Tributació a Andorra - Ara Advocats\nEls impostos a Andorra: quins són i per què són tan avantatjosos.\nDurant molts anys, Andorra ha estat considerada com una jurisdicció "poc transparent" o com un "paradís fiscal". No obstant això, actualment la realitat queda molt lluny d'aquests conceptes ja que el Principat d'Andorra gaudeix d'un marc fiscal propi, el qual ha contribuït a que aquesta hagi sortit de la llista negra de l'OCDE.\nConcretament, a Andorra hi ha la següent tributació:\nImpost de la renda de les persones residents al país: tipus de gravamen progressiu fins al 10%.\nImpost de societats: tipus de gravamen de l'10%.\nImpost General Indirecte: tipus de gravamen de l'4,5%.\nImpost de la renda de les persones no residents al país: tipus de gravamen progressiu fins al 10%.\nJurisdicció i impostos a Andorra\nAndorra és un dels països d'Europa amb la taxa més baixa de l'impost de societats (2-10%) i de l'impost sobre la renda (5-10%). Té l'impost de el valor afegit més baix (IVA o impost sobre les vendes) a tot Europa amb 4,5%. No hi ha impostos sobre successions o herències i les contribucions a la seguretat social es troben entre els més baixos d'Europa.\nAndorra està situada entre França i Espanya, a només 2h de Barcelona i 2,5 hores de distància de Tolosa, França. Els convenis de doble imposició ja van entrar en vigor amb els dos països tal com amb Luxembourg i Liechtenstein. També es van signar convenis amb Portugal i Malta.\nLa inversió estrangera per crear empreses a Andorra és més que benvinguda. Facilita la residència als directors d'empreses amb l'obertura d'un nou negoci a Andorra.\nL'ingrés per càpita d'Andorra és un dels més alts d'Europa. Disposa d'una excel·lent assistència sanitària, sistema educatiu plurilingüe i internet d'alta velocitat a través de fibra òptica a tot el país.\nBeneficis de la societats holding a Andorra\nSocietats amb participacions en altres societats nacionals de tercers països. Aquestes societats gaudeixen d'exempció fiscal sobre els dividends obtinguts, així com sobre les plusvàlues en els casos següents:\nQue l'entitat participada no resident fiscal estigui subjecta, sense possibilitat d'exempció, a un impost sobre la renda de característiques similars a l'impost sobre societats de el Principat d'Andorra.\nQue el percentatge de participació, directa o indirecta, en el capital, els fons propis, el patrimoni net o els drets de vot de l'entitat resident o no resident fiscal sigui igual o superior a el 5 per cent. La participació corresponent s'ha de posseir de manera ininterrompuda durant l'any anterior a el dia en què sigui exigible el benefici que es distribueixi o, si no, s'ha de mantenir posteriorment durant el temps necessari per completar aquest període.\nAnteriorarticle anteriorPer què establir el seu negoci o residència fiscal a Andorra?\narticle següentLa reforma d'Immigració: ¿quins nous models de residències sense permís de treball hi ha al Principat d'Andorra?Pròxim


Les Miníades | Aracne fila i fila\nRecordeu en què es van convertir les Miníades, a la primera part de Narracions de mites clàssics, ed. Teide?\nLina, Ire i Coty 4rt ESO llatí\nThis entry was posted in General, Llatí 1r, Llatí 4t and tagged Mitologia, Vídeo on 5 juny 2009 by Margalida Capellà Soler.\n← Ulisses i Penèlope en còmic Portada del 3r trimestre: el curs s’acaba →\n48 thoughts on “Les Miníades”\nMargalida Capellà Soler Post author 5 juny 2009 at 16:20\nLina, Ire i Coty, es veu que heu xalat d’allò més representant les Miníades. Que us vagi molt bé el projecte de recerca i que passeu un molt bon estiu. Fins el proper curs!\nlaiia 6 juny 2009 at 15:00\nDoncs les miníades, són de la primera part de cossos transformats en animals, i es van transformar en ratapinyades.\nMolt bon muntatges noies! sortiu molt guapes vestides de miníades, jaja 🙂\nIrena 8 juny 2009 at 14:46\nsiii ens ha quedat molt bé al final:P\nha sigut una experiencia inolvidable, ens hem sentit, al menys jo per primer cop una veritable romana:)\nnuria 6 octubre 2009 at 22:02\nAra si que entenc el mite de les miniades. 😀\nEl montatge esta molt elaborat i els vestits estan molt ben fets ^^.\nEnorabona noies, perque el montatge ha quedat realment bé, la música és molt acertada i el mite esta explicat a la perfecció.\ndani costa 9 octubre 2009 at 14:44\nMolt be! aquest video m’ha agradat molt mes que el vostre de les llengues indoeuropeas, la musica perfecte,les fotos ben triades,el text es clar i s’enten molt be,os felicito.\npd: pot ser tindrieu que mirar enrere i agafar inspiracio d’aquests treballs.\nMargalida Capellà Soler Post author 9 octubre 2009 at 16:32\nLa Lina, la Coty i la Irena ens van fer el curs passat molt bons muntatges. El de les llengües indoeuropees, tanmateix, no està malament però no és tan personal i treballat com aquest.\nToni Moreno 14 octubre 2009 at 16:25\njajajaj quin vídeo més divertit! M’agrada molt 😀\nI també m’agrada molt el mite de les Miníades, encara que em sembla una mica exagerat que, pel simple fet de no assistir a la seva festa, el dèu Abacus les castigui transformant-les en ratapinyades.\nÉs curiós com ja des de l’antiguitat es feia servir aquest recurs literari, de ficar a dins d’una història principal altres de més petites. Ara estem estudiant, tant a castellà com a català, com autors de l’edat mitjana reviuen aquest recurs: Ramon Llull, amb el llibre de Fèlix i l’ús dels exemplums, per la banda de català, i Don Juan Manuel per la banda del castellà, amb El Conde Lucanor. És bastant possible que aquests dos hombres hagin fonamentat part de la seva literatura en Ovidi, oi? No m’extrenyaria pas!\nPer altre banda, jo he tingut sort de poder representar teatralment “El somni d’una nit d’estiu”, icloent el petit relat de Píram i Tisbe que, és curiós com, imitant a Ovidi, també l’inclou a dins d’una altre història principal: en l’obra de Shakespeare, aquest relat apareix en forma d’obra de teatre que monten uns actors en la pròpia obra.\nOdri 19 octubre 2009 at 12:20\nMuy bueno el video, y encima las protagonistas son de esta classe!!\nEsta muy currado y se puede comprovar que lo haveis pasado muy bien grabando el video.\nLaura G 19 octubre 2009 at 12:54\nNoies us va quedar genial el muntatge i és molt original que les protagonistes sigueu vosaltres.\nA mi se’ns dubte la història que més m’agrada és la que explica Alcínoe: “PÍRAM I TISBE” és molt bonica tot i que amar-se sigui tan difícil pels personatges i acabi tan tràgicament, però finalment van donar la seva vida per l’altre i van morir junts.\nRebeca Sánchez 21 octubre 2009 at 12:53\nWa! es genial el video! esta molt ben fet:)es nota que us heu currat fins l’ultim detall. Felicitats!\nEl mite de les Miníades per mi es un dels més irreals, referintme a que només perquè les tres noies no participesin en la festa del deu Bacus o Dionís, ell les converteix en ratpanats… una mica massa exagerat, no? xD\nAlissa Komarova 21 octubre 2009 at 20:39\ntransformar a les tres noies en ratpanats..:S\nper no participar en una festa…\nsi foss asin en la realitat…!\nEsta ben fet el video, pero no s’enten molt be al principi la lletra perque esta en un blau que no es veu molt be:)\nyou 22 octubre 2009 at 11:43\nHola Lida !!!!!!!!!!!!!\nAquest mite esta molt be fet i crec que es va pasar una mica ,convertin-les en rap panats d’aquella manera per no asistir a una festa.\nsasha kokina 22 octubre 2009 at 11:45\nM’agrada molt el vídeo, em venen ganes de fer jo un també 🙂 avera si algú s’anima y el fa amb mi!!\nEsta molt ven fet.\nsere velasques 22 octubre 2009 at 11:50\nes molt bonics aquest video ha veure si nosaltres tambe fen un d’aquest.\nJoël Beltrán 26 octubre 2009 at 12:27\nQuina història més exagerada, aquest Bacus no podría anar a treure’s el DNI, amb la poca paciència que té.\nPobres noies, convertides en ratpanats.\nJúlia Serrano 26 octubre 2009 at 12:40\nestà molt ben fet i m’agrada molt com expliquen la història.\nsashaa jo m’apuntu a fer un vídeo:)\nNicolás Mangui 2 novembre 2009 at 12:27\nQue bonito el video a ver si podemos hacer uno nosotros jejeje.\nMargalida Capellà Soler Post author 2 novembre 2009 at 14:16\nTot, Nico, és qüestió de posar-s’hi i no pensar-ho massa! L’espero!\nOriol López 26 octubre 2010 at 15:55\nMolt bé el vídeo , de veritat, m’ha aclarit molt les idees ja que m’ ha costat entendre el mite només llegint-lo del llibre. El mite explica molt bé com finalment Bacus és considerat , però opino que la història és una mica exagerada i se’n podrien haver buscat una altra. Es nota que no adoraven gaire a Bacus.\nSílvia Espinach García 26 octubre 2010 at 21:53\nUn vídeo molt treballat. La feina que vau fer amb les Miníades és excepcional i, com ja he dit en un altre comentari, és la millor manera d’explicar un mite. Ara sí que l’he entès bé. I, també entenc per què l’heu treballat. És un dels meus mites preferits, de moment!\nEn referència a Sheakespeare, de segur que molts altres mites el van inspirar. A veure si mica en mica vaig recopilant informació i a final de curs faig un article.\nRubén Florencio 27 octubre 2010 at 12:52\nEstà molt ben treballat aquest video.És una gran manera de treballar aquets mites.En auqtes video e spor veure també com bacus començà a ser una mica més reconegut que anteriorment.Encara que crec que es una mica exagerada la història.\nMargalida Capellà Soler Post author 27 octubre 2010 at 16:18\nRubén, Bacus s’acabarà enfadant amb tu si no poses el seu nom en majúscula!\nAnna Jimenez 25 novembre 2010 at 14:48\nM’encanta el video, jo vull fer un així !\nEstefania 25 novembre 2010 at 14:58\nel video aquet esta molt be i el mite tambe


PÈSOLS NEGRES DEL BERGUEDÀ (Carme Noguera) - Artencuina\n600 g de pèsols negres\nPosem els pèsols negres a estovar amb aigua i una culleradeta de bicarbonat durant un dia. L'endemà els rentem i els posem a coure amb 1 gra d'all i sal. Els deixem coure unes 2 hores aproximadament (si ho fem amb una olla de pressió, només ens caldran uns 20 minuts). Un cop cuits, en una paella hi fem unes rostes de cansalada blanca. Quan aquesta comenci a enrossir-se hi afegim els pèsols i els fregim amb el greix de la cansalada. Hi afegim una mica d'all i julivert ben picat.


