treballar des de la investigació inicial fins a la realització completa del producte, servei i experiència sense interrupcions en tot el procés.\nQuan diem aliat, ho diem de debò.\nÉs probable que tingui un equip intern sòlid i estigui buscant un soci col·laborador. Avaluem cada compromís tenint en compte les seves capacitats internes, amb l'expectativa que tots treballem junts. Des del primer dia, ens reunim amb les vostres parts interessades clau per definir la intenció central del vostre negoci i el vostre usuari. Aquest equip unificat roman amb vostè des de la reunió inicial fins al refinament del producte posterior al llançament, el que manté la continuïtat de la proposta de valor i minimitza el risc.\nEnderroquem barreres físiques\nEl concepte d'oficina oberta en què treballem ha estat dissenyat amb la intenció de poder treballar al costat dels nostres clients en un procés àgil i lean.\nD'aquesta manera podem obtenir resultats més ràpidament al crear un equip més cohesionat que facilita una resolució i implementació més ràpida de projectes. Disposem de la flexibilitat necessària per treballar amb equips de clients en múltiples ubicacions i diferents zones horàries.\nAjudem als equips de la vostra organització a anar un pas més enllà, desenvolupant la innovació com un nou estat mental, i no un programa.\nPrincipals experiències desenvolupades pel nostre equip


Guia per itineraris de baixa i mitja muntanya | Cursosinemweb.es\nGuia per itineraris de baixa i mitja muntanya\nLLOC: INSTITUT DE LA POBLA DE SEGUR.\n– AV CATALUNYA 22\n(La Pobla del Segur)\nHORARI: dilluns, dimarts, dimecres, dijous i divendres de 09:00 a 14:00 i de 15:00 a 18:00 hores\nDeterminar itineraris i guiar usuaris per terreny de baixa i mitja muntanya que no requereixin tècniques ni materials d’escalada, alpinisme o esquí, en condicions de seguretat i respecte al medi ambient, adaptant-se als usuaris, aconseguint la seva satisfacció, la qualitat del servei i en els límits de cost previst.\n– Determinar i organitzar itineraris per baixa i mitja muntanya.\n– Progressar amb eficàcia i seguretat per terreny nevat de tipus nòrdic.\n– Guiar i dinamitzar persones per itineraris de baixa i mitja muntanya i terreny nevat de tipus nòrdic.\n– Assistir com a primer intervinent en cas d’accident o situació de emergència.\n-Itineraris de baixa i mitja muntanya\n-Tècniques de progressió en baixa i mitja muntanya\n-Conducció de persones per itineraris de baixa i mitja muntanya\nCertificat de professionalitat AFDA0611 Guia per itineraris de baixa i mitjana muntanya


Polèmica pel tancament sobtat del Col·legi Boix de Bufalà - Línia Nord ed. Barcelonès Nord\nPolèmica pel tancament sobtat del Col·legi Boix de Bufalà\nAnton Rosa|2021-07-22T12:41:17+02:0022 juliol 2021|Badalona|Línia Nord ed. Barcelonès Nord\nFaçana principal del Col·legi Boix de Bufalà. Foto: Twitter (@davidGferriz)\nDesconcert entre les famílies del Col·legi Boix de Badalona. La direcció d’aquest centre situat al barri de Bufalà va comunicar dimarts per sorpresa als pares dels alumnes que l’escola no obrirà el pròxim setembre. Aquesta decisió deixa als llimbs 27 professors i prop de 300 infants, que amb el tancament, si s’acaba produint, hauran de ser reubicats en altres col·legis.\nLa notícia saltava dimarts al vespre, quan el centre enviava un correu a les famílies per informar de la clausura de l’escola. En aquest comunicat, la direcció apuntava que la pèrdua del concert de l’etapa d’Educació Infantil per tercer any consecutiu genera al col·legi un “greu problema de finançament” que fa que la seva activitat no sigui “econòmicament viable i hagi de tancar”.\nLa decisió agafava per sorpresa molts pares, que ja havien fet la matrícula i tenien confirmada la plaça pel curs vinent per als seus fills. “Ens vam quedar en estat de xoc. Ningú ens havia avisat de res”, lamenta Pepi Pastor, una de les membres de l’AMPA, que recorda que el col·legi sí que ha aconseguit el concert per als cursos de Primària i Secundària, on totes les places estan cobertes. Pastor va ser una de les mares que es va acostar dimecres al matí a la porta de l’escola per demanar explicacions. També hi va acudir l’Alexandra, mare d’un dels nens que aquest setembre havia de començar P3 al centre. “Quan vaig apuntar al meu fill, ningú em va comentar res. Hem trobat a faltar transparència per part de la direcció. Si ja ho sabien, perquè no ho van dir abans?”, assenyala i afegeix que ni el professorat coneixia la decisió.\nDes del Departament d’Educació asseguren que no poden autoritzar el tancament perquè les matrícules estan tancades i ja se’ls ha atorgat dos concerts.\nUn acte “populista”?\nL’alcalde Xavier García Albiol va reunir-se aquest dimecres al vespre amb les famílies de l’escola afectades en un acte multitudinari celebrat a l’aire lliure a Bufalà. La trobada -que tenia per objectiu informar sobre l’estat en el qual es troben les conversacions amb la direcció del centre i la Generalitat- va rebre nombroses crítiques per part dels grups municipals de l’oposició, que van acusar el popular de posar en risc la salut dels assistents, incomplint les mesures sanitàries pel coronavirus i el ban municipal que prohibeix actes on es puguin produir aglomeracions.\nDes de l’oposició també van apuntar que ningú els va avisar de la celebració d’aquesta reunió, malgrat que totes les formacions s’havien posat a disposició del govern local per trobar una solució a la situació de les famílies, i van recordar que l’última paraula sobre el tancament la té Educació, titllant l’acte d’Albiol de “populista” i “electoralista”. Per la seva banda, Albiol va justificar-se assegurant que es tractava d’un cas d'”emergència escolar” i que la trobada la van demanar els pares afectats.


