Susan Faludi parla del seu llibre ‘A la cambra fosca'\nRELAT PERSONAL I POLIÈDRIC\nSusan Faludi narra el canvi de sexe del seu pare\nL'autora descobreix l'Stefánie a ‘A la cambra fosca', un llibre que supera l'etiqueta de memòries\n"La identitat es pot utilitzar bé o malament", reflexiona la prestigiosa autora feminista\nNueva York - Diumenge, 06/05/2018 | Actualitzat a les 19:48 CEST\nEl correu electrònic va arribar el 7 de juliol del 2004, després d'un quart de segle en què el contacte va ser pràcticament inexistent. En l'assumpte només hi havia una paraula, «canvis», i a l'interior, «notícies interessants» de Steven Faludi per a la seva filla, l'escriptora, pensadora i premi Pulitzer Susan Faludi. «He reflexionat i ja estic farta d'encarnar el mascle agressiu que no he portat a dins mai».\nAls 76 anys, després de passar per una sala d'operacions a Tailàndia, Steven Faludi es convertia en l'Stefánie. Era una transició de gènere, però no la primera transformació de qui havia crescut a Hongria com a Istvan Friedman, fill únic d'una família jueva que va sobreviure a una guerra en què dos de cada tres jueus hongaresos van ser exterminats. Després va ser Istvan Friedman, que va marxar al Brasil i va començar els seus treballs en fotografia i cinema. I més endavant va ser Steven Faludi, emigrant als Estats Units, professional de retocar fotografies, amant de les activitats a l'aire lliure, marit i pare, l'agressiu masclisme del qual va portar la seva filla al camí del feminisme.\nAquell correu va obrir una aventura de trobada i retrobament que Susan Faludi, l'autora de ‘Reacción: la guerra no declarada contra la mujer moderna' ha plasmat en un aplaudit llibre, 'A la cambra fosca' (Edicions del Periscopi). I, tot i que podria entrar en la categoria de memòries, posar-li aquesta etiqueta és com intentar limitar Susan Faludi amb la de feminista. És una obra rica i ambiciosa que supera l'intens factor personal d'una relació complexa per endinsar-se en l'exploració d'una qüestió tan polièdrica, fluida, mutant i complicada com la de la identitat, ja sigui de gènere, nacional, política o religiosa.\n"Ningú canvia del tot"\nVa ser l'Stefánie qui va proposar a la seva filla que escrigués la seva història. Al principi ella va encetar el projecte «com a reportera», viatjant a Budapest amb la gravadora i una llarga llista de preguntes. «Crec que era sobretot per protegir-me a mi mateixa», diu l'autora en una entrevista telefònica, recordant l'«ansietat» que li produïa la reconnexió. «No era tant perquè el meu pare fos una dona sinó més per por del passat, per tots els fantasmes que teníem els dos.»\nLa idea d'escriure un llibre funcionava com «una espècie d'amortidor» perquè els dos poguessin connectar més còmodament. Però l'armadura periodística va anar desapareixent a poc a poc. Faludi va deixar de prendre notes de tot. I com més va entendre la història del seu pare, la seva infantesa, les seves experiències de la guerra, la seva primerenca vida familiar, que desconeixia fins aleshores, més va poder comprendre pel que passava.\n«Podia fins i tot tenir més empatia pels esclats de ràbia aparentment inexplicables», explica, tot i que també matisa: «Es va tornar una dona però no va tornar-se una persona diferent. Cap de nosaltres canvia del tot completament. L'home violent i enfadat, la persona que feia por, no va desaparèixer mai del tot».\nEl llibre va adquirir la forma definitiva quan Faludi va entendre com la història del seu pare «en moltes formes era una metàfora», i va aconseguir connectar aquesta història i el que passava entre elles dues «amb la cultura i la història: la lluita hongaresa amb la identitat nacional, la història de l'antisemitisme a Europa, la història del transidentitat...»