S'acosten els últims dies del cel·luloide\nLa fi de la pel·lícula cinematogràfica posa en perill la conservació del cinema\nS'acosten els últims dies del cel·luloide FILMOTECA\nBarcelonaEl cinema tal com el vam conèixer està condemnat a desaparèixer i ja té data de caducitat: el 2015. Segons les dades de la Federació Internacional d'Arxius Cinematogràfics (FIAF), els grans laboratoris fotogràfics deixaran de produir en qüestió de dos anys la pel·lícula de cel·luloide amb què es fabriquen les còpies en 35 mil·límetres.\nLa qüestió no només provoca la indignació de directors militants del cel·luloide com Quentin Tarantino i Paul Thomas Anderson i dels nostàlgics de la tremolor de les imatges i la remor del projector. Les filmoteques alerten que les conseqüències poden ser terribles per al patrimoni cinematogràfic. Segons els experts, a baixa temperatura i en condicions controlades d'humitat, el cel·luloide és el millor mètode de conservació de les pel·lícules, amb una durada estimada entre els 100 i els 500 anys. "El digital és una eina excel·lent per a la restauració i l'exhibició de pel·lícules, però com a mètode de conservació està ple d'interrogants", afirma Esteve Riambau, el director de la Filmoteca de Catalunya. En el congrés de la FIAF que organitza i acull l'entitat que dirigeix Riambau, la greu situació del cel·luloide serà un dels temes que més es discutiran.\nEls dubtes del digital\nLa ironia del debat és que la indústria fa dècades que impulsa la digitalització dels cinemes per raons pràctiques i titlla els defensors del cel·luloide de romàntics incurables. I, tanmateix, Riambau defensa la inconveniència dels suports digitals per conservar les pel·lícules. "L'única solució per conservar la informació digital és fer-ne còpies periòdiques -explica-. Els suports evolucionen i es queden obsolets. Trobar un ordinador avui dia amb una entrada per a un disc de 3,5 és pràcticament impossible". Així, després de restaurar digitalment el clàssic Vida en sombras , de Llorenç Llobet Gràcia, la Filmoteca en va fabricar una còpia nova en cel·luloide per conservar-la a l'arxiu de Terrassa.\nTot i que el final de la pel·lícula sembla decidit -i no és només la FIAF qui ho ha afirma-, Riambau en té dubtes. "El sonor no l'esperava ningú i va transformar el cinema en un parell d'anys -comenta-. En canvi, es diu que el digital substituirà la pel·lícula des de l'estrena de Parc Juràssic , i ja en fa vint anys".\nEl que és innegable és que el digital està en alça. I un exemple en són les declaracions del projeccionista del Festival de Canes, que en una trobada de filmoteques va assenyalar que any rere any augmenten els directors que prefereixen projectar en digital. Fins i tot herois del cinema d'autor com Terrence Malick, que va dubtar fins a l'últim moment com projectar L'arbre de la vida i va optar finalment pel digital.\nDilluns, durant la primera jornada del congrés de la FIAF, el director de fotografia Guillermo Navarro -habitual de Guillermo del Toro- i l'artista visual Tacita Dean presentaran la campanya per aconseguir que la pel·lícula cinematogràfica sigui declarada Patrimoni Mundial per la Unesco. Un gest de rebel·lia contra la mort del cel·luloide que probablement trobarà la complicitat dels membres de la FIAF.


A mossegades: CREMA DE MANTEGA.\n1 rovell d'ou ecològic\nLa crema de mantega té molts usos en pastisseria, però el més important és en la decoració de les mones de Pasqua tipus Sara. Aquí us ensenyo una recepta que em porta funcionant molt de temps.\nComenceu preparant l'almívar. Per fer-ho, poseu en un cassó els 200 grams de sucre (li vaig rebaixar la quantitat de sucre per a que no fos tant dolça) i l'aigua. Ho deixeu bullir una mica, uns 4 minuts un cop arrenqui el bull. Tanqueu el foc i retireu.\nTalleu a daus la mantega i deixeu-la a temperatura ambient.\nPoseu els rovells en un bol de tamany gran. Afegiu-hi molt a poc a poc l'almívar, i aneu batent suaument amb un batedor elèctric. Si n'hi afegiu massa de cop, la temperatura augmentarà sobtadament i se us podrien coure els rovells, així que és millor tenir paciència i anar fent poc a poc. Afegiu-hi una culleradeta d'aroma de vainilla.\nEl següent pas és afegir-hi la mantega poc a poc,dau a dau, quan un estigui fos hi afegim el següent.\nQuan la tingueu tota incorporada, veureu que el color i la textura canviaran una mica, però heu de seguir batent una mica més per a que l'almívar s'acabi de refredar, i poc a poc veureu com es va espessint fins adquirir una consistència cremosa com la de la foto.\nAquest és el punt on volíem arribar. Ara sols cal que la poseu en un recipient per a guardar-la a la nevera i deixar-la reposar unes hores. Quan la vulgueu utilitzar penseu que tornarà a estar dura, així que us recomano que la tregueu de la nevera una bona estona abans, i torneu-la a batre una mica fins que s'unifiqui la barreja. No us espanteu si us dóna la sensació de que està tallada, seguiu batent amb varilles manuals fins que es lligarà.\nAra ja la teniu a punt per a fer el recobriment de la Sara, el farcit o la decoració.\nEtiquetes de comentaris: mantega\nMira a quin dia estem i jo encara estic pensant com faré la mona de la meva neboda... però m'anoto la recepta de la crema de mantega per si m'animo a fer-la així! un petó!\nA mi em passava el mateix Eva, fins que vaig decidir-me per provar de fer aquesta crema, i amb la quantitat que m'ha sortit faré dues Sares pels meus nebots, espero que els hi agradin!


dimecres, 2/04/2014 (-)\n40 ANYS DE L’EXECUCIÓ DE SALVADOR PUIG ANTICH: HISTÒRIA I MEMÒRIA\ndivendres, 28/02/2014 (-)\nAquesta setmana es compliran 40 anys de l’execució de Salvador Puig Antich i La Greda, Arran, CUP Garrotxa, la CNT i l’Assemblea Llibertària de la Garrotxa aprofitaran l’efemèride per organitzar un acte de memòria aquest proper dissabte a les 18 hores a la sala Torín d’Olot.\nEn Salvador militava al MIL (Movimiento Ibérico de Liberación), un reduït grup que ha esdevingut el grup d’oposició antifranquista que se li han dedicat més treballs, llibres, articles i documentals proporcionalment a la seva entitat militant. La seva repercussió mediàtica ha tingut com a origen la tràgica mort de dos dels seus membres: un, Salvador, executat per garrot vil a la presó Model de Barcelona ara fa 40 anys, i el segon, Oriol Solé Sugranyes, conegut com el Che català, abatut per la Policia a la frontera entre Navarra i França després de protagonitzar la cinematogràfica fuga de la presó de Segòvia.\nL’execució de Salvador Puig Antich es relaciona amb l’atemptat d’ETA que va organitzar a Madrid el 20 de desembre de 1973 i que acabà amb la vida de Luis Carrero Blanco. La seva conseqüència més directe, a banda d’eliminar el cap de govern i probable successor de Franco al capdavant de l’Estat, fou l’enduriment de la repressió. A Puig Antich li tocà pagar els plats trencats de l’atemptat contra Carrero Blanco: un consell militar en calent el condemnà a mort el 8 de gener de 1974, i el dia 1 de març del mateix any el Consell de Ministres ratificava l’Enterado.\nS’inicià a partir d’aquests moments la reacció contra la pena de mort i la campanya per demanar-ne l’indult. La família, especialment les seves germanes, sempre han manifestat que va ser massa poc i massa tard. Tot i les mostres de suport internacional, la campanya a Catalunya va ser tímida i escassa. L’extrema esquerra és qui dugué el pes de les mobilitzacions. Hi van haver mobilitzacions a la Universitat, que va ser desallotjada per la Policia; una assemblea informativa al Col·legi d’Advocats amb la presència de l’advocat de Puig Antic i bona part de representants del moviment obrer; diverses manifestacions convocades per CCOO i l’esquerra revolucionària. Quan es parla d’aquesta campanya de solidaritat amb Puig Antich sempre s’assenyala el PSUC, el partit hegemònic de l’antifranquisme. Els comunistes catalans, però, també travessaven hores baixes després de la caiguda del 113 de l’Assemblea; ben mirat es desarticulà bona part de l’oposició. Però també, tal com afirmà Manolo Vázquez Montalbán a Autobiografía del general Franco “Los estados mayores de los partidos trataban de despegarse de la violencia, en busca de una respetabilidad pactante de la futura llegada de la democracia a España”.\nPuig Antich no va ser el primer ni l’últim assassinat del franquisme. Si fem un breu repàs del règim ens adonarem que la repressió va esdevenir un dels seus pilars. El règim donà les primeres passes amb un cop d’Estat que desembocà en una guerra civil de tres anys. Una vegada finalitzada i com a bàndol vencedor s’inicià la repressió contra tots aquells que s’havien significat a favor de la República i que no havien mort durant la campanya bèl·lica ni havien emprès el camí de l’exili. A banda dels executats, l’exili va convertir-se en l’única sortida per molts ciutadans a l’hora d’evitar la repressió. 470.000 persones van creuar els Pirineus al febrer de 1939 i molts d’ells van ser confinats en camps de concentració a les platges del Rossellonès, entre els quals el pare de Puig Antich, militant d’Acció Catalana, que féu pas per Argelers. El camí de l’exili s’hi hagué de sumar en alguns casos l’horror dels camps de concentració nazis: 1800 persones dels Països Catalans hi van morir. La repressió continuà fins als darrers actes de la dictadura que lluny de morir mansament actuà amb la irracionalitat de la bèstia agonitzant que mor matant. En aquesta direcció s’han de situar les execucions d’altres militants antifranquistes ja entrada la dècada dels seixanta com el membre del PCE Julián Grimau el 1963, els anarquistes Julián Delgado i Francisco Granados mesos més tard que Grimau, o bé els 3 membres del FRAP i 2 ETA executats al darrer sospir de la dictadura el 25 de setembre de 1975.\nAra les germanes de Puig Antich demanen reparació moral i justícia, sobretot justícia. Per això el 2011 van anar al Tribunal de Drets Humans d’Estrasburg, on s’ha negat la seva petició per no complir els mínims requerits. Enguany han anat fins a l’Argentina per demanar la judicialització d’Utrera Molina, sogre de l’actual ministre de Justícia Alberto Ruiz Gallardón, un dels ministres que va firmar la pena de mort contra el seu germà i que avui encara és viu. Sovint la pregunta que molts de vosaltres us formuleu és I perquè no jutgem els responsables dels crims de la dictadura a Espanya? La resposta és molt fàcil: a Espanya no és possible la seva judicialització per la llei amnistia de 1977, que si d’una banda va treure de la presó a tots els presos polítics de l’antifranquisme, la cara B amnistiava també a tots els responsables de la repressió i la dictadura franquista. Per això no hem pogut jutjar a torturadors, ni militars colpistes, ni personatges com Fraga, Martín Villa ni el cap de la Brigada Político-Social Antonio Juan Creix , per exemple.\nLes accions de memòria i justícia que reclama la família de Puig Antich cal impulsar-les des d’entitats de base. També des d’entitats que mantenen un rigor científics, històric i social. En el nostre cas des del Patronat d’Estudis Històrics d’Olot i Comarca portem anys divulgant, impulsant i estudiant aquests fets. En els darrers anys hem iniciat diferents projectes d’investigació per recuperar la memòria històrica així com la creació dels espais de memòria i, darrerament, la recuperació de la fossa comuna del cementiri d’Olot. I finalment perquè sigui l’administració qui apliqui les polítiques públiques de memòria; en aquest sentit la retirada de la simbologia feixista de la ciutat d’Olot impulsada pel consistori municipal ha estat un dels exercicis d’higiene i pulcritud democràtica més importants dels darrers anys.\nNotícia de l’acte d’homenatge a Olot:\nTags: Catalunya, Espanya, Franquisme\nPublicat a Catalunya, Espanya, Franquisme | Deixa-hi un comentari\ndijous, 23/01/2014 (-)\nAquest diumenge, 26 de gener, es commemorarà el 75è aniversari de l’ocupació de Barcelona per part de les tropes franquistes comandades pel General Yagüe el 1939 (el “carnisser de Badajoz”, vegeu: http://blogs.sapiens.cat/blogdelcehi/2011/07/04/75-anys-de-la-matanca-de-badajoz-un-record-molt-present/). La guerra civil s’apropava al seu final i començava un nou drama: la consolidació d’una dictadura que s’emmirallava en les potències feixistes europees i que desfermà una terrible repressió sobre els vençuts. En aquest sentit, va ser especialment dura l’actuació a Catalunya, región roja y separatista en el llenguatge franquista: aquí, al costat de la repressió política, el nou règim va abolir les institucions d’autogovern i va dur a terme una despietada persecució de la llengua i de la cultura catalanes.\nTags: Catalunya, Franquisme\nPublicat a Catalunya, Franquisme | Deixa-hi un comentari\ndilluns, 23/12/2013 (-)\ndivendres, 6/12/2013 (-)\nTags: Àfrica, General\nPublicat a Àfrica, General | Deixa-hi un comentari\ndivendres, 4/10/2013 (-)\nTags: Amèrica, Catalunya, Espanya, Europa, General\ndilluns, 9/09/2013 (-)\nTags: Catalunya, Espanya, Europa\nPublicat a Catalunya, Espanya, Europa | Deixa-hi un comentari\ndivendres, 6/09/2013 (-)\nTags: Catalunya, Conflictes, Espanya, Europa, Llibres\nPublicat a Catalunya, Conflictes, Espanya, Europa, Llibres | Deixa-hi un comentari\ndimecres, 24/07/2013 (-)\nMolt bones vacances a tots i ens retrobem al setembre!\nL’oportunisme de Franco i el seu informe sobre la qüestió jueva del 1949\ndimarts, 2/07/2013 (-)\nL’Espagne et les Juifs, editat per l’Oficina de Información Diplomática del Ministeri d’Afers Estrangers espanyol l’any 1949, és un opuscle inèdit del ric fons de l’Arxiu-Bibioteca del CEHI que ara publiquem traduït i anotat al català a cura de Luciano Casali i Lola Harana. Aquest document posa en relleu un aspecte significatiu de l’autorepresentació del franquisme en un tema que va ser central en la redefinició del règim després de la Segona Guerra Mundial i la fi dels feixismes. Dirigit a l’opinió pública internacional, el text és un exemple de la reinvenció del paper jugat pel franquisme en el tracte donat a la comunitat jueva en els primers anys de la postguerra. L’opuscle ens permet avaluar els malabarismes i les manipulacions que el franquisme va posar en marxa amb la creació del mite de la protecció dels jueus, en un context històric internacional que exigia uns determinats gestos per tal d’acceptar un règim polític instaurat per mitjà d’un cop militar i aliat fins a darrera hora dels règims d’Alemanya i d’Itàlia.\nMoltes consideracions han suggerit l’oportunitat de tornar a publicar L’Espagne et les Juifs, no tant perquè (probablement) és l’única còpia del document que ha sobreviscut (a més de la que va utilitzar Avni, però de la qual no en sabem l’origen), sinó perquè es tracta d’un document de gran importància per avaluar un aspecte significatiu de l’autorepresentació del franquisme en un tema que va ser central en la redefinició del règim després de la Segona Guerra Mundial i la fi dels feixismes. Per sobre de tot, vàrem considerar que era important palesar, i a més deixar que el lector constatés, el tipus de propaganda que es desprèn d’aquest document i el desvergonyiment de les mentides amb les quals van construir la «nova identitat» i el «Nuevo Estado».\nÉs per aquestes consideracions que L’oportunisme de Franco. Un informe sobre la qüestió jueva (1949) (Afers) pot afegir alguns elements addicionals per conèixer millor Francisco Franco i el seu règim.\n[Autor: Luciano Casali]