"La consciència de Dívar", Francesc-Marc Álvaro - BARCELONA RADICAL\n"La consciència de Dívar", Francesc-Marc Álvaro\nCarlos Dívar ha plegat, finalment. L'expresident del Consell General del Poder Judicial ha declarat: "No tinc consciència d'haver fet res dolent" i ha insistit que no se sent "culpable de res".\nEn aquest cas, jo tendeixo a creure'l. I aquesta és la tragicomèdia que ens distreu, senyores i senyors: Dívar no era conscient que les seves despeses oficials eren excessives i que, a més, eren inadequades perquè tenien més a veure amb la seva vida estrictament privada que amb les obligacions del seu càrrec. L'home que encarnava l'autoritat del tercer poder de l'Estat se sent innocent i ho proclama amb una sinceritat que només tenen els nens i els folls. La tragicomèdia és sensacional. El factor humà de la peripècia, de tant humà com és, ens recorda que, a vegades, allò que sembla cinisme podria ser, en realitat, pura estupidesa.\nDívar vivia en una bombolla. Física i mental. Més enllà del seu moment de glòria i de si és o no una mena de cap de turc en una guerra gremial i sectària on tot s'hi val, cal aprofitar el dia per fer-nos preguntes. Per exemple, com s'arriba a tenir consciència de la correcció o incorrecció d'una determinada manera de fer quan s'ocupa una responsabilitat pública? Vet aquí un assumpte apassionant que donaria per a una tesi doctoral. De les paraules de Dívar es desprèn que feia el que feia amb els diners de l'erari perquè això és el costum (la norma, en diuen) i -sobretot- perquè no havia notat mai que el seu comportament fos estrany, anòmal o particularment diferent del de la resta de figures del seu voltant. En aquest vodevil, només hi ha un problema de grau: Dívar ha espremut massa la taronja, no va calcular prou bé, s'ha passat. Allò que dèiem abans: per fer segons què s'ha de tenir una mica més de llestesa. La meva conclusió, a efectes poètics, és que fan dimitir Dívar per poc discret. Per curt, diria el meu padrí.\nLa consciència de Dívar sobre els cèntims que surten dels impostos és una consciència predemocràtica. Vull dir que és d'abans de la creació de l'Estat democràtic modern, on les decisions dels poders s'han de sotmetre -en teoria- a l'escrutini de l'opinió pública. El problema és que, tal vegada, hi ha altres càrrecs rellevants de l'Espanya i la Catalunya oficials que participen encara d'aquesta consciència més o menys aristocràtica sobre com gastar els diners de tots. El fet és escandalós però habitual, per regles de joc que faciliten el secret i, en definitiva, l'abús, el caprici i l'arbitrarietat.\nNo cal ser suec ni protestant ni haver passat per aquesta crisi per saber que cada cèntim que gasta una administració hauria de ser tractat com si fos el darrer cèntim, amb un respecte sagrat i reverencial. Com fem els que no som rics amb la nostra particular virolla, ni més ni menys. També així hauria de funcionar sempre la consciència de qualsevol servidor públic.\n22-VI-12, Francesc-Marc Álvaro, lavanguardia


Mossegades conservadores | Amb C de Cinema\n27/07/2010 in Estrenes recents | Tags: Romàntic\nAtenció: la lectura d’aquest article podria ferir la sensibilitat d’aquelles persones que no hagin vist la pel·lícula Eclipsi, o alguna de les altres dues que conformen la saga Crepuscle. Per altra banda, si no n’heu vist cap i no teniu pensat de veure-les mai, suposo que podeu clavar-hi els ullals, a l’article, és clar!\nEl vampir ha mort, llarga vida al vampir! Bé, no exactament. Aquesta frase històrica que s’utilitzava durant la proclamació del nou monarca, després de la mort del seu predecessor, no seria tècnicament aplicable en aquest cas. Com bé sabeu, un vampir no pot morir, és el no-mort per excel·lència. Tanmateix, el que sí pot morir d’agonia és la representació del vampir a la gran (o petita) pantalla. Val a dir que ja feia un temps que aquestes criatures de la nit no mostraven els ullals i la pal·lidesa glamurosa en un cinema. La darrera aparició digna de menció, i que feia justícia a aquests incansables cercadors d’hemoglobina turmentats, és del 1992, any en què Francis Ford Coppola va enlluernar el món amb la seva luxosa (i personalíssima) adaptació de la novel·la de l’irlandès Abraham Stoker. Aquests darrers tres anys, però, els vampirs han tornat a caminar entre els vius, i s’han convertit en un fenomen planetari gràcies a les adaptacions de les novel·les escrites per la mormona Stephenie Meyer.