\n«Per a mi la identitat no és una cosa», reflexiona l'escriptora. «La gent, per por, per desig de tenir les coses ordenades i organitzades, per la necessitat de pensar menys, vol trobar una etiqueta, enganxar-se-la i posa fi a l'agonia. No crec que funcioni així. Cada aspecte de les nostres múltiples identitats està en conversa amb els altres aspectes. I ho vaig poder veure certament en el meu pare. En l'àmbit més profund, no va poder separar mai els seus sentiments de ser jueu i ser perseguit com a jueu dels sentiments de tornar ser dona i intentar ser acceptada com a dona. El meu pare va veure la seva identitat de gènere a través de la seva identitat religiosa. Una era una lent per a l'altra i donava forma a l'altra».\nSteven Faludi quan era un jove cineasta. / AUTOR FOTO (FONT)\n«La identitat es pot utilitzar bé o malament, són dues cares d'un concepte», prossegueix Faludi. «Pot ser alliberadora si s'utilitza com a eina per a una comprensió més profunda i per a la consciència d'un mateix, i això ho veus en exàmens profunds al front feminista, o en drets LGTB, en drets civils, que la utilitzen per qüestionar i desafiar assumpcions i opressions culturals. D'altra banda, pot ser aclaparadora pot ser un substitut d'aquesta consciència pròpia quan es construeix per definir-te a tu mateix demonitzant l'altre o culpant-lo de tots els teus mals. Això ho veiem arreu:en la histèria antiimmigració, la xenofòbia, l'Estat Islàmic i els seus seguidors... Tots són intents d'utilitzar identitat per contenir qualsevol tipus d'enfrontament honest amb el món tal com és».\nLa politització de la identitat no és nova. Com recorda Faludi, «el seu segrest i tergiversació per populistes ideològics de dreta ha portat a tota mena de malsons, genocidi i catàstrofe». Ella creu que el fenomen ara té a veure amb «l'estesa sensació de pèrdua de pertinença, de no tenir vincles locals tribals.» Esmenta, també, «la pèrdua de religió, la sensació que tothom està desconnectat i ja no hi ha autèntiques comunitats, l'auge d'internet...», però identifica, així mateix, «molta romantització. Ens oblidem de la trampa que era estar atrapat al mateix lloc, definit per la religió o per la família patriarcal o per l'ètnia,» diu. «Intentem trencar amb això però així que ens fem més mòbils i desconnectats apareix la fantasia que si poguéssim trobar un espai segur a què pertanyem, tancar la porta al món, estaríem millor».\nTrump, feminisme i #MeToo\nAls Estats Units és evident que el president Donald Trump ha explotat aquest costat fosc de la identitat. També, que ha provocat una resposta d'activitat i activisme. «Hi ha un esforç de construcció d'una veritable comunitat que es veu com a reacció contra les polítiques de l'Administració Trump», diu Faludi, que assenyala que «en particular les dones han estat organitzant-se localment i comunitàriament. Ha sigut emocionant i una forma molt real, constructiva i productiva de crear connexió amb una visió compartida de canvi social i polític. Això és el que per a mi és el feminisme, o el que hauria de ser. Va ser segrestat per la cultura consumista per anar sobre aparences o autoexpressió, però al final es tracta de treballar juntes i prendre responsabilitats pel teu món».\nFaludi defineix Trump com «un abusador sexual i menyspreable en les seves relacions amb les dones» però apunta una altra cosa com el pitjor problema de la seva Administració: «Els seus esforços sistemàtics per minar els drets reproductius, la igualtat econòmica de les dones i la capacitat que emprenguin accions reals». I és aquesta lluita més gran contra els abusos estructurals la que porten Faludi a considerar que «és primerenc» encara per valorar l'impacte que pot tenir un moviment com #MeToo. «Ha mobilitzat i donat energia a un immens nombre de dones i això és fantàstic», opina. «Ha tret la màscara de molts homes fastigosos que mereixen ser expulsats de les seves feines, i el fet que les dones no només hagin parlat, sinó que se les cregui, és un enorme triomf, però #MeToo tindrà una importància duradora si porta les dones també a mobilitzar-se en els temes estructurals i fonamentals que limiten les dones més enllà del sexe. No erradicarem el patriarcat tombant patriarques un a un. Hi ha estructures latents de desigualtat. I no pots tombar un grup de paios malvats i pensar que has fet la feina».