Les paraules màgiques | belolid\nIn paraules on 5 Juliol 2011 at 11:35 am\nHi ha estones que la ver itat tampoc no té tanta importància. Mirem documentals revestits de ciència que sabem positivament que fan trampa, però és bonic creure’ls una estona. Sembla que Masaru Emoto li parla a l’aigua i ella respon amb cristalls bells o torturats, segons què els digui. Sembla que un dia Déu es va llevar i va dir que es fes la llum, i es va fer. Sembla que una nit, des de molt lluny, algú em va dir que m’estimava i em va sortir el sol per dins. Sembla que hi ha paraules màgiques, que el verb pot fer néixer universos i conformar la realitat.\nJa sé que tens les teves limitacions, que no vols crear móns ni ponts ni llums. Sé que, en realitat, vols cada mot que em dius com una llança o com un dard enverinat. Però pensa un moment que potser Emoto té raó, que potser el meu 80% d’aigua es torna lleig uns segons i això podria anar-te en contra. Pensa que potser tinc un arsenal de paraules que juraria que no vols sentir. Pensa que si he callat fins ara ha sigut més per tu que per mi.\nI digue’m clàssica, si vols, però és que trobo que no costa res dir “bon dia” sense sentir-ho, dir “si us plau” i revoltar-se per dins. Si prou vegades ets amable, ni que sigui per costum, ni que sigui per inèrcia, podries arribar a sentir-te una mica més feliç. I, en última instància, la pràctica hipocresia de les formes et pot servir. Perquè en el fons saps que, al joc de les paraules lletges, si ens hi posem, guanyaré jo.\nI, ara, respirem. Ohm…\npots ser molt perillosa, si et poses lletja…\nJoan Calsapeu-Layret 7 Juliol 2011 at 8pm\n« Before De donar-se així 2 Juliol 2011\nAfterSense filtre 11 Juliol 2011 »


Fa 13.000 anys, es va produir un esdeveniment clau en el desenvolupament humà: es va iniciar el cultiu d’arbres silvestres, font de les fruites seques. Va ocórrer abans fins i tot que comencés l’agricultura i la ramaderia (uns 8.500 anys abans de Crist). Això explica el valor cultural i el simbolisme que acompanyen les fruites seques, molt més arrelades que els moderns conceptes relacionats amb les seves característiques nutricionals o gastronòmiques.\nUn exemple d’aquest arrelament es pot trobar en la simbologia cristiana. L’ametlla representa la figura de Crist: la seva divinitat (el fruit) s’amaga en la seva naturalesa humana (la clofolla), que vetlla l’interior, font de llum (el nom hebreu d’ametlla és “llum”). Així mateix, en l’Antic Testament, els festucs, les ametlles o les nous s’esmenten com a signes d’esperança o de valor.\nPerò les fruites seques existien molt abans que aparegués el cristianisme. Al jaciment arqueològic de Gesher Benot I’aqov, a Israel, s’han observat indicis de fruites seques amb 780.000 anys d’història. Entre les espècies que s’han trobat, hi ha festucs i ametlles, que encara avui consumim.\nUna de les característiques de la dieta dels països que conformen la regió mediterrània és el consum habitual, al llarg de la història, de fruites seques. Per desgràcia, des de mitjan segle XX, ha disminuït de forma notable el consum d’aquests aliments al món. Així, mentre que el 1940 cada espanyol en prenia de mitjana 19,1 grams diaris, avui se’n prenen tan sols 3,3 grams/dia, amb Catalunya, València i Múrcia al capdavant. Així i tot, Espanya segueix sent un dels països europeus on més fruites seques es mengen, juntament amb Suïssa, Grècia i Itàlia.\nEls cacauets, des d’un punt de vista botànic, no són fruites seques, sinó llegums, però com que la seva composició nutricional és molt similar a la de les fruites seques, se solen classificar en aquest mateix grup.\nLes fruites seques es compraven a granel en el passat, mentre que avui s’adquireixen gairebé sempre empaquetades. Els dos sistemes tenen pros i contres.\nD’una banda, en els productes a granel és difícil trobar la gran varietat de productes amb sal afegida que es poden trobar avui dia en els envasats. A més, tenen un impacte mediambiental més baix, ja que s’utilitzen menys recursos naturals durant la seva producció.\nEn canvi, tenen el desavantatge que hi ha un risc més alt que es produeixin toxiinfeccions alimentàries. Encara que les fruites seques, com el seu propi nom indica, tenen poca humitat, això no significa que no puguin contaminar-se per microorganismes (la humitat afavoreix la seva proliferació). Les fruites seques, de fet, són un bon substrat perquè s’hi desenvolupin floridures, com les aflatoxines.\nEn tot cas, si s’emmagatzemen en llocs frescos, secs i lliures d’agents contaminants, com ara floridures o insectes, arriben a conservar-se entre 9 i 12 mesos en perfecte estat. Si s’adquireixen fruites seques sense envasar, s’han de desar en un recipient hermètic allunyat de temperatures elevades i consumir-les en pocs dies. Això també és aplicable a les fruites seques envasades una vegada que s’hagi obert l’envàs original.\nPer la seva banda, les fruites seques envasades contenen, en molts casos, una elevada quantitat de sal, com ja s’ha esmentat. A més, el fabricant fa servir sovint greixos poc saludables per fregir-les, com ara l’oli de palma, ric en greixos saturats i sucres. Això es pot evitar si es trien fruites seques envasades al natural.\nA favor de les fruites seques envasades es pot esmentar el material d’envasament: llaunes de metall, pots de vidre o bosses de plàstic. A més de protegir el producte de l’alteració, l’enranciment (procés pel qual un aliment amb alt contingut en greixos o olis s’altera amb el temps i adquireix un sabor desagradable) o la contaminació per nombrosos factors externs, també en facilita l’ús i l’emmagatzemament. Fins i tot permet acompanyar el producte d’informació en l’etiquetatge, fonamental per a conèixer-ne l’origen, la data d’envasament o de consum preferent, la composició nutricional i els ingredients. Això possibilita prendre decisions informades i que les persones amb al.lèrgies s’assegurin de si poden consumir el producte o no.