\nDes del 2008, i fins ara, tres de les quatre novel·les que configuren aquesta saga de vampirs adolescents s’han convertit en pel·lícules: Crepuscle (Twilight, 2008), Lluna Nova (New Moon, 2009) i Eclipsi (Eclipse, 2010). Però el cas és que no només el cinema ha experimentat el ressorgiment d’aquestes criatures durant aquests últims anys. La televisió també s’ha convertit en un nínxol vampíric. El canal per cable HBO emet actualment la tercera temporada de True Blood (2008-2010). Aquest estiu, TV3, la nostra, ha començat a emetre Diaris de vampirs (The Vampire Diaries 2009-2010) del canal americà CW (canal creat de la fusió de CBS i Warner Bros), precisament el mateix que ha estat oferint des de l’any 2005 (la darrera temporada es va acabar el passat mes de maig) la sèrie Sobrenatural (Supernatural 2005-2010), en la qual dos germans, Sam i Dean Winchester, es dedicaven a l’extermini de tot tipus de monstres, entre els quals hi havia, com no, els entranyables vampirs. Crec, doncs, que, amb tot aquest material audiovisual, no anirem errats si afirmem que estem vivint una nova edat d’or de la literatura i el cinema de vampirs.\nTornant a la pel·lícula que ens ocupa, Eclipsi es va estrenar mundialment el dia 30 de juny, just quan els adolescents començaven les vacances estiuenques i es podien permetre el luxe d’esbrinar com es resolien les tribulacions sentimentals de Bella (Kristen Stewart) sense haver de pensar que havien de tornar aviat a casa per acabar els deures (estratègies del màrqueting!). La pregunta que un espectador no adolescent es planteja un cop acabada la projecció és la següent: era realment necessari allargar un argument ben simple quan, en realitat, amb una sola pel·lícula podien haver filmat una bonica història d’amor adolescent? A més a més, tot i que la protagonista femenina té el cor dividit entre dos nois, Edward (Robert Pattinson) i Jakob (Taylor Lautner), un vampir i un home-llop respectivament, ja des de la primera pel·lícula intuïm com acabarà la cosa. La resposta a aquestes dues qüestions tan poc transcendents és ben simple. No hem d’oblidar que el cinema és un negoci. Si es poden fer tres pel·lícules gairebé iguals, i guanyar el triple de diners, per què fer-ne només una?\nDit això, seria massa fàcil atacar un llargmetratge pensat i destinat a un públic adolescent, pel simple fet de ser un producte comercial. En conjunt, la trilogia té els seus encerts i els seus errors, tot i que aquesta tercera part és la més fluixa, perquè encara es fa més visible la feblesa d’un guió que, com ja he dit abans, s’esgotava a la primera part. Tret del triangle amorós que s’estableix entre els tres personatges principals -i que recorda vagament la relació que hi havia entre Heathcliff, Catherine Earnshaw i Edgar Linton en els erms de Yorkshire a la novel·la d’Emily Brontë Cims Borrascosos-, la resta de personatges i subtrames tenen poca entitat i susciten poc interès.\nHi ha un tema, però, força interessant i destacable, tot i que, cal dir-ho, tampoc és cap novetat dins l’univers vampíric. Ja apareixia com a substrat de la novel·la més coneguda d’Anne Rice, Entrevista amb un vampir. La immortalitat del vampir contraposada a la inevitable finitud de la vida humana. El vampir era conscient que tot allò que coneixia, la realitat que l’envoltava abans de convertir-se en un vampir havia desaparegut o desapareixeria amb el anys, fet que li produïa una terrible sensació de solitud i desarrelament. El no-mort esdevenia, d’aquesta manera, un ésser descontextualitzat per definició. Aquest tema es trasllada a un pla romàtic a la pel·lícula Eclipsi. Quan Edward s’enamora de Bella haurà d’enfrontar-se a un dilema: convertir-la en vampir, és a dir, matar-la per amor, o deixar que el temps segueixi el seu curs, i veure com la seva estimada envelleix mentre ell roman jove eternament. I, llavors, el dubte que sorgeix és un altre: resistirà l’amor quan arribi la decrepitud física de Bella? Afegim a aquest rerefons unes gotes de la Shakespeariana Romeu i Julieta, en el sentit que els dos amants no poden viure junts per impediments familiars i decideixen posar fi a la seva vida: separats en vida i units per la mort. El resultat que obtenim és més o menys el contingut aprofitable d’aquesta trilogia.\nCom ja he dit abans, seria massa fàcil criticar aquest fenomen de masses, pel simple fet de ser-ho. El fet que agradi a molta gent no vol dir, automàticament, que sigui un producte dolent. Tanmateix, defensar l’indefensable tampoc seria just ni lògic. A part dels interessants plantejaments argumentals abans mencionats, hi ha un seguit d’aspectes tècnics, de guió i d’interpretació que no mereixen la mateixa aprovació si ens posem una mica estrictes i analitzem el film des del punt de vista cinematogràfic.