Entorn - PP'S PARK\nEt convidem a acostar-te a una zona privilegiada, prop del mar i propera als principals eixos de comunicació.\nPp’s ParK es troba a la carretera d’entrada a Platja d’Aro (Girona, Costa Brava).\nA més de gaudir amb els més petits al nostre parc, regala’t un dia de diversió passejant pels carrers d’aquesta localitat de turisme de qualitat, gaudint dels seus comerços, de la seva restauració o de l’àmplia oferta nocturna i d’oci.\nLa natura és un dels principals atractius de la nostra zona. Pp’s Park es troba ubicat a la zona centre de la Costa Brava. Un indret amb infinitat de racons per descobrir de gran bellesa: platges, cales, camins de ronda, espais naturals… i també rutes de muntanya per fer a peu o amb btt.\nMés informació sobre la nostra zona


TOTS ELS DETALLS del mercat del València CF | Blanquinegres.com\nEl mercat de fitxatges del València esta temporada\nEl València ha tancat el mercat de fitxatges amb sis incorporacions i amb cinc eixides. El Club de la Capital del Túria ha millorat el mercat de l’any passat, en el qual va vendre als seus futbolistes més importants i no va ser capaç d’incorporar a cap futbolista. Este estiu, l’acord de la Lliga de Futbol Professional amb el fons d’inversió CVC ha sigut clau per a poder fitxar en el València CF.\nLes incorporacions del València\nEls sis fitxatges han cobert diferents posicions del camp que Bordalás considerava que era necessari reforçar-les. En primer lloc, el València va fitxar al porter georgià, Giorgi Mamardashvili. En una primera instància, el porter anava a jugar en el València Mestalla, però va sorprendre a Bordalás i a tot el cos tècnic i ara mateix és el porter titular del primer equip.\nLa següent incorporació va ser Omar Alderete. El central paraguaià va ser fitxat de l’Hertha de Berlin. El València va tancar la seua incorporació amb una cessió amb opció de compra, la qual es convertirà en obligatòria si Alderete compleix una sèrie de requisits en el club valencià.\nUna última setmana intensa\nEn l’última setmana d’agost es van produir la resta d’incorporacions. El primer en arribar va ser Marcos André. El davanter brasiler ha sigut el fitxatge més car del València en este mercat, ja que el club de la capital del Túria va pagar huit milions i mig al Reial Valladolid per a poder incorporar al futbolista, el qual havia sigut una petició expressa de José Bordalás.\nDesprés de Marcos André, es va produir el fitxatge de Dimitri Foulquier. L’entrenador alacantí volia un futbolista polivalent per a la banda dreta. Així, Bordalás pot utilitzar el doble lateral que tant li agrada. Per a aconseguir al jugador, el València va pagar-li al Granada dos milions i mig més una quantitat variable segons el seu rendiment.\nFinalment, l’últim dia de mercat el València va tancar les cessions d’Hugo Duro i Hélder Costa. El primer va ser una petició de Bordalás, ja que volia un davanter després de l’eixida de Rubén Sobrino. D’altra banda, Hélder Costa va ser un fitxatge del club. Al principi Bordalás es va oposar, però finalment ha cedit i els dos jugadors estaran en el València esta temporada.\nGuedes es quedarà en el València\nUna de les millors notícies d’esta temporada és que el València ha sigut capaç de mantenir als seus jugadors més importants. El futbolista amb més possibilitats d’anar-se’n era Gonçalo Guedes. El València ha rep diferents ofertes per a vendre al futbolista portugués, però cap d’elles satisfeia les necessitats del club. Per això, Guedes continuarà en el València una temporada més.\nLes eixides del club valencià\nPel que respecta a les eixides, cal recordar que Kevin Gameiro i Eliaquim Mangala vana abandonar el club una vegada va finalitzar la passada temporada. Els dos futbolistes francesos acabaven contracte amb l’entitat valenciana i el club no tenia la intenció de renovar-los. La resta de vendes s’han tancat en l’última setmana de mercat.\nEl València tenia un problema amb els futbolistes extracomunitaris i necessitava la fitxa de Kang In Lee per a poder inscriure a Marcos André. A conseqüència de les presses, el club de la Capital del Túria va prendre la decisió de donar-li la carta de llibertat al futbolista sud-coreà. Per tant, Kang In Lee jugarà en el Mallorca esta temporada.\nDurant els últims dies de mercat, el València va aconseguir cedir a Vicente Esquerdo al Castelló. El jove futbolista no tenia espai al migcamp valencianista i intentarà tindre minuts a l’equip castellonenc.\nFinalment, el penúltim dia de mercat Rubén Sobrino se’n va anar al Cadis. El València s’ha guardat un 50% del percentatge d’una futura venda i rebrà una quantitat econòmica en funció de variables. Per altra banda, el club ha intentat buscar una eixida per a Cristian Rivero, Jaume Domènech, Mouctar Diakhaby o Jason Remeseiro, però no ho ha aconseguit.