Ben Amics: «La Llei LGTBI és necessària per al desenvolupament de la societat»\ndivendres, 10 de juliol de 2020 21:13h\nEl col·lectiu afirma que «el text neix de la necessitat social real d'eradicar les desigualtats que sofreix el col·lectiu LGTBI»\nL'associació Ben Amics, partícip i impulsora del procés de redacció i revisió dels continguts de la llei LGTBI que s'ha aprovat aquest dimarts al Parlament, destaca la «importància d'aquesta norma de cara a la protecció dels menors LGTBI en l'àmbit educatiu; l'atenció a menors i adults transsexuals i la intersexualitat», entre d'altres.\nEl col·lectiu afirma que «el text neix de la necessitat social real d'eradicar les desigualtats que sofreix el col·lectiu LGTBI» i d'aquestes en destaca «el no reconeixement de la lliure identitat de gènere o l'assetjament escolar». D'altra banda, l'associació insinsteix en la importància de «l'actualització de protocols sanitaris i educatius que contemplin la diversitat sexual i de gènere; l'accés a les tècniques de reproducció assistida del sistema públic de sanitat per a dones lesbianes, bisexuales i/o solteres o la inclusió del factor LGTBI en temes d'immigració, així com en estudis estadístics (IBESTAT)», entre d'altres.\nSegons la presidència de Ben Amics, encapçalada per Jan Gómez, «no és possible el ple desenvolupament de la societat sense un sistema que parli de la realitat afectiva-sexual i la identitat de gènere, que proveeixi de referents positius». En el mateix sentit, Gómez assegura que «reconèixer la diversitat del col·lectiu LGTBI i la discriminació que avui dia segueix sofrint és quelcom que no es pot obviar».


Cuatro fitxa a Carme Chaparro i Marisol Galdón se'n va a 8TV - El Món de la Tele\nCarme Chaparro a Cuatro\nNOVA TELONERA Cuatro fitxa a Carme Chaparro i Marisol Galdón se'n va a 8TV\nLa periodista catalana, cara històrica dels informatius de Tele 5, fa el salt al programa 'Los Teloneros'\nLa periodista catalana Carme Chaparro torna a fer informatius. Aquest dimecres, una de les mítiques cares de Tele 5 des de l'any 1998, s'ha afegit a l'equip de 'Los Teloneros' de Cuatro, el programa d'Antonio Castelo i Miguel Lago, que repassa l'actualitat en clau d'humor cada dia a partir de les 13.45h. L'aposta de Chaparro implicarà donar més pes a la informació i la crítica.\nEl programa, produït per la productora de 'Sálvame' (La Fábrica de la Tele), i també del programa de Risto Mejide 'Todo es mentira', es va estrenar el passat 13 de setembre de 2021. Fins ara, les audiències han estat molt modestes i l'espai ha anat incorporant canvis cada setmana per mirar de rellançar-lo. Carme Chaparro coneix bé Cuatro, cadena on es va incorporar per presentar 'Noticias Cuatro', després del seu pas per 'Informativos Tele 5'. La catalana que va començar a treballar com a redactora a TV3, va passar a presentar els telenotícies de Tele 5 a Catalunya l'any 1998, i el 2001 fa fer el salt a escala espanyola. A banda de ser la nova cara de 'Los teloneros', Chaparro també s'ha incorporat recentment a l'equip de 'En el punto de mira', també a Cuatro.\nBienvenida @CarmeChaparro !!!\n13.50h en @cuatro pic.twitter.com/0mX2vTONnc\n— Los teloneros (@lostelonerostv) October 13, 2021\nMarisol Galdón acomiadada?\nSegons ha pogut confirmar elmondelatele.cat, la periodista catalana, Marisol Galdón, que havia fitxat com a tertuliana de l'espai, ha desaparegut misteriosament de Cuatro. Després de la seva polèmica conversa amb Paz Padilla, ni ella ni Carmen Lomana han tornat a aparèixer i segons hem pogut confirmar, no tornaran per ara a l'espai.\nPerò Galdón no desapareix de la televisió. Frank Blanco l'ha fitxat per al seu programa de 8TV, 'El Circ', on a partir de la propera setmana formarà part de la taula de col·laboradors.\nTags: CARME CHAPARRO, CUATRO, TELE5\nPublicació anteriorUna ex de TV3 carrega contra Paz Padilla: "Ara va d'escriptora i està crescudíssima"\nERUPCIÓ VIRTUAL La TV canària impacta amb la seva espectacular cobertura del volcà\nQUÈ VA PASSAR? Mari Pau Huguet explica a 8TV el motiu real de la seva desaparició de TV3\nMONARQUIA RETRATADA TV3 troba un testimoni que revela com el rei emèrit rebia diners de règims totalitaris


Qui som | Projecte Atena\nVaig descobrir la meva vocació docent a la facultat d’Arquitectura i em dedico a la pedagogia –en el camp de l’arquitectura, les arts i el disseny– des de l’any 2005.\nLa meva passió pel coneixement, especialment per l’art i la filosofia, m’ha dut a aprendre diferents llenguatges plàstics com la ceràmica, la pintura i la fotografia i a aprofundir en l’àmbit de les humanitats. L’any 2015 vaig acabar el màster en Estudis comparatius d’art, literatura i pensament a la Universitat Pompeu Fabra i seguidament vaig iniciar els meus estudis de Doctorat amb la intenció de consolidar el meu interès per l’art com a eina d’aproximació i coneixement del humà.\nTambé ja fa uns anys, motivada per una necessitat personal, vaig embarcar-me en un procés terapèutic i formatiu en l’àmbit de la psicologia humanista, la Formació en Teràpia Gestalt, on he après moltes de les eines que m’han permès consolidar-me com a docent i desenvolupar-me en l’art de formar i acompanyar les persones.\nDes del 2014 compagino les classes d’art i disseny amb l’activitat terapèutica amb la voluntat de fer conscient, enriquir i integrar l’experiència artística i personal. Continuo, així, investigant nous camins i noves eines per ampliar i aprofundir en el procés creatiu.\nActualment formo part de l’equip de professors del Grau en Art i Disseny de l’Escola Massana i dirigeixo el Projecte Atena.\nJulieta Ansalas va néixer a l'Argentina i la seva formació inclou estudis en art, disseny i fotografia. Des de fa diversos anys desenvolupa la seva pròpia obra en on la investigació i l'experimentació són elements centrals. Ha exposat i publicat el seu treball en diferents mitjans i espais d'Argentina, Espanya, França i els Estats Units.\nHa creat a Barcelona l'estudi buttazzoni photography especialitzat en still-life, reproducció d'obres d'art i fotografia d'arquitectura.


Cercar els terpens al Grow Shop Alchimia\nResultats en famílies (2)\nResultats a les etiquetes: (1)\nResultats en Productes (55)\nPremsa Rosin Automàtica Qnubu 4T\nE-Liquid Jungle Blueberry CBD 10ml\nPot d'Essències anti UV S\nResultats en el blog\nPlantes al·lelopàtiques i cultiu de Cànnabis\nCom s'associen les plantes entre si? Podem aconseguir millors collites gràcies al cultiu simultani d'altres espècies vegetals?\nLa alelopatía és un fenomen pel qual un organisme viu incideix directament en altres organismes del seu entorn. En aquest article us expliquem com pot ajudar-nos un altre tipus de cultiu simultani a tenir unes plantes de Cànnabis més sanes i productives.\n13-03-2020 Autocultiu de marihuana en exterior\nCom fer cremes i pomades de cànnabis amb CBD\nL'ús medicinal del CBD està en clar auge aquests últims anys. En aquest article compartim amb vosaltres una recepta per poder preparar la vostra pròpia crema de CBD a casa de manera senzilla i eficaç que, com també veureu, us pot servir per tractar un ampli ventall de dolències.\n21-05-2019 Cannabis terapèutic\nCom utilitzar una premsa de Rosin\nDonat l'increment en la popularitat del Rosin com a sistema d'extracció eficaç i segur, el material disponible al mercat cannàbic per realitzar aquest tipus de concentrat és cada vegada més professional. Avui us ensenyem com fer Rosin amb una premsa hidràulica, sens dubte una de les maneres més ràpides i precises d'obtenir aquest preuat extracte de cannabinoides, a partir de les vostres flors o resines de marihuana favorites.\n25-09-2018 Extraccions de la marihuana\nPaisa Grow Seeds és un banc de llavors amb una clara línia ascendent, la seva passió per la Marihuana demostrada a través d'un treball constant fa que no deixin de sorprendre'ns amb el llançament de veritables varietats de cànnabis Premium. En aquest article fem un repàs als seus millors híbrids, i també parlem de la trajectòria d'aquest banc de llavors amb la publicació de l'entrevista que ens va concedir Albert de Paisa, la veritable alma mater del projecte Paisa Grow Seeds.\nUs presentem una guia amb les principals característiques dels concentrats de cànnabis més coneguts fets amb solvents. Des del popular BHO fins als més nous sistemes de destil·lació, veurem com es fa cada un d'aquests extractes i quins avantatges i inconvenients presenten.\n05-06-2018 Extraccions de la marihuana\nMircè: Un terpè que potencia l'activitat dels cannabinoides\nEl mircè és un dels principals terpens de la marihuana, present en gran part de les diferents varietats. Els seus efectes medicinals i la seva acció sobre els receptors cannabinoides, que potencia l'absorció de compostos com el THC o el CBD, els fan un gran aliat per a tot tipus d'usuaris de cànnabis. En aquest article us expliquem més sobre aquest interessant terpè.\n15-05-2018 Cannabinoides i terpens\nResultats en vídeos\nEntrevista a Jorge Soto (Ananda Lab) a la Spannabis 2018\nEn la 15èna Spannabis Barcelona 2018 vam entrevistar Jorge Soto, director de Ananda Lab, una empresa que compta amb un equip d'experts del cànnabis i els seus derivats que, amb la col&mi [...]\nVaporitzador Boundless CF Hybrid. Vídeo Tutorial\nEl nou vaporitzador Boundless CF Hybrid és la solució per a vaporitzar cànnabis en les seves diferents formes: herbes seques, extractes i també e-líquids. Des d'Alc [...]\n1era Conferència ús terapèutic del Cànnabis - Figueres (3 de 4)\nIntervenció del Dr. Joan Parés - La Fundació Alchimia Solidària va organitzar la 1era Conferència sobre l'ús terapèutic del cànnabis a Figuer [...]\nEntrevista a García de Palau - Spannabis 2014\nEntrevista al Doctor Garcia de Palau a la Spannabis 2014 en la qual ens parla de dels avantatges i les propietats del Cannabis en l'ús terapèutic així de com es troben actualment [...]