\nPosem, per exemple, la utilització del moviment a càmera ràpida per mostrar el caràcter sobrenatural dels vampirs. Ja a la pel·lícula muda Nosferatu de Friedrich Wilhem Murnau s’utilitzava un efecte de càmera similar per crear la sensació que estavem davant d’un ésser que no responia a les lleis de la natura. Estem parlant de l’any 1922 i vista avui dia, aquesta decisió, i l’efecte que produeix a la pantalla, ens pot provocar una mitja rialla còmplice per la innocència d’aquells creadors. En aquest nou mil·leni, però, l’ús d’aquesta tècnica provoca una riallada d’incredulitat. Cada vegada que algun dels vampirs es posava a córrer a velocitats que desafien les lleis de la física, un servidor no va poder evitar una desafortunada comparació cinèfila amb el cargol supersònic que apareixia a la primera part de La Història Interminable (The Never Ending Story, 1984). Des del meu humil punt de vista, el moviment a càmera ràpida en aquesta pel·lícula és un error.\nAssumint que els diàlegs en un producte cinematogràfic destinat al públic adolescent no poden ser gaire transcendents, és veritablement irritant escoltar certes frases que, a sobre, subratllen imatges que, fins i tot, s’entendrien sense paraules. En una festa, Jakob regala un braçalet a Bella, amb una figura de fusta d’un llop i li diu: “l’he fet amb les meves pròpies mans”, a la qual cosa Bella respon immediatament: “així que l’has fet amb les teves mans, oi?” Crec que sobra qualsevol comentari. Segurament els guionistes pensen que els adolescents són estúpids. El pitjor del cas és, però, que aquest tipus de diàlegs ximples es produeixen més d’una vegada al llarg de la pel·lícula.\nQuant als actors, l’actuació de Robert Pattison en el paper del vampir Edward és acceptable. El posat lànguid i la distància que crea respecte de la gent que l’envolta i sobretot de Bella, li confereix aquella aura d’heroi romàntic i misteriós (que entronca amb els personatges masculins de les novel·les de les germanes Brontë). Però si aquesta actitud l’arrossegues durant tres pel·lícules i no mostres cap tipus d’evolució en el personatge, al final, allò que semblava interessant acaba cansant.\nKristen Stewart tampoc s’hi llueix gaire. En un primer moment vaig pensar que actuava intentant mostrar apatia, avorriment i cansament. Tal i com es comporten moltes vegades els adolescents en aquesta etapa difícil de la vida. Però després de veure-la també a les entrevistes de promoció de la pel·lícula, em sembla que el millor que podria fer és apuntar-se a una clínica de desintoxicació. Això, o dormir durant unes quantes setmanes per veure si es treu la son de sobre. I el tercer en discòrdia, l’actor -en alguns casos, un qualificatiu certament sobrevalorat- Taylor Lautner, tenia dues opcions. Dedicar-se a posar per catàlegs de roba interior masculina, o bé dedicar-se al cinema, on també (i per exigències del guió, és clar!) pot anar literalment descamisat durant la major part de la pel·lícula. Fins i tot els guionistes ja s’han permetès el luxe de fer broma sobre aquest assumpte. Què més puc dir-hi?\nEclipsi és una història bàsicament romàntica amb un element sobrenatural que queda massa diluït entre la música de Claude Debussy, les caigudes d’ulls del Robert Pattison i les escenes en camps de floretes amb filtre difuminat a l’estil Love Story. Si pretenia ser una pel·lícula de vampirs, traeix l’element més bàsic d’aquest tipus de produccions: la transgressió. On és la sang? on és l’erotisme? Fins i tot el Dràcula de Coppola, a pesar del romanticisme que destil·laven les seves imatges, contenia algunes escenes amb una càrrega sexual força explícita. En fi, la cançó dels títols de crèdit de la sèrie de vampirs True Blood ho diu ben clar: “before the night is through / I wanna do bad things with you” (abans que s’acabi la nit / vull fer coses dolentes amb tu). I a Eclipsi, de dolenteries, ben poques.\nfotos: http://www.collider.com; http://www.daemonsmedia.com\n« Somriures sota mínims\nVacances, novetats i properes estrenes »


Escola Pia Tàrrega: Demostració de papiroflèxia en anglès\nDemostració de papiroflèxia en anglès\nAvui ens ha vistitat en Ramesh Kumar. És un professor de la Índia que està recorrent les escoles del nostre territori ensenyant als nens la papiroflèxia del seu país. Amb un tres i no res, ha fet aparèixer una sèrie de dissenys a cadascun més sorprenent només utilitzant unes tisores i paper de seda.\nDesprés ha explicat als nens que està recollint diners per poder ajudar a la seva escola i ven dos llibrets. En un s'explica pas a pas com s'ha de fer per tal de poder aconseguir algunes de les figures amb les que ens ha sorprès i en l’altre es mostren figures en moviment mitjançant una tècnica molt enginyosa.\nEtiquetes de comentaris: #octubre , Anglès , Papiroflèxia , Primària