Infosalut - Reconeixement a l'equip d'UCI de l'Hospital de Manacor pel compliment de la Higiene de mans\nCategories: Institucions sanitàries, Premis, Promoció de la salut i prevenció de la malatia\nArticle anterior L’Hospital Mateu Orfila commemora el Dia Mundial de la Salut Mental\nArticle següent HCIN: benvinguda als residents d'Atenció Familiar i Comunitaria\nEl divendres, dia 25 de setembre, es va fer la Sala d'Actes una sessió virtual per Microsoft Teams per fer un reconeixement a l'equip d'UCI, pels seus resultats en el compliment de la higiene de mans el 2019.\nPel grup de Control d'infecció va ser una nova experiència, molt gratificant veure als companys seguint la sessió des de diferents punts de l'hospital o des de casa. Aquesta és la nova manera de formar-se i compartir la informació.\nCal recordar que aquesta sessió "Reconeixement a UCI pel seu compliment de la higiene de mans el 2019", es va ajornar al març, maig i juny, fins que s'ha decidit fer-la de manera virtual.\nA la sala d'actes van estar presents l'equip directiu, part de l'equip de supervisió i grup de control d'infecció. També cal destacar la participació d'Anabel Manzorro, comercial de Braun, per estar present i ajudar a aconseguir el gran repte de l'observació de la higiene de mans.\nLa directora infermera, Francesca Rosa Rosal va fer l'apertura de la sessió i a continuació va parlar Xavier Mesquida, presentant els resultats de multiresistents el 2019. Han estat uns resultats molt favorables, gran part d'aquests resultats és la millora en el compliment de la higiene de mans.\nJúlia Troya, va presentar com s'ha implantat l'Observació de la higiene de mans a l'Hospital de Manacor. Des de l'any 2017 s'està fent feina, creant el grup d'higiene de mans, formant als diferents professionals i fent observació directa des de 2018. Es segueix l'estratègia multimodal de l'OMS i cal ressaltar la importància de la formació i la retroalimentació postobservació amb els professionals.\nEl 2018 l'Hospital tenia un compliment del 46% i el 2019 s'ha arribat a un 67%. De seguir així, l'equip de Control d'infecció es planteja retirar els "aïllaments de contacte". Recalquen la importància de complir les precaucions estàndard amb tots els pacients, i conèixer i identificar els 5 moments de la higiene de mans, recomanats per l'OMS.\nEl 2019 es va fer, sobretot, observació a UCI aconseguint un compliment del 73%. Una xifra excel·lent per una UCI.\n[Font: Hospital de Manacor. 28/09/2020]


Parlem sobre pobresa energètica: Resum Sopar Tertúlia #7 - Smartgrid.cat\nHomeTertúliesParlem sobre pobresa energètica: Resum Sopar Tertúlia #7\nEl passat 24 d’abril va tenir lloc el setè sopar-tertúlia Energia i Societat sobre un tema punyent en la societat catalana: la pobresa energètica. Per fer-ho vam comptar com a convidats amb el Dr. Enric Bartlett d’ESADE i amb en Àngela Arce i Daniel Ortiz de l’Institut Cerdà.\nL’Enric va centrar la seva intervenció en el marc legal en el que cal circumscriure la “pobresa energètica” i, concretament, va començar fent una explicació terminològica. “Com definim la pobresa energètica?”. Per exemple, al Regne Unit es consideren aquelles llars que dediquen més del 10% dels ingressos per atendre necessitats energètiques. A l’Estat espanyol, però, no existeix cap norma especial. L’article 45.1 de la Llei del sector elèctric diu que “es reglamentarà per part del govern (…) abans del 30 d’abril de 2017”, cosa que no ha passat. I a Catalunya, arran d’una Iniciativa Legislativa Popular (ILP) es va promoure la Llei 24/2015 el que es defineix com “(…) la dificultat per afrontar les factures dels subministraments elèctrics, gas i aigua(…)”. La manca d’una definició harmonitzada arreu de la Unió Europea (basat en aspectes circumstancials, en