Moviment Slow: és hora d'abaixar el ritme - Valors\nJoan Salicrú| 03/06/2016 |Som notícia|\nAquest mes, a Valors, ara que s’acosta l’estiu, provem de baixar el ritme i per això parlem amb Carl Honoré, el periodista canadenc que el 2004 va escriure Elogio de la lentitud posant en marxa el que se n’ha dit moviment Slow, el moviment Lent. No es tracta, ben bé, de reivindicar fer les coses amb lentitud sinó al ritme que cadascú decideixi, per això el valor que presideix la portada del número vigent és el Ritme. “La filosofia Slow no significa fer-ho tot a pas de tortuga. Això seria absurd! No sóc extremista”, afirma Honoré a l’entrevista.\nFora del monogràfic, parlem amb Xavier Casals, doctor en història per la Universitat de Barcelona i expert en extrema dreta europea. Fugint dels tòpics sobre la qüestió, ens fa adonar que l’extrema dreta és essencialment un moviment antiglobalització, que apel·la a l’etnos -a una comunitat nacional homogènia- i no pas al poble en general. “En resum els d’extrema dreta són partits antiglobalització des de la dreta. S’oposen als fluxos migratoris, a la deslocalització d’empreses, a la cessió de sobirania, a no tenir fronteres, a la penetració d’altres cultures… Un moviment antiglobalització des de la dreta que no es presenta com a tal”, afirma.\nA la secció Històries amb valor, Maria Coll recorda com l’any 1980, en una històrica reunió coordinada per l’anomenat Gabinet de la Consciència, l’exprimer ministre Ian Smith, el fill del qual formava part d’aquest grup, i Robert Mugabe, líder de la Unió Nacional Africana de Zimbabwe (ZANU-PF), van evitar una guerra.\nI finalment, la secció Propostes s’obre amb un article de Lucia Montobbio sobre l’exposició Making Africa que fins el 28 d’agost s’exposa al Centre de Cultura Contemporània de Barcelona.\nSi voleu llegir la revista sencera, acudiu als nostres punts de venda o compreu-la directament al nou iQuiosc.cat.\n→Carl Honoré: “Cal trobar el ritme adequat per fer cada cosa”\nNoves emissores a ‘Valors a l’Alça’: Ràdio Vic, EmunFM i La Cala RTV\nLa nova etapa de ‘Valors’ comença amb l’excel·lència


Units Podem i A Comú no van donar suport a CDC al Congrés perquè va votar el PP a la Taula\nUnits Podem i En Comú es van "venjar" de CDC al Congrés per haver donat suport al PP a la Mesa\nEl PP impedeix que CDC tingui grup propi al Senat\nA Convergència li sortirà car no tenir grup propi al Senat\nConvergència tampoc tindrà grup propi al Congrés\nL'antiga Convergència (CDC) ja està pagant les conseqüències d'haver triat el PP com a "soci" quan van votar la formació de la Mesa de la Cambra. El nou Partit Demòcrata (PDC) s'ha quedat sense grup propi al Congrés a causa de les abstencions de Units Podem i En comú Podem, que han justificat la seva postura al·legant que els nacionalistes catalans no van voler apostar per Xavier Domènech com a alternativa a Ana Pastor a la Presidència i donar suport als populars en les vicepresidències.\nTant la representant de Units Podem, Glòria Elizo, com el d'En Comú Podem, Marcelo Expósito, a la Mesa del Congrés s'han abstingut en la votació sobre el grup dels diputats del Partit Demòcrata (PDC), que finalment ha estat rebutjat amb els dos únics vots en contra de Ciutadans.\n"Ells van prendre la decisió d'intentar la via amb el PP. No els ha sortit i no és la nostra responsabilitat", ha resumit el portaveu de Units Podem, Íñigo Errejón, que ha insistit que els independentistes catalans "van prendre un camí" i ara han de ser conseqüents amb la seva decisió.\nEl portaveu de Units Podem ha insistit que un repartiment diferent de llocs a la Mesa hauria ampliat les possibilitats de les formacions territorials, dins de les quals també s'inclouen els seus confluències, que tampoc han aconseguit formar grup propi.\nNo obstant això, ha ironitzat amb el fet que mai se sabrà perquè hi ha diputats que "neguen" el seu vot, en referència als recels dels diputats de Convergència a reconèixer el seu suport al PP en votar les Vicepresidències de la Cambra.\nAquests arguments per l'abstenció han estat compartits per Expósito, que creu que Convergència va fer "un mal càlcul en la seva correlació de forces" i no va facilitar "un canvi" a la Mesa de la Cambra.\nEn aquest context, ha defensat que Units Podem i en comú Podem "han jugat net" i ja van avançar el sentit del seu vot per telèfon al portaveu dels nacionalistes catalans, Francesc Homs.\nCDC NO COMPLIA ELS REQUISITS\nA això se suma la seva interpretació que CDC "no compleix els requisits" que exigeix el Reglament i demanava un "retorciment excessiu" de l'ordenament, volent llegir el llindar del 15% exigit com una mitjana de les quatre províncies.\nSegons ha apuntat, ells són "favorables" a una interpretació "flexible" de les normes, però sempre que hi hagi "flexibilitat per a tots" i no només per "reforçar els privilegis" de partits que "vénen dels antics temps parlamentaris".


ReciClassíCat: POKORNY, Frantisek Xaver (1729-1794) - Horn concertos\nObra d'Anne Vallayer Coster, pintora francesa (1)\nFrantisek Xaver Pokorny (1729-1794) compositor i violinista txec nascut a Mestec Králové. De tornada a Bohèmia, de paisatges verds i de boscos frondosos, ens trobem amb un artista nascut en un petit poble a l'est de Praga. Poca cosa sabem i coneixem de la vida, obra i producció de F. Pokorný, no obstant i biogràficament, els historiadors ens diuen que de ben petit va marxar de la seva ciutat natal per anar-se'n a estudiar violí amb un mestre instrumentista de la ciutat alemanya de Regensburg. Posteriorment, marxaria de la ciutat on es formaria per a integrar-se com a violinista a l'orquestra de la Cort dels prínceps Oettingen-Wallerstein. Ara bé, la decisió definitiva a la seva carrera la realitzaria l'any 1753, data en què viatjaria a Mannheim. Recordem que Mannheim tenia l'orquestra més important d'Europa en aquell temps, amb grans directors com els germans Stamitz i compositors de la talla d'Holzbauer. Amb ells estudiaria i consolidaria la seva formació, tot i que sempre lligat a la Cort dels prínceps Oettingen-Wallerstein. Per tant, tot i assolir certa fama a Mannheim, no es podia quedar en aquesta orquestra degut al deure (obligació) de seguir amb els seus "protectors". Tot i ser prolífic, la realitat que poques o, més ben dit, molt poques de les seves obres s'interpreten actualment. Autor de més d'un centenar de simfonies i multitud de concerts, són les seves obres concertants per a instruments de vent, i específicament per a trompes, les que gaudeixen d'un cert ressò més enllà de les coordenades dels ambients acadèmics. Doncs això, dos concerts que, probablement i com tantes altres obres, no gaudirem en vida a les sales de concerts del nostre país. Dues obres per a trompa com a instrument o instruments solistes, el primer un concert per a trompa en Re major i el segon un concert per a dos trompes en Fa major. Les trompes, la seva sonoritat especial i l'emotivitat que transmeten ens ajudaran a començar la setmana amb l'energia que el fred dels darrers dies ens està traient i el qual sembla decidit a acompanyar-nos uns dies més.\nEl primer concert ens l'interpreta la Prague Chamber Orchestra amb Rádek Baborák a la trompa i sota la direcció d'Antonín Hradil.\nEl segon concert ens l'interpreta la Capella Istropolitana amb Zdenek i Bedrich Tylsar a les trompes i sota la batuta de Frantisek Vajnar.\nBIOGRAFIA: František Xaver Pokorný (20 December 1729, Městec Králové – 2 July 1794, Regensburg)\nAMAZON: Zdenek Tylsar – Czech Horn Concertos: Fiala/Pokorny/Rosetti\nPRESTOCLASSICAL: Frantisek Antonin Rössler-Rosetti – Horn Concertos\nSPOTIFY: Frantisek Antonin Rössler-Rosetti – Horn Concertos\nPaul Muad Dib 6 de febrer de 2012 a les 16:03\nAnònim 11 d’octubre de 2014 a les 21:06\n2008 19 de setembre de 2016 a les 21:22\nAnònim 25 de setembre de 2016 a les 17:26


La mateixa barbàrie\nHi ha ciutats que pareixen fòssils d'elles mateixes, que saben incorporar nous edificis, escultures, símbols, o saben fer reformes urbanístiques dràstiques sense canviar de fesomia. Són ciutats que estan preparades per modernitzar-se constantment, per enrobustir-se amb l'empelt de novetats, sense perdre caràcter. Joan Prats deia que una pedra continuava essent una pedra si era ell qui l'agafava, i que esdevenia una obra d'art si qui l'agafava era Joan Miró. Una cosa semblant deu passar amb les ciutats. Però no hem de creure que es pugui parlar de les ciutats com a ens autònoms, com a organismes vius que creixen i moren amb independència de l'acció dels homes. Palma, per desgràcia, no és una d'aquestes ciutats afortunades, o almenys no ho és aquests darrers anys.\nEn principi, podria semblar que les ciutats tenen problemes per digerir, per incorporar, per metabolitzar allò que entenem per modernitat. La manera com les piràmides del Louvre s'han incorporat a un entorn tan aparentment antagònic és, per ventura, l'exemple més clar, potser el més tòpic, també, de com els llenguatges actuals poden ser ben rebuts pels seus precedents i enriquir-se mútuament. A Palma suportam la tendència inversa. Volem renovar el passat fent-lo retrocedir gratuïtament, com si aquest passat patrimonial fos una simple qüestió de formes més o menys aptes per al disseny de decorats de betlem. D'això mateix es queixen molts de madrilenys, però el fet que l'Ajuntament de Palma i el de Madrid siguin governats pel mateix partit no ha de ser aprofitat per treure conclusions sobre la manifestació estètica de les ideologies (ja que és molt complicat parlar pròpiament d'ideologies en aquest cas). Aquestes èpoques d'esperit recuperador d'allò que hi havia abans del que hi ha ara tenen conseqüències especialment greus pel que fa a una continuïtat històrico-arquitectònica, ja que, en l'afany d'anar sempre més enrere (siguin fanals, bancs, façanes, etc.), llevam del mig edificis (fins i tot arbres) que, a judici d'un batle o d'un tinent de batle, encara no són suficientment antics.\nAmb aquesta filosofia s'han comès errors irreparables i d'altres costosament reparables. No és el mateix esbucar can Batle, can Alzamora, can Corominas, el Garatge Indústria o ara l'edifici atribuït al mestre d'obres Bartomeu Ferrà Perelló al carrer d'Eusebi Estada, que, en un exercici kitch imperdonable, omplir de fanals isabelins una de les artèries principals de la ciutat. Però una cosa i l'altra són manifestacions de la mateixa barbàrie cultural que fa de Palma una ciutat en perill.