La Generalitat no fa els deures i deixa en mans dels ajuntaments les beques menjador - El triangle\nTot i que es va aprovar una moció per unanimitat al Parlament, encara no ha trobat la fórmula per repartir els ajuts\nA la Generalitat se l'està fent bola les beques menjador. A hores d'ara encara estan decidint com, quan i de quina manera es repartiran els ajuts que permetran als menors tenir garantits un àpat diari en condicions durant els mesos d'estiu. Però aquesta pensada ja dura des del mes de juny, quan van acabar oficialment les escoles i es va efectuar l'última recàrrega de les targetes menjador pel període del 25 de maig al 21 de juny, per un import de 80 €.\nQui està assumint aquesta competència i avançant els diners són els ajuntaments. Fonts del món local del Baix Llobregat han explicat a EL TRIANGLE, que "els ajuntaments no tenim marge, per què estem assumint el cost de les beques menjador. Com sempre els consistoris estem suplint les mancances de la Generalitat que encara estan mirant de veure com ho fan". El retard de la Generalitat ja va quedar evidenciat amb les targetes moneder, que moltes no es van poder fer efectives durant el període lectiu i una altra vegada els ajuntaments van acudir al rescat, "i tornen a arribar tard ara que la crisi sociosanitària reclama que els nens puguin tenir aquestes beques menjador".\nEs van distribuir més de 160.000 targetes que han estat recarregades a mesura que s'allargava l'estat d'alarma durant la pandèmia però un cop acabat, la gran incògnita era saber com continuarien aquests ajuts, ja que la crisi econòmica derivada de la Covid-19 ha agreujat la pobresa de moltes famílies i ha deixat en risc d'exclusió a molts menors.\nEn una carta enviada pel Director General d'Atenció a la Família i la Comunitat Educativa de la Generalitat, Juan José Falcó Montserrat, s'assegura que tot i no poder mantenir els ajuts individuals de menjador en la forma habitual, es faran efectius segons s'insta des del Parlament a través de la moció presentada pel PSC i els comuns, i aprovada per tots els grups parlamentaris, de manera que es doni cobertura als menors més vulnerables durant els mesos no lectius de l'estiu del 2020, però que encara no han trobat la fórmula més adequada per donar compliment a la moció del Parlament.\nMentre continuant estudiant quina és la fórmula per repartir els ajuts amb els departaments d'Hisenda, Treball i Afers Socials són els ajuntaments catalans qui es fan càrrec de les beques menjador, i com asseguren fonts del món local del Baix Llobregat, "tenim por de no poder arribar a tothom per una qüestió logística. Els estem donant tant targetes recarregables com àpats, però no ho podrem assumir tot. La Generalitat ha de prendre una decisió i mirar de quina manera assumeix i reparteix les beques menjador, però això sí, abans que acabi l'estiu".\nQuin polèmic advocat porta la denúncia contra Josep Maria Bartomeu pel Barçagate?\nEls ‘profetes’ del procés van viatjar per arreu del món per difondre la bona nova independentista\nPrevConfinamiento domiciliario en Lleida y siete municipios del Segrià por Covid-19\nUn zero a l’esquerra


Protecció Civil i Emergències alerta de pluges intenses en la Comunitat Valenciana. - Diari Millars, informació local en valencià.\nProtecció Civil i Emergències alerta de pluges intenses en la Comunitat Valenciana.\nDemà s’esperen precipitacions de fins a 100 l/m² en dotze hores en zones de Catalunya, i de 20 l/m² en una hora en altres punts de la Comunitat Valenciana, Aragó i Balears.\nLa Direcció General de Protecció Civil i Emergències del Ministeri de l’Interior, d’acord amb les prediccions de l’Agència Estatal de Meteorologia (AEMET), alerta per pluges intenses en àrees de l’est peninsular, a més de les illes Balears.\nS’espera que les fortes pluges que hui estan afectant ja zones de Catalunya i Aragó siguen encara més intenses en la jornada de demà i que s’estenen per altres punts de la Comunitat Valenciana i Balears. En zones de Girona s’esperen fins a 100 l/m² en 24 hores, i registres de 20 l/m² en una hora en la resta. Moltes d’estes precipitacions es produiran en forma de tempestes.\nA més, hui es preveuen vents costaners forts en el litoral d’Andalusia oriental.\nEs recomana el següent davant de les pluges intenses:\n• Si va conduint, disminuïsca la velocitat, extreme les precaucions i no es detinga en zones on puga discórrer gran quantitat d’aigua.\n• Si ha de viatjar, procure circular preferentment per carreteres principals i autopistes.\n• En cas de tempestes sobtades i pluges intenses, s’ha de tindre en compte el lloc on s’aparquen els vehicles. El ràpid ascens del nivell de les aigües pot danyar els vehicles aparcats sobre zones inundables i, a més, arrossegar-los, provocant danys a béns d’altri i fins i tot obstaculitzar el flux natural del corrent.\n• Si comença a ploure de manera torrencial, pense que existeix risc d’inundació.\n• No travesse amb el seu vehicle ni a peu, els trams inundats, perquè desconeix el que pot haver-hi davall de l’aigua i localitze els punts més alts de la zona. No intente salvar el seu automòbil enmig d’una inundació.\n• Si es troba en el camp, cal allunyar-se dels rius, torrents i zones baixes de vessants i pujols, evitant travessar guals inundats. Igualment, ha de dirigir-se als punts més alts de la zona.\n• No obstant això, el difícil pronòstic dels fenòmens tempestuosos aconsella mantindre’s informat en tot moment de la possible evolució dels canvis meteorològics.\nPost més nousL’IVAJ prorroga la validesa del Carnet Jove fins que finalitze l’estat d’alarma per COVID-19\nPost més vellsEl servei d’autobús que connecta Benicàssim amb Castelló amplia la seua freqüència