criteris de llindar de renta…) dificulta la coordinació entre els diferents agents involucrats i només podem atendre’ns a la figura del “consumidor vulnerable” previst ja des del Segon Paquet de l’Energia, el 2003. El fet de referir-se com a “consumidor” implica que ja no són usuaris d’un servei públic, sinó consumidors d’un servei prestat en el marc de mercats suposadament competitius. I es comenta que “es podran imposar (i per tant amb caràcter facultatiu) obligacions a les empreses elèctriques de fixar preus (…) per la protecció dels consumidors vulnerables”. La Directiva 72/2009 promou que els Estats membres defineixin el “consumidor vulnerable” obrint la porta a “(…) la no desconnexió en períodes crítics”.\nTanmateix, han passat 8 anys i la definició encara no s’ha fet, ni tan sols en el 2013 durant la tramitació de la nova Llei elèctrica. A efectes pràctics opera el “Bo social” des del RD-Llei del 2009 pel qual s’aplica una tarifa bonificada el 25% sobre la tarifa regulada PVPC. Malgrat no estar desenvolupat normativament, permet a l’Estat espanyol complir la normativa comunitària. Però, com es finança? Entre el 2009 i el 2012 va anar a càrrec dels generadors, però el Tribunal Suprem ho va tombar el 2012 al·legant que “es contrari al dret”, considerant-ho “cost del sistema”. A partir d’aquell moment, va passar a estar a càrrec de les matrius de les societats integrades, fet que va generar molts recursos, fins que al 2016 va haver de deixar d’aplicar-se al·legant el “principi de no discriminació” i traspassant els costos als consumidors. I, actualment, el RD_llei 7/2016 del 23 de desembre en fa responsable del pagament a les comercialitzadores. Veurem com acaba.\nLa demora en la transposició de la Directiva 2009 porta a que algunes Comunitats Autònomes dictin normes pròpies, com és el cas del Codi de Consum Català, a on si bé es preveu el “no tall en períodes hivernals”, manca el Reglament que ho desenvolupi. Aquesta doble situació (A l’Estat el “Bo Social” i a Catalunya el “no tall”), porta al Tribunal Constitucional a definir que el títol competencial preferent és de l’Estat i, per tant, és d’aplicació la normativa estatal i es declara inconstitucional l’autonòmica. Per aprofundir més en els aspectes del marc legal i regulador, l’Enric ha preparat un post imprescindible: Pobresa energètica: una realitat tossuda, una regulació controvertida.\nAquesta contextualització legal va donar pas a que l’Àngela ens il·lustrés amb algunes dades concretes que ajuden a aterrar el debat. D’una banda, i d’acord amb l’Idescat (2015) podem considerar que hi ha un 7% de consumidors amb “dificultats de pagar els subministraments”, la qual cosa implicaria una població d’aproximadament mig milió. Però, d’altra banda, el conjunt de 10,8M€ (2016) de fons públics dedicats al pagament de les factures de les llars vulnerables (5M€ de la Generalitat, 5 M€ de l’Àrea Metropolitana i 0,8M€ de l’Ajuntament de Barcelona), no s’esgoten. Aquesta aparent contradicció pot trobar explicació en el procés de reconeixement de llars vulnerables i la realitat creixent de la “pobresa invisible” que la fa difícil de detectar (com el cas de la senyora Rosa de Reus). Això ens porta a reflexionar sobre quins són els factors que causen la pobresa energètica. D’acord amb l’Àngela, s’indiquen tres factors bàsics: la renta bàsica, les condicions de l’habitatge i el preu de l’energia (fet que porta a reflexionar, per exemple, si té sentit aplicar un IVA del 21% a subministraments elèctrics quan, per exemple a l’aigua és del 10%). I, per tant, podem pensar en com estalviar a partir de diferents mesures, les quals cal tenir ben definides i quantificades per poder prendre decisions efectives. En aquest sentit un canvi d’hàbits en el consum pot implicar una reducció del 4%, fer accions bàsiques (aïllament finestres…) fins al 8% i la revisió del contracte fins a un 20% de reducció en el cost.