Setubal 2013 – Grandalla\nAquí trobareu una mica de diari del que estan fent els viatgers de Setubal (Portugal).\nA l’aeroport del Prat abans d’embarcar a l’avió\nEns varem trobar tots molt puntuals, a les 9 del matí a l’Aeroport del Prat a la Terminal 1. Pocs minuts després ja estàvem anant cap a facturar l’equipatge. Encara que hi havia molta cua, nosaltres varem ser molt àgils i de seguida varem anar a acomiadar-nos dels pares que quedaven. Un cop passat el control varem anar a buscar la porta per on havíem de pujar a l’avió per esperar que obrissin les portes. El noi de la porta que també ens havia facturat l’equipatge, ens va deixar passar els primers perquè no haguéssim d’esperar. Un cop dins l’avió varem avisar a Grandalla que tot estava correcte, que ens enlairarem a les 11:15 tal i com estava previst, i varem apagar els mòbils.\nDesprés d’unes dues hores de vol molt tranquil·les varem aterrar a l’Aeroport de Lisboa, i quina sorpresa eren les 12:15!!! Ja ens ho havien avisat els monitors a Portugal, van com a les Canarias, una hora menys. Així que varem poder aprofitar una estona més el sol. Al arribar ens va venir a buscar una guia turística que ens portaria cap a l’hotel, però resulta que a l’avió es va perdre una maleta, i varem haver de fer la reclamació, un cop arribats a hotel deixarem les maletes per anar a dinar a un bar amb terrassa, aprofitant que feia sol. De cop i volta se’ns va posar a ploure i tots corrents cap a dins per no mullar-nos. Després de dinar, i d’acabar d’instal·lar-nos a l’hotel varem anar a passejar per Setubal. Tot i que el temps no acompanyava massa, hem visitat l’Ajuntament i la Catedral per fora, també l’església de “Sao Juliao” i l’Avinguda “Luisa Todi” un passeig molt maco de la ciutat.\nAl vespre hem demanat a l’hotel de sopar més tard, ja que ells ens volien donar el sopar a les 19:30 del vespre i ho vam poder enrederir fins a les 20:30. Després de sopar estàvem tots tan cansats del viatge, el passeig i la pluja que hem decidit anar a descansar per poder esta millor l’endemà.\nTots a l’oficina de turisme, a la Casa do Bahia-Setubal\nAvui ens hem llevat i hem anat a esmorzar, el dia no acompanyava massa, estava plovent! Després d’esmorzar hem anat cap a l’oficina de turisme que està situada a la “Casa do Bahia” i hem signat al llibre de visites, hem preguntat a l’oficina que podríem visitar, ja que el que havien preparat les monitores amb pluja no es podia fer, i ens han proposat diverses activitats que les monitores ens prepararan, encara que moltes de les que ens han dit també són a l’exterior. Després hem visitat una exposició de pintura de diversos pintors que era molt maca. Durant la visita, ens han avisat de la companyia aèria que ja teniem la maleta a l’hotel, i al arribar a l’hotel ja tothom tenia la seva i podíem continuar amb el viatge a la perfecció. Com que durant el matí feia molt de vent alguns dels paraigües han patit desperfectes que hem intentat solucionar.\nA la tarda hem anat cap a l’estació per saber el recorregut i comprar els bitllets de tren per demà poder anar a Lisboa. Quan estàvem passejant pels voltants de l’estació s’ha posat a ploure i hem hagut de corre cap a un bar per no mullar-nos i quan ha parat hem tornat cap a l’hotel a sopar. Després de sopar ens hem quedat a l’hotel que demà ens hem de llevar molt d’hora.\nTots al Claustre del Monsaterio Dos Jeronimos – Lisboa\nAvui el sol ens acompanya des de bon matí, hem anat a l’estació a esperar el tren que passava vora les 9 del matí cap a Lisboa. Quan hem arribat ens hem comprat una targeta de transport per poder fer tots els viatges que necessitem. I hem agafat el metro i el tramvia modern per anar al “Monasterio Dos Jeronimos”. Allà ens han deixat visitar el claustre i l’església, també hem pujat a la terrassa que dona al claustre i es veia molt millor. Hem aprofitat per fer moltes fotos. Després hem anat cap a la Torre de “Belén” , quan hem arribat ens hem preparat per fer-nos una foto tots junts i quan ens preparàvem de cop i volta, ha marxat el sol i ens ha caigut un xàfec que ha durat cinc minuts però no ens ha donat temps a posar-nos els impermeables ni d’obrir els paraigües. Després com que ha tornat a sortir el sol hem anat a dinar el pícnic de l’hotel a un parc molt maco i a fer una beguda calenta a un bar.\nAquesta tarda hem tornat amb el tramvia vell cap a la plaça do Comercio i he passejat pel barri “Baixa”, que és el barri del centre. Hem tingut una estona lliure per fer unes compres o passejar per la zona i després tots junts he anat a fer un refresc, com que estàvem molt cansats i ha començat a ploure, hem decidit de tornar abans cap a l’hotel. Durant la tarda ens ha fet un parell de xàfecs, no duraven massa, però no ens deixa poder gaudir el màxim de Lisboa.\nQuan hem arribat a l’hotel hem pogut veure el partit del Manchester United – Real Madrid de la Lliga de Campions durant el sopar. Després hem anat a dutxar-nos i hem decidit descansar perquè estàvem cansats i demà tornarem a llevar-nos d’hora per poder anar a Lisboa.\nEns hem tornat a llevar d’hora per tornar a Lisboa, al arribar hem visitat la plaça “do Rocio” que oficialment és diu “Don Pedro IV”, és una plaça molt maca i té un parell de fonts. Després hem anat cap a l’elevador de “Santa Justa”, que a part de ser un mitja de transport que comunica el barri de Baixa amb el barri Alto és un mirador que permet veure una part de la ciutat durant la pujada. Al arribar hem visitat el “barrio Alto”, per baixar hem començat a fer-ho caminant, però com que estàvem cansats hem decidit agafar el tramvia vell. Després hem anat a veure el Castell de “Sant Jorge” on hi havia moltes paradetes i hem aprofitat per tenir una estona lliure i fer alguna compra.\nHem dinat d’hora a un mirador amb vistes al Tajo i després de dinar hem anat a visitar la catedral de Lisboa, l’església més antiga de la ciutat. També hem passejat pel barri de l’Alfama. Hem agafat el tramvia per anar cap al centre per poder estar una estona sols passejant. Hem demanat a les monitores de tornar perquè estàvem molt cansats, cap a les 18:00 hem agafat el tren per tornar a Setubal, al arribar a l’hotel ens hem dutxat per relaxar-nos i hem fet una estona de descans i cap a Sopar. Per acabar el dia ens he trobat i hem fet uns refrescos i hem comentat el que hem visitat i el que ens agradaria visitar en els pocs dies que ens queden. Avui el temps ha seguit boig i tot i fer sol de tan en tant ha fet xàfecs forts que no duraven més de 5 minuts.\nDijou 7 de març\nVistes des del Castell de Sao Filipe\nAvui ens hem llevat una mica més tard, ja que el cansament es comença a notar i tot i que el temps preveia pluja només ens ha plogut un parell de minuts. Hem anat al castell de “Sao Filipe”, però com que estava molt lluny hem agafat uns taxis. Des del castell hi havia unes vistes de Setubal molt maques, però feia molt de vent. Un cop visitat hem tornat cap a l’hotel a dinar.\nAquesta tarda hem passejat pel centre i hem aprofitat per fer les ultimes compres sols, . a fer les ultimes compres sols. Al cap d’una estona hem decidit anar cap a l’hotel per preparar l’equipatge per marxar demà i posar-nos guapos per sortir a la nit de festa.\nDesprés de sopar hem anat a la discoteca i cap a la 1 de la matinada hem demanat a les monitores de tornar.\nAvui quan ens hem llevat, estava fent una pluja molt intensa, ara esmorzarem i esperem que després d’esmorzar pari una mica la pluja, ja que ens agradaria poder anar a visitar la “Igreja do antigo Mosteiro de Jesus” (l’antiga església del Monestir). La pluja no ens ho ha permès i a mig camí hem hagut de tornar a l’hotel perquè ens em mullat molt.\nDesprés de dinar ha sortit un sol radiant i ara estem descansant una mica i fent una estona de passeig els que volen. I… d’aquí a una estona cap a l’aeroport, que el viatge s’acaba i hem de tornar a casa.\nA partir de les 17:00 podreu trobar la informació instantànea de l’evolució del viatge a www.facebook.com/grandalla o a la twitter @GrandallaSCCL\n3 comments on “Setubal 2013”\nVanessa\t 04/03/2013\t Respon\nveo estais muy bien espero que la nueva monitora que se llama Laia se lo esteis pasando bien\nVanessa\t 05/03/2013\t Respon\nCOMO VA POR PORTUGA A TODOS OS HECHO DE MENOS SOBRE TODO NEUS RAUL RUTH BRANCHAT RUTH BALAGUER Y LA LAIA OS TENGO GANA QUE VENGAIS YA\nGrandalla\t 06/03/2013\t Respon\nAquesta informació l’estem posant a la web des de Sabadell, amb tot el que ens expliquen ells quan parlem per telèfon. Allà a l’hotel l’internet no funciona molt bé, però les monitores han aconseguit fer-nos arribar algunes fotos que acabem d’afegir.\nQuan arribin divendres ja podran contestar-te i pel que ens expliquen s’ho estan passant molt bé.


Aina Moll, pel bé de tothom (Cristina Ros)\nAina Moll, pel bé de tothom\n2 min. 11/02/2019 19:21\n“No se’n sortirà. No”, li deia Aina Moll al periodista Jordi Cortada en una entrevista al diari ARA, el 2012, quan José Ramón Bauzá tot just començava la seva croada contra la llengua catalana a les Illes Balears. Tenien aquelles paraules la seguretat i l'assossec de qui confia plenament en la gent, de qui sap que la ciutadania està ben capacitada per valorar allò que és objectivament positiu per a ella. Això, contràriament als que pensen que tothom és curt de gambals (manco ells) i que les persones viuen per fer-se l'harakiri.\nAina Moll tenia aquesta tranquil·litat: sabia que no hi ha res més absurd que anar contra una llengua. L’entenia com el que és, un instrument per a la convivència i per a la cohesió social i, en aquest sentit, com una eina amb un immens poder transformador. Quan des de la seva responsabilitat política a la Generalitat de Catalunya va posar en marxa l’engranatge de la immersió lingüística en el sistema educatiu, allò que va fer Aina Moll fou facilitar la igualtat d’oportunitats per a totes les persones, fos quina fos la seva procedència geogràfica o social, fos quina fos la seva ideologia. Amb això, no només es facilitava la comunicació i la integració entre els catalanoparlants nadius i els que no ho són, sinó que sobretot s'obria la porta als que aprenien la llengua a poder participar en qualsevol àmbit de la societat.\nEn aquest sentit, una diria que Aina Moll, tant o més que per la llengua, va treballar per la societat, pel bé de tothom. La llengua la va fer servir perquè les persones, totes les que cohabiten als territoris de parla catalana, poguessin sentir-se igualment arrelades, poguessin fer veïnatge, poguessin tenir més oportunitats laborals, perquè se sentissin millor a qualsevol taula, per poder fer amics.\nLa gent va donar la raó a la filòloga. En va ser la millor demostració quan Bauzá, en la seva croada, va demanar a les famílies que triassin la llengua per a l’escolarització. El tant per cent que va optar pel castellà com a llengua vehicular va ser ridícul. La gent no és beneita. Aina Moll ho sabia i amb tota tranquil·litat deia: “No se’n sortirà. No”. Convé recordar-ho ara, no només com a homenatge i gratitud immensa a qui tant va creure en la ciutadania, sinó també perquè ens farà falta la determinació, ara que tornen a bufar aquells mals vents.