La Secretaria General de l’Esport inicia els debats temàtics del procés participatiu per a un Pacte Nacional de l’Activitat Física i l’Esport. Esport\nLa Secretaria General de l’Esport inicia els debats temàtics del procés participatiu per a un Pacte Nacional de l’Activitat Física i l’Esport\nEl procés participatiu per a un Pacte Nacional de l’Activitat Física i l’Esport, impulsat per la Secretaria General de l’Esport, continua cremant etapes i aquesta setmana arriba a la tercera fase amb la celebració de les reunions per àmbits, sessions en què es debatrà al voltant dels cinc grans temes d’aquest projecte de país.\nUn dels debats territorials celebrats en el marc del Procés\nEl Govern va presentar el passat 30 de gener en un acte públic amb tots els agents esportius les bases del Nou Model de Governança de l’Esport Català, que té com a finalitat construir una societat més saludable i millorar l’alt rendiment esportiu. El mes de febrer es va iniciar el procés participatiu que servirà per recollir l’opinió de tots els actors del món de l’esport, ja sigui tant a nivell de gran organització, a nivell de club, associació o empresa, així com també a nivell particular. Aquest procés, que té l’encàrrec d’articular el debat sobre el futur de l’esport al nostre país, compta amb la col·laboració i supervisió de la Secretaria de Transparència i Govern Obert del Departament d’Afers i Relacions Institucionals, Exteriors, i Transparència.\nEl procés participatiu està organitzat en diverses fases. La primera, que es va iniciar durant el mes de febrer, va servir per recollir l’opinió de les 5 grans organitzacions del sector de l’esport; en una segona fase es van realitzar 10 debats territorials per tot el territori; en la tercera fase s’organitzarà un debat per cada àmbit; una quarta fase serà de redacció i consens del Pacte Nacional per l’Activitat Física i l’Esport, i la darrera fase conduirà a la signatura i l’aprovació del Pacte, que s’haurà de traduir després en la Llei de l’Activitat Física i l’Esport de Catalunya.\nDurant aquest mes de maig, doncs, tindran lloc a l’Auditori Rafael Nebot del Consell Català de l’Esport, a Esplugues de Llobregat, els cinc debats, un per cada un dels àmbits de treball temàtics del procés participatiu: Activitat Física: promoció, prevenció i prescripció; Coneixement: educació, formació i recerca; Rendiment: detecció, tecnificació i alt nivell; Economia: empresa, turisme i esdeveniments, i Governança: organització, planificació i finançament.\nAquests debats són oberts i es treballarà en petits grups que tractaran cadascun dels àmbits del nou model de governança. Les conclusions de cadascun dels debats es recolliran en un document i s’inclouran a les bases proposades pel Govern.\nEl calendari dels debats, que es faran a les 18 hores, és el següent:\nDilluns 8 de maig – Àmbit del coneixement\nDijous 11 de maig – Àmbit del rendiment\nDilluns 15 de maig – Àmbit de l’economia\nDijous 18 de maig – Àmbit de la governança\nDilluns 22 de maig – Àmbit de l’activitat física\nLes 5 reunions per àmbits se celebraran durant el mes de maig a la seu del Consell Català de l’Esport, a Esplugues


[somiatruites]: crisi o no crisi?\nFeia temps fullejant El Periódico abans de tornar a treballar a la tarda, i m'he aturat a llegir l'article d'opinió "Petroli, finances i futur" del catedràtic (i gironí) Josep Oliver:\nPetroli, finances i futur\nPublicat a El Periódico, 3 de juliol de 2008\nDesprés d'uns mesos de calma als mercats financers, la brutal alça del petroli ha tornat a deprimir les perspectives de l'economia global. El més preocupant d'aquesta nova fase de la crisi és el deteriorament del sentiment del consumidor americà, molt vinculat a la reducció de renda generada pel xoc energètic. Això comença a comportar expectatives de creixement més negatives per als Estats Units a la part final de l'any i per als primers mesos del 2009, una vegada els efectes de l'actual impuls fiscal es vagin esgotant. I un consumidor americà que freni el consum implica una economia a la baixa, un augment de l'atur i la possibilitat de recessió. Cosa que accentua la caiguda dels preus dels immobles.