\nL’Àngela ens convida a fer una reflexió basant-se en aquestes dades sobre si “la pobresa energètica és o no és un problema econòmic”. A efectes pràctics no és una xifra de diners acumulats important en el context del mercat energètic, però sí que pot ser hi ha el risc per part del sector que el no pagament pugui tenir un efecte crida.\nRespecte la Llei Catalana 24/2015 cal reconèixer-li el caràcter pioner, però la indefensió que causa el fet que el Reglament de desenvolupament no estigui desenvolupat, genera dubtes i inseguretat jurídica sobre com s’ha de procedir. També hi ha un factor afegit que molts municipis es fan insubmisos als pagaments d’aquelles llars vulnerables reconegudes pels serveis socials i que no poden pagar la factura al·legant que no es poden pagar amb fons públics les factures a empreses privades.\nSobre el Bo Social, es quantifica en 2 milions d’usuaris a tot l’Estat i es fa referència que la nova revisió de la normativa el vincularà a la renta de la llar, definint la figura del Usuari Vulnerable Sever i aplicant una bonificació de fins el 50%. Tindrem un nou conflicte entre el nou Bo Social i la Llei catalana 24/2015? El debat està servit.\nDurant l’estona de col·loqui cal destacar la presència de contertulians experts en la temàtica, ja fos des d’una vessant legal, econòmica, social o municipalista. Va ser, doncs molt enriquidor i constructiu. Un dels temes que va centrar bona part de l’atenció posava de relleu en diferents tipus de ”pobresa energètica”, arribant a un cert consens que hi ha una casuística molt diversa, però que malgrat casos oportunistes (com aprofitar-se del bó social en casos a on no es justifica econòmicament), hi ha una crua realitat que afecta a un percentatge important de la població i que cal prendre mesures d’urgència quan el problema apareix. Especialment impactant és el testimoni de qui trepitja el carrer i estar amb el dia a dia de les llars vulnerables, sempre detectades i acompanyades pels serveis socials dels municipis. Per això, després de cert debat, es va generalitzar la idea que sí que és important adjectivar “pobresa energètica”, i no referir-se només a “pobresa”, per poder posar el focus en aquest aspecte concret, generar el debat i orientar les mesures oportunes sectorialment.\nUn altre qüestió és si els recursos han de provenir del propi sector (amb referències als multimilionaris beneficis de les empreses energètiques) o dels Pressupostos Generals de l’Estat, discussió que en el fons invita al debat sobre el caràcter públic dels serveis energètics i el repartiment dels costos i beneficis. Perquè amb la situació actual, som els consumidors que ho anem pagant repetidament. I només actuar en el pagament, no implica reducció de consum ni eficiència energètica, consens que va haver-hi entre tots. Es va explicar en el cas del Regne Unit que les mesures d’eficiència energètica van a càrrec de les empreses del sector i el pagament de les factures dels consumidors vulnerables, dels Pressupostos Generals, o fins i tot, des d’altres partides pressupostàries, com la sanitat.