‘Èm Aran! Ne vegueria, ne comarca’, la campanya d’Unitat d’Aran per reivindicar la singularitat de la Vall – Unitat d'Aran\n‘Èm Aran! Ne vegueria, ne comarca’, la campanya d’Unitat d’Aran per reivindicar la singularitat de la Vall\nEl partit posarà en marxa una bateria d’accions institucionals per fer respectar l’estatus autònom aranès al marge de l’organització comarcal i veguerial\nUnitat d’Aran posa en marxa a partir d’avui la campanya social i política amb el lema ÈM ARAN! NE VEGUERIA, NE COMARCA (Som Aran! Ni vegueria, ni comarca) per defensar i reivindicar la singularitat de la Vall i la veu pròpia i diferenciada del poble aranès. Així ho ha exposat el secretari general Paco Boya, que també ha anunciat “una bateria d’accions institucionals per fer respectar l’estatus singular i autònom de la Vall d’Aran d’acord amb el principi estatutari que considera l’Aran com una entitat territorial singular dins de Catalunya”.\nPer Unitat d’Aran, aquest reconeixement, establert abans per la vigent Llei de règim especial a l’excloure l’Aran de qualsevol divisió territorial que no sigui ella mateixa, mereix ser reforçat davant la incertesa i els intents d’homogeneïtzació que vivim a Catalunya, especialment per part de la força de govern, CiU, i els seus socis parlamentaris.\n“Ens preocupa molt que després d’una llarga discussió respecte de l’organització veguerial, que va acabar amb un acord entre Unitat d’Aran i el PSC per excloure l’Aran d’aquesta divisió territorial, ara se’ns vulgui tornar a incloure-hi per la porta del darrera a través de la Llei de governs locals, que oblida completament el nostre estatus singular”, segons Boya.\nPer ell, “el més greu de tot plegat és el silenci còmplice del síndic Barrera i del diputat i alcalde de Vielha, Álex Moga, que han decidit practicar un seguidisme sense precedents, tot diluïnt la nostra identitat de poble diferenciat com si l’Aran fos una simple comarca, i això saben que no és cert, perquè, com Catalunya, tenim llengua, cultura i autogovern propis”.


NATACIÓ JOAN PELEGRÍ : Les Pre-alevins II, les millors animadores!!\nLes Pre-alevins II, les millors animadores!!\nEl passat 13 de novembre, l'equip de nedadores alevins, varen tenir la primera competició de la temporada, a la piscina de la Blume, a Esplugues.\nI l'equip de Pre-alevins II, varem anar a donar suport i a animar-les.\nEl grup amb la pancarta\nL'experiència va ser molt positiva, perquè a més a més d'animar les nostres companyes, varem poder veure com funcionen les competicions de la lliga catalana, i comprovar com les nadadores de sincronitzada de categories superiors, es concentren per fer les figures davant dels exigents jutges.\nPer animar millor l'equip, "La Neus va fer una pancarta, amb el lema VISCA EL CNJP", ens explica la Inès i la Martina afegeix que entre totes varem inventar un himne per animar tant a les nedadores, com al públic de la competició!\nEns ho vam passar molt bé! va explicar la Neus a la resta de membres de l'equip, i els hi vam donar uns sorpresa a la Mar i a la Marina, que l'any passat entrenaven amb nosaltres i que ara estan amb l'equip d'alevins.\nEns veiem a la propera competició!!\nÀnims, i a entrenar fort!!!\nNeus, Martina i Inés (nedadores equip Pre-Alevins II)\nPaola (Entrenadora Pre-Alevins II)


per què als nostres editors els encanta el dr dennis pastilles de pells grosses | portobelloartgallery.com\nLa meitat dels nostres editors utilitzen aquestes pastilles de pell, que fan que la resta de la cura de la pell funcioni millor\nN’hi ha molt, molt pocs productes de bellesa que jo vendria la meva ànima per obtenir un subministrament de tota la vida. Algú em va preguntar recentment quin és el meu número primer, que no es pot i no negar-me a viure sense tenir cura de la pell, però, i després de reflexionar i examinar el meu gabinet de bellesa (molt ple), m’he adonat és a dir: el Dr. Dennis Brut Alpha Beta Extra Força Diaria Peel (88 $).\nRecordo el dia que vaig rebre la meva primera caixa d’aquestes pastilles de pell, embolicades individualment a l’icònica caixa de la taronja de la marca. És una cita important que celebraré just al costat del meu aniversari i aniversari. Perquè, una vegada que vaig començar a colar-me les pastilles per la pell al matí, primer, el primer pas, l'exfoliar i pelar-se, i el segon pas, el 'neutralitzador anti-envelliment', vaig començar a veure el veritable potencial de la seva pell.\nNo estic sol. Aquestes pastilles són un element bàsic permanent de la meitat de la rutina de bellesa de l’equip Well + Good. La màgia és un dels dos cops d’alfa hidroxiàcids o AHAs com els àcids làctics, màlics i glicòlics i beta hidroxi o BHAs com l’extracte salicílic i d’escorça de salze, que exfolia més a fons la pell. 'Són exfoliants d'actualitat', explica Shirley Chi, MD, una dermatòloga de Califòrnia. 'Els hidraxids àcids beta aprofundeixen en els porus i són excel·lents per a l'acne, la pell greixosa i els brillants. Els àcids alfa hidroxi són bons per a l’exfoliació superficial. Així, quan s’utilitzen junts, obté més exfoliació i brillantor que quan s’utilitza sol. Es necessiten dos, ja ho saps?\nSé que els exfoliants químics i les pelades de la paraula en general poden portar a la ment una pell espantosa i tenyida de vermell, de manera que hi ha opcions per als tipus de pell més sensibles fins a una pela de potència addicional. I, tot i que molts sèrums i hidratants amb exfoliants químics poden ser durs a la pell, l’àcid de les pastilles de pell es neutralitza en el segon pas, de manera que realment només obtindreu l’ingredient actiu durant uns dos minuts en total.\nEl director de bellesa i fitness, Ali Finney, que té una pell molt reactiva, em va convertir en la vida de les pastilles de pell, després que ella es veiessin desapareixent. “No hi treballaven sèrums ni hidratants. Em vaig adonar que un exèrcit de cèl·lules mortes de la pell s’havia acumulat a la pell de la pell i que mantenien tots aquells ingredients efectius (i sovint costosos!) Com la vitamina C, els pèptids i l’àcid hialurònic, d’enfonsar-me completament. Vaig començar a utilitzar aquestes pells. pastilles, i des de sempre he notat que la sordesa ha desaparegut, i que la meva pell es pot absorbir de la bondat que li estic donant, de manera que la meva pigmentació es redueix, la meva vermellor es relaxa i tot el meu cutre sembla més saludable.\nEls coixinets exfoliants se n’han obtingut tot seguit, per una bona raó (potser perquè he explicat a cadascuna de les persones que sé del magnífic que són). Personalment, he actualitzat de l’Universal a la Força Extra, perquè he notat encara menys hiperpigmentació i cicatrius d’acne juntament amb una brillantor encara més intensa. Ara que estic més difonent la paraula, però, només espero que les pastilles de pell no arribin a l'estat de Beanie Baby i que necessiti esperar a les línies a les 4 del matí només per obtenir les mans en un nou enviament (... només jo ?)\nTambé un producte de bellesa fave entre els nostres editors? El netejador facial facial de soja, que funciona en * tots els tipus de pell. I es tracta dels millors sèrums per a la cura de la pell que bàsicament són un tractament amb làser en una ampolla.\nPresenteu aquestes màscares hidratants de bricolatge per a una pell feliç i hidratada\nDeseu els texans volats per a la tardor: aquesta és la tendència a l'esport dels anys 70 en aquest moment\nQuin problema es frega la cara mentre es neteja, segons un dermatòleg\nPregunta important: per què torna a tornar la meva UTI?


VERITAS, amb DO Reus | El Món de Reus\n← El retrobament de la Bella i la Bèstia\nEstimar la samarreta →\nVERITAS, amb DO Reus\nPosted on 1 Mai 2012\tby Josep Baiges\nDins de l’excelsa lliga de reusenques i reusencs extraordinaris que abelleixen la nostra ciutat, sobresurten diversos creadors en l’àmbit audiovisual. Personatges d’enorme creativitat que són capaços de regalar-nos les seves realitzacions combinant el seu innegable talent amb un domini de la tècnica realment destacable. És en aquest grup on destaca un duet meravelles, el format pel Jesús Llungueras i el Carles Pitarch que es fan conèixer sota el nom comercial de JUAN DESAFINADO. Però contràriament al que indica aquesta marca, les seves obres destaquen per una harmonia mesurada, per un equilibri ponderat. Vaja, que no desafinen mai. Una de les seves obres més populars, entesa en el més estricte sentit de la paraula, és el vídeo final de l’exposició ARA TOCA FESTA que es pot veure al museu de la plaça Llibertat. Una acuradíssima combinació d’imatges d’ahir, d’avui i sempre de la nostra festa major que sedueixen –i de quina manera!- a l’espectador.\nAvui em ve de gust parlar dels “Desafinados” a propòsit del seu últim projecte. S’han posat entre cella i cella fer un curtmetratge. I per això han buscat la complicitat d’uns de Reus que dominen les arts escèniques com el Carles Bigorra o el Gerard Domènech, i artistes de solvència contrastada que resulten familiars pel gran públic per les seves aparicions en cèlebres sèries televisives com són la Patrícia Bargalló o la Ivana Miño.\nEl projecte es diu VERITAS i el guió –del mateix Llungueras- realment promet, amb una justa combinació de misteri i acció que captiva des del mateix minut a l’espectador. I veient el capital humà que hi ha al darrera no tinc cap dubte que serà tot un èxit. Però per fer-lo realitat cal la implicació de tots. Els que participen en el rodatge ho fan de manera desinteressada. Però hi ha unes despeses mínimes que cal cobrir. Per això s’ha posat en marxa el que es coneix com “crowdfunding per projectes creatius” a la pàgina web http://www.verkami.com , una plataforma per poder recollir els 4.500 euros que es necessiten per sufragar totes les despeses. Les aportacions poden ser de tota mena, des de les més simbòliques (5 euros) fins a les més quantioses (1.000). Però totes, absolutament totes són iguals d’importants per poder fer realitat aquest projecte. Per cert, no us encanteu. A Verkami els projectes tenen data de caducitat i s’ha iniciat el compte enrere: avui ja només queden 34 dies per recaptar tots els diners. Podeu conèixer tots els detalls clicant el banner que trobareu a la dreta.\nUs animo a participar, a contribuir per fer realitat aquest engrescador projecte que bressola al Món de Reus, l’autèntica ciutat dels prodigis gràcies a l’enorme talent dels seus protagonistes.


Un tribunal del Japó condemna a mort un líder de la màfia Yakuza\nPublicat 24/08/2021 13:30CET\nUn tribunal del Japó ha condemnat aquest dimarts a mort Nomura Satoru, líder d'una branca de la Yakuza, el grup Kudo Kai, per ferir i matar quatre persones. És la primera pena capital dictada contra un líder de la màfia al país.\nEl grup té el seu centre d'operacions a la ciutat de Kitakyushu, a la prefectura de Fukuoka. Entre els anys 1998 i 2014, membres de la banda van disparar al líder d'una cooperativa de pesca i van agredir tres persones, incloent un exagent de policia i una infermera, amb pistoles i ganivets.\nNomura va ser detingut i després acusat diversos càrrecs, entre ells assassinat. El judici que s'ha saldat amb la seva condemna a mort se centrava a dilucidar si el líder de la branca de la Yakuza va ordenar els atacs.\nEls fiscals no comptaven amb evidències directes que Nomura ho fes, però van subratllar el seu estatus en l'organització i van remarcar que havia estat el cervell dels atacs contra la població. Per la seva banda, Nomura va negar els càrrecs i la seva defensa va descriure el judici com una "especulació sense base" que "ignorava les proves", segons ha recollit la cadena NHK.\nFinalment, el tribunal del districte de Fukuoka l'ha declarat culpable, al·legant que els atacs no podrien haver-se produït si ell no els hagués donat llum verda, i ha titllat les seves accions d'"extremadament atroces".