\nI és per aquí per on podria des- encadenar-se la nova fase d'aquesta crisi financera. Perquè si no s'atura el descens del valor de la vivenda als Estats Units (que ja ha retrocedit, en algunes grans ciutats, més del 20% des de màxims), els balanços bancaris inclouran noves pèrdues. I aquestes pesaran sobre els beneficis, obligaran a noves injeccions de capital i, potser, exigiran uns nous salvaments d'entitats per part de la Reserva Federal dels Estats Units. I per aquest motiu les borses mundials estan penalitzant, aquests últims dies, els valors financers.\nDe tot el que ens ha passat en els últims 12 mesos, quan va esclatar la crisi de les hipoteques nord- americanes subprime, sense cap mena de dubte l'actual alça de preus de l'energia constitueix el factor més amenaçador del prò- xim futur. Perquè, a l'estimular la inflació, limita el marge de maniobra dels bancs centrals, deteriora la capacitat de compra de les llars i genera tensions deflacionàries. En aquest context més recessiu, no perdin de vista l'evolució dels preus de la vivenda als EUA. En depèn una part no menor del que ens passi als europeus en els pròxims mesos.\nD'Amèrica ens arriben aires de recessió. I de l'est, una flamarada inflacionista. El panorama comença a agafar un to de foto en blanc i negre, una sensació de déjà vu, com la magdalena de Proust. ¿Hem tornat als 70?\nMentre llegia l'article m'agradava la claredat de l'exposició i descobrir un discurs familiar (increment hipoteca + increment betzina, llum, etc. + pèrdua de poder adquisitiu dels salaris + temor = - consum => - producció (oferta) i - inversió per dificultats d'accés al crèdit => - menys llocs de treball, etc.) per molts i moltes darrerament en les conveses de café.\nTot i així, a mesura que passava les fulles del diari i m'allunyava cada cop més d'aquesta lectura creixia un pensament temorós: l'Oliver ha estat clar i contundent però espero que la seva exposició no condueixi al pànic.\nAfortunadament, el mateix diari una mica més enllà reprodueix una entrevista al mateix Oliver alerta que la crisi acabarà essent una realitat si ens esmerçen a que així sigui (desconfiança, pànic, dessossec, retrocès del consum i la inversió, vaja tornar a l'edat de pedra!).\nEl Periódico, dijous 3 de juliol de 2008\nOliver considera que hi haurà crisi "si ens entestem a tenir-ne"\n• El catedràtic alerta del perill que suposa l'actual clima de desconfiança\n• Rebutja que l'economia estigui en crisi perquè segueix creixent\nSi ens entestem a tenir crisi, en tindrem. Josep Oliver, catedràtic d'Economia Aplicada de la Universitat Autònoma de Barcelona, va exposar ahir en la presentació de l'informe semestral de l'economia catalana que elabora per a Caixa Catalunya que el "xoc de confiança" en què està immersa la societat pot acabar conduint l'economia a una crisi que encara no ha arribat.\nOliver va posar per davant les previsions de creixement que justifiquen que ni l'economia catalana ni l'espanyola cauran en la recessió durant aquest any ni el pròxim, si bé s'accentuarà la desacceleració del creixement. Dit això, va puntualitzar: "Si es creu que l'economia anirà malament, aquesta és una profecia que s'acaba autocomplint".\nLa consciència col.lectiva assumeix que la crisi està present, en gran mesura incentivada pel debat polític traslladat, i ha acabat per establir un clima perniciós per a la normal evolució de l'economia. "S'ha gestat la idea que estem davant d'una gran crisi. Les famílies contenen la despesa i això es trasllada al conjunt de l'economia", va raonar Oliver.\nVa reconèixer que el clima de desconfiança no és del tot gratuït, ja que les turbulències en els mercats de matèries primeres --principalment en el del petroli-- i en el financer reflecteixen incerteses sobre l'economia i les seves expectatives de creixement. Però malgrat això, "em resisteixo a parlar de crisi", va insistir. "Per a qui no ho recordi, una crisi va ser la del 93, que es va carregar un milió de llocs de treball, els tipus d'interès es van situar en el 12% i es va haver de devaluar la pesseta tres vegades". No estem en aquesta situació. "L'economia catalana encara generarà ocupació el 2008, si no es deterioren excessivament les condicions econòmiques", va explicar.\nEn aquest entorn, l'informe de Caixa Catalunya ha revisat a la baixa la seva previsió de creixement de producte interior brut (PIB) fins a l'1,8% el 2008 i el 0,8%, el 2009. Les noves estimacions suposen una notable moderació des de l'intens avanç del 3,6% registrat el 2007. "Sens dubte, l'economia necessitava un ajust. Era impensable que es pogués mantenir un ritme tan elevat durant tant de temps", va precisar Oliver, per qui era fins i tot desitjable que es produís l'ajust.