\nMoltes intervencions van analitzar la Llei Catalana. Si bé és cert que és un pas endavant, sembla no ser suficient, sobretot pel no desenvolupament del reglament (fet que ha portat problemes a l’hora de procedir a l’adjudicació dels contractes d’energia a molts municipis, com en cas de Barcelona, ja que malgrat és condició el compliment de la Llei, la manca de Reglament crea inseguretat jurídica a les empreses del sector). També es van posar de relleu aspectes més controvertits, com ara el “silenci positiu” que s’atribueix a la no resposta dels serveis socials a la petició de les empreses si una persona està en situació de vulnerabilitat. Aquest debat va derivar en la constatació de la manca de diàleg entre els agents implicats, com va quedar de relleu durant el I congrés de Pobresa Energètica (novembre 2016) a on les grans empreses del sector no van estar-hi presents, de manera que el debat vinculat incorpora sempre una alta càrrega ideològica que pot allunyar el consens i la presa de decisions\nFinalment, l’experiència de tots plegats va portar a poder desgranar algunes propostes per mitigar la pobresa energètica. En podem destacar: associar l’eficiència energètica al confort i a la salut, posar de relleu el concepte de “demanda reprimida” per un tema de cost, utilitzar les dades dels comptadors digitals per mesurar-la i decidir les accions amb precisió, autoconsum compartit, comptadors comunitaris per compartir el terme de potència, reducció d’impostos per les llars vulnerables, aprofitar els “white certificates” per finançar mesures de reducció de consum, tarifa d’energia per trams o aprofitar els excedents de l’autoconsum per compensar energia consumida en llars vulnerables.\nUna vetllada intensa i fructífera que ha posat de relleu la necessitat de parlar entre els diferents agents i d’afrontar amb imaginació la qüestió atès no hi ha una única solució.\nPobresa energètica: una realitat tossuda, una regulació controvertid...\nArticle original a La Vanguardia i reproduit\nLegislació, Multimedia, Premsa, Societat\nLlei elèctrica catalana: dret a decidir el model energètic (Diari AR...\nAquest dimecres 21 d'agost, el diari ARA\nSetge al monopoli de dades d’Endesa - Diari ARA - maig 2017\nEl ser o no ser de la UE en energia - L'Econòmic - gener 2017


La Cambra rebutja que s'investeixi Sánchez si no reconeix un deute de 45.000 milions amb Catalunya | NacióDigital\nLa Cambra rebutja que s'investeixi Sánchez si no reconeix un deute de 45.000 milions amb Catalunya\nTorra es refereix a la manifestació de l'Espanya despoblada i a l'aparició de Terol Existeix: "Han descobert que s'ha creat un Madrid que ho absorbeix tot!"\nper Roger Tugas Vilardell , 13 de desembre de 2019 a les 12:28 |\nJoan Canadell, al costat de Quim Torra, durant la presentació de l'estudi sobre la inversió en infraestructures. | @cambrabcn\nEl president de la Cambra, Joan Canadell, rebutja que l'independentisme faciliti la investidura de Pedro Sánchez si aquest no reconeix un deute de 45.000 milions en inversions amb Catalunya. És la quantitat en actius en infraestructures que un estudi de l'entitat calcula que li falta al país per disposar d'un pes equivalent al seu PIB a l'Estat, tal como ocorre amb els estats de l'eurozona. L'entitat reclama que aquesta quantitat s'inverteixi progressivament fins al 2030.\nEl president de la Cambra també ha avisat als partits independentistes que "no s'hauria de donar suport a la investidura de Pedro Sánchez si no hi ha un reconeixement d'aquest deute de 45.000 milions". I atès que l'Estat pot no complir després, ha optat per posar sobre la taula les transferències d'actius a Catalunya, amb aeroports, ports, ferrocarrils, carreteres o edificis", ja que "tot pot ser part de la solució d'aquest problema".\nD'aquesta manera, ha opinat que, "en el supòsit que, en aquests deu anys, Catalunya esdevingui un estat independent, el fet que hi hagi hagut un reconeixement d'aquests 45.000 milions d'euros de deutes seria molt important". En aquest sentit, ha convidat a crear una taula conjunta amb cambres, patronals i altres organitzacions de professionals per fer proposta en relació a la problemàtica del deute inversor en infraestructures.\nCanadell, durant la presentació de l'estudi monogràfic "Impacte econòmic del dèficit d'inversió en infraestructures de l'Estat a Catalunya", ha lamentat que es digui que és el procés el que perjudica l'economia i que Madrid pot superar Catalunya aviat en PIB. "Si aquí no invertiu i allí no pareu de fer-ho, el lògic és que algun dia ens avancin!", ha asseverat, i s'ha preguntat si els usuaris de les infraestructures catalanes tenen menys drets que els usuaris de les infraestructures de la resta de l'Estat, fins al punt que la manca d'inversions també comporta més accidents i morts a les carreteres.\nEl president de la Cambra també s'ha exclamat: "Ens pregunten si ja sabem que, amb la independència, quedaríem fora d'Europa, però és que, a nivell d'infraestructures, ja estem fora d'Europa, i el que ens toca és entrar-hi". En tot cas, ha criticat que, per ara, hi ha un "model d'infraestructures centrades bàsicament a Barcelona i a la seva àrea metropolitana" i ha reclamat que la resta del país també tingui dret a unes infraestructures de qualitat.\nCanadell ha parlat al costat de Quim Torra, qui en la seva intervenció posterior ha subratllat la necessitat de posar l'accent en els greuges del dèficit fiscal i inversor. "No he demanat mai que l'empresariat sigui independentista", ha asseverat, sinó que creu que han de reclamar que, visquin on visquin del país, puguin emprendre els seus negocis, amb infraestructures adequades com trens, aeroports o ports. "En definitiva, es tracta de ser competitius", ha conclòs.\nEl president català ha lamentat que els respectius governs espanyols beneficiïn sistemàticament Madrid en detriment de la resta de territoris, cosa que comporta mobilitzacions de l'Espanya despoblada o el sorgiment de formacions com Terol Existeix. "Han descobert que han creat un Madrid que ho absorbeix tot!", ha constatat, i ha agraït que, a més, de la Cambra, altres organitzacions similars com Foment del Treball i el Cercle d'Economia també denunciïn el dèficit d'infraestructures.\nPer tot això, Torra ha destacat que "això no va de competències, va de sobirania, de sobirania fiscal o d'infraestructures, de sobirania per decidir-ho tot en definitiva". "Necessitem poder decidir, necessitem sobirania i fer que aquests 3.800 milions anuals ens arribin", ha insistit, i ha subratllat la urgència d'aquesta demanda: "En depèn la nostra economia i el nostre benestar social, i també el nostre futur com a país".\nUna quarta part d'inversions no executades\nSegons l'estudi fet públic aquest divendres per la Cambra, la inversió pressupostada per l'Estat a Catalunya i finalment no executada ha tingut conseqüències molt rellevants per a l'economia. Una quarta de les partides compromeses en infraestructures des del 2001 no s'han gastat -uns 8.000 milions d'euros-, cosa que hauria impedit un creixement econòmic del país equivalent al 3,3% del PIB i la creació o manteniment de 115.000 llocs de treball.\nL'anàlisi també detecta que Catalunya és, amb diferència, el territori de l'Estat més perjudicat per la distribució territorial de la inversió en infraestructures, una situació que s'ha agreujat durant el període de recuperació econòmica. De fet, Catalunya hauria rebut el 12% de la inversió regionalitzada entre 2013 i 2018, mentre que el pes era del 16,5% entre 2001 i 2012. En realitat, Madrid se situaria per sota, per bé que allí no s'hi comptabilitzen les inversions en l'administració central, mentre que el País Basc, també per sota, té concert econòmic i es paga bona part de les infraestructures\nIncompliment flagrant el 2018\nDurant el 2018, de fet, la Cambra calcula que l'Estat només va gastar el 54,2% de la inversió pressupostada en infraestructures a Catalunya, la segona xifra més baixa des del canvi de segle. "Estem en un moment d'emergència climàtica, però també d'emergència inversora", s'ha lamentat des de la Cambra, una