SHIGERU BAN: “L’etiqueta ‘ecològic i sostenible’ s’ha convertit en una moda” (Antoni Ribas Tur)\nArquitecte i premi Pritzker Optimista Shigeru Ban va guanyar el premi Pritzker el 2014 per l’“honestedat” i “l’optimisme” de la seva arquitectura. Pioner en l’arquitectura humanitària, divendres va visitar els RCR a Olot per fer una xerrada al seu taller\n7 min. 13/08/2018 21:54\n651x366 SHIGERU BAN: “L’etiqueta ‘ecològic i sostenible’ s’ha convertit en una moda” / FRANCESC MELCION SHIGERU BAN: “L’etiqueta ‘ecològic i sostenible’ s’ha convertit en una moda” / FRANCESC MELCION\nDe Tòquio a Olot: Shigeru Ban (Tòquio, 1957) va assistir a la cerimònia de lliurament del premi Pritzker a Rafael Aranda, Carme Pigem i Ramon Vilalta, i ara s’hi ha tornat a reunir amb motiu del taller d’estiu dels RCR, en què el japonès va donar una conferència. El pati de l’Hospici d’Olot estava ple de gom a gom per escoltar l’arquitecte parlar dels seus projectes d’habitatges humanitaris fets amb paper i cartró en països com el Japó, l’Índia i Turquia; del Museu Nòmada, fet amb contenidors navals, i d’obres com el Centre Pompidou de Metz. Preguntat sobre els límits de l’ús del cartró, Shigeru Ban en va revelar un taló d’Aquil·les: “No se’n pot fer un zoo, perquè les cabres es mengen el paper”, va bromejar.\nVostè va néixer a Tòquio, es va formar als Estats Units i treballa arreu del món. ¿Creu que avui dia té sentit dir que un arquitecte és europeu, americà o asiàtic?\nNo ho crec. Soc japonès, però no vaig estudiar mai al Japó. La generació anterior a la meva, tot i que eren molt moderns, quan feien alguna obra a l’estranger feien servir algun tret tradicional, perquè la gent esperava algun detall japonès, però això ja no es pot aplicar a la meva arquitectura.\nVa ser un pioner a fer arquitectura d’emergència després de grans desastres naturals.\nGairebé cada any hi ha grans desastres naturals al Japó. Fa uns mesos va haver-hi un terratrèmol a Osaka i una gran inundació. És un tema molt seriós. Quan vaig començar en aquest camp després del terratrèmol de Kobe, no hi havia arquitectes treballant-hi, però, després del terratrèmol i el tsunami al nord del Japó del 2011, molts arquitectes van començar a treballar a la zona. És un bon moviment, una oportunitat per fer alguna cosa. Quan viatjo als països que han patit un desastre natural, els estudiants sempre venen a demanar-me si ens poden ajudar. Això és un canvi. Quan jo era un estudiant, als anys 80, buscàvem arquitectes estrella. Fins i tot els criteris per atorgar el Pritzker han canviat. Seguint els vells criteris, no me l’haurien donat.\n¿Treballa d’una manera diferent els projectes humanitaris respecte als altres d’encàrrec?\nAl començament volia que hi hagués un equilibri entre els uns i els altres. Pensava que els projectes pro bono eren molt diferents de treballar per a la gent adinerada i que els havia de fer d’una manera diferent. Però això a poc a poc va anar canviant i ara no hi ha cap diferència. L’única és que em paguen, però, pel que fa al temps, l’energia i l’interès que hi dedico, són els mateixos. Fins i tot quan faig una estructura temporal després d’un desastre, intento fer un edifici bonic.\nQuè vol dir per a vostè la bellesa en un edifici?\nNo l’hem de buscar. Tot el que fem els bons arquitectes ha de ser bell. No intentem fer una construcció bonica, sinó que la dissenyem de la manera que creiem que és millor. Jo sempre intento fer edificis confortables, tant si és la casa d’un ric com un habitatge temporal.\nDiu que la permanència d’un edifici no depèn dels materials.\nUn hotel que Kenzo Tange va fer fa 30 anys ha desaparegut perquè un promotor el va enderrocar per fer-hi un altre edifici. En canvi, han traslladat la meva església de paper a Taiwan definitivament. També és cert que al Japó enderroquem els edificis, però la gent ho ha malentès: els enderroquem pels canvis en la normativa contra els terratrèmols, que canvia cada cop que n’hi ha un. Reforcem alguns edificis històrics, però és molt difícil i és massa car, així que hem d’enderrocar els edificis. Aquí teniu sort.\nNo li agrada l’etiqueta arquitectura ecològica i sostenible .\nÉs una moda i s’ha convertit en un terme comercial. La sostenibilitat és bàsica per a tothom, no només per als arquitectes. M’ho han dit alguna vegada, però aquest moviment va sorgir després que jo comencés a fer estructures de paper, i no vaig fer-ho perquè hi estigués interessat, sinó perquè volia desenvolupar les meves pròpies estructures, com Frei Otto i Buckminster Fuller, i no estar subjecte a les modes.\nVa començar a fer arquitectura humanitària perquè estava “decebut” amb la professió.\nSí, i segueixo exercint de professor, cada dues setmanes viatjo de París a Tòquio. Crec que forma part de la meva responsabilitat social com a arquitecte, i treballar amb estudiants d’un país que acaba de patir un desastre natural també forma part de l’ensenyament. Vaig tenir molta sort de rebre una molt bona educació als Estats Units, però mai vaig poder retornar res als meus professors i la meva escola, així que l’únic que puc fer és fer el mateix amb la pròxima generació. És molt important seguir formant la pròxima generació.\n¿Ha pensat a fer habitatge temporal per als refugiats que arriben a Europa?\nNo, perquè això té a veure més amb problemes polítics, i la meva capacitat no és prou gran per intervenir en temes polítics [el 1995 va fundar l’ONG Xarxa d’Arquitectes Voluntaris]. Així que em concentro en les víctimes dels desastres naturals, especialment les minories. Els governs i les Nacions Unides tenen cura de la majoria de la gent, però sempre trobo una petita minoria que no reben ajuda governamental, tant sigui a Turquia com a l’Índia. Necessitem donar-los solucions específiques, no puc aplicar cada habitatge temporal que dissenyo a tots els projectes. El context, el clima i la manera de viure són diferents. Tampoc no és interessant repetir-se i enviar-hi un plànol. M’agrada anar al lloc, trobar quins materials locals hi ha disponibles i amb quin tipus de gent puc treballar, és el més estimulant.\nQuina opinió té de l’arquitectura icò ni ca?\nÉs interessant. En alguns concursos, com el de La Seine Musical, van demanar a cadascun dels arquitectes que dissenyéssim una obra icònica, per fer la porta de París per l’oest. Posaven com a referència l’Òpera de Sydney. Mai he buscat dissenyar un edifici icònic, però per guanyar un concurs t’ho demanen. Tant me fa si la gent critica l’arquitectura icònica o no. Crec que el Museu del Mont Fuji és molt icònic, però vaig fer-ho a propòsit.\nHa vingut a Barcelona en diverses ocasions.\nSí, m’agrada molt el pavelló Mies van der Rohe. També Gaudí, que era un enginyer molt interessant.\n¿Creu que l’arquitectura de Gaudí l’ha influenciat d’alguna manera?\nSí, perquè l’arquitectura de Frei Otto hi estava molt relacionada i jo vaig aprendre molt d’ell. Fins i tot vaig fer una maqueta amb cadenes [riu]. L’arquitectura és un dels pocs camps que no han canviat radicalment amb la tecnologia. La tecnologia mai no ha fet millors els edificis. Quan vaig rebre el Pritzker, a Wang Shu [que havia rebut el guardó dos anys abans] i a mi ens van fer una pregunta amb molta mala llet: ¿com es porten amb els ordinadors? Wang Shu va ser molt amable i també va respondre en nom meu. Em va commoure: “Els ordinadors estan connectats al cervell però dibuixar a mà està connectat amb el cor”. No podem evitar els ordinadors, però encara dibuixem a mà. És molt important.\n¿Com aconsegueix fer compatible dibuixar a mà i tenir tres despatxos?\nM’agrada dissenyar-ho tot personalment i supervisar la construcció. No vull que el meu despatx creixi massa, perquè, si no, no ho pots controlar tot. Intento no treballar per a grans promotors. Els despatxos tenen entre 30 i 50 persones, i 50 ja em sembla massa.\nTres obres humils i visionàries\nUn símbol de cartró\nLa catedral de cartró a Christchurch (Nova Zelanda) substitueix la que va desaparèixer el 2011 en un terratrèmol i té capacitat per a 700 persones.\n540x306 Centre Georges Pompidou de Metz, de Shigeru Ban / WIKIPÈDIA Centre Georges Pompidou de Metz, de Shigeru Ban / WIKIPÈDIA\nCom el centre Pompidou de Metz, nombrosos edificis de Shigeru Ban es connecten amb l’entorn amb finestrals que emmarquen llocs emblemàtics.\n540x332 Catedral de cartró a Christchurch (Nova Zelanda), de Shigeru Ban / WIKIPÈDIA Catedral de cartró a Christchurch (Nova Zelanda), de Shigeru Ban / WIKIPÈDIA\nFusta de rècord\nShigeru Ban treballa des de fa sis anys en la seu de les marques Omega i Swatch a Suïssa. Serà l’edifici més gran amb l’estructura de fusta.


Agramunt inicia una campanya per confeccionar bates i mascaretes de protecció per al personal sanitari i de residències | Ràdio Tàrrega\nAgramunt inicia una campanya per confeccionar bates i mascaretes de protecció per al personal sanitari i de residències\nSegons publica avui dilluns Ràdio Sió, l'Equip d'Atenció Primària d'Agramunt i el Consell Comarcal de l'Urgell han iniciat una campanya a nivell local per confeccionar bates i mascaretes de protecció per al personal sanitari i de residències. L'empresa d'Agramunt Grup Consist ha fet una donació de tot el material necessari per poder confeccionar bates a partir de les bosses de plàstic que fabriquen en diferents formats. Per la seva banda, diverses associacions i restaurants també han donat teixit de polipropilè procedent d'estovalles per confeccionar mascaretes de protecció. Aquestes donacions han estat fruit d'una crida a les xarxes socials.\nAixí mateix, una trentena de persones treballen des de casa cosint bates i mascaretes. Fins al moment, s'han confeccionat un total de 600 bates i 500 mascaretes. Per tal d'evitar contagis i conservar el confinament, els treballadors del CAP i alguns voluntaris i voluntàries porten el material a casa de cada col·laborador/a per poder treballar.\nIniciatives solidàries com aquesta són imprescindibles perquè els professionals sanitaris puguin seguir desenvolupant la seva tasca amb les màximes garanties de seguretat.