\nI s'ha produït per la caiguda del mercat immobiliari i el seu impacte en la creació d'ocupació. Com a factors externs hi han contribuït la crisi financera internacional i el xoc energètic i d'altres matèries primeres agrícoles i industrials. S'hi afegeix que la situació s'ha agreujat i alhora la confiança dels consumidors catalans ha experimentat un intens deteriorament en els últims mesos.\nOliver va plantejar que part d'aquest clima de desconfiança s'ha generat perquè gairebé la meitat dels ocupats tenen menys de 40 anys i han viscut una etapa de "bonança", única en l'economia catalana. La situació de bonança ha estat "tan dilatada en el temps" que molts creien que els cicles ja no existeixen perquè a penes tenen referents de crisis anteriors.\nSenyors i senyores òbviament estem en un cicle de baixada però ànims que ens ensurtirem com ho hem fet sempre, cal només posar-hi de la nostra part - sobretot seny- per amortir les seves conseqüències.\nPublicat per la su de tossa a les 19:39:00\nEtiquetes: persones: factor o recurs productiu?, política, society


Craft & Artists: Sabonaire Ens Recorda... que La Primavera és Aquí\nPublicat per Laia Martínez a 1:19\nNúria Sorribes 27 de març de 2013, a les 17:39\nMoltes gràcies! Llegir la entrevista és molt divertit :)\nLaia Martínez 27 de març de 2013, a les 17:41\nhola! jeje ostres, quina sorpresa! just us volia enviar mail i mira, us heu avançat! :D m'alegro que us hagi agradat!! i felicitats per la vostra feina!!!


L'exemple d'Ian Duncan - Mèdia.cat - Observatori Crític dels Mitjans L'exemple d'Ian Duncan - Mèdia.cat - Observatori Crític dels Mitjans\nAra que ja ha passat gairebé un mes des de la històrica data del 9 de novembre, vull aprofitar per recordar un aspecte que no sé si va lluir prou enmig de l’esplendor generalitzada. Es tracta del grup de diputats i eurodiputats que van fer d’observadors internacionals. Com que la votació no va ser una votació sinó un procés de participació ciutadana, els observadors tampoc eren observadors, sinó una delegació parlamentària internacional convidada per DIPLOCAT. En aquest cas, però, el nom no fa la cosa i la cosa va ser important. Mal m’està el dir-ho, com els agradava de dir als de la Mercantil Radiofònica.\nAl grup hi havia una basca, una gal·lesa, un flamenc i un eslovè, que podrien ser fàcilment qualificats de sospitosos o amics habituals, però també hi havia un suec, un alemany i un francès. Ara bé, qui realment acabava de donar la imatge d’independència i neutralitat al grup era el seu portaveu, Ian Duncan, escocès, sí, però també conservador i, sobretot, unionista. Qui va treballar aferrissadament perquè el No guanyés a Escòcia, unes setmanes després es va plantar a Catalunya per comprovar si la votació es feia de manera correcta o no. Ell ho va justificar amb poques paraules i de manera imbatible: “Abans que unionista sóc demòcrata”.\nVaig tenir la sort de poder-lo acompanyar. Dissabte a la tarda, durant la conferència de premsa de presentació i diumenge en la visita a una desena de punts de participació. De seguida va quedar clar que no venia a posar el dit a la nafra de les possibles mancances, sinó que més aviat estava impressionat de veure i viure en directe la voluntat d’un poble per expressar-se democràticament. L’aplaudiment sentit de la gent quan es van obrir les portes de La Salle de Gràcia a les 9 del matí també era emocionant per als no catalans. Va estar actiu tot el dia, saludant i xerrant amb la gent, fent preguntes i mirant d’entendre què estava passant. Quan a Sabadell vam topar amb un grup de provocadors que semblaven sortits d’una pel·lícula del Torrente, no va tenir inconvenient a parlar una estona amb ells. D’aquesta manera, de passada, els va desactivar.\nCom a periodista, em va agradar molt veure com tractava amb els mitjans de comunicació. No va rebutjar cap entrevista. Després d’una llarga jornada, diumenge a la matinada el recordo assegut a un racó del centre de premsa xerrant llargament amb la Liz Castro. L’endemà al matí, guardiolament d’hora, era a Els matins de TV3. L’únic que preguntava breument abans de posar-se al telèfon, ja fos amb RAC1 o la SER, és quina posició general tenia el mitjà envers el procés sobiranista. Els periodistes que buscaven descaradament una frase desligitimadora es van quedar amb les ganes: tal com va quedar recollit a les conclusions que van redactar conjuntament, la seva opinió era que la votació s’havia dut a terme de manera molt correcta malgrat les circumstàncies adverses.\nNo cal dir que, si a Catalunya i a Espanya hi hagués unionistes del tarannà democràtic i intel·ligent d’Ian Duncan, el debat sobiranista pujaria molts graons de nivell automàticament. També és cert, i no és un detall menor, que la independència seria molt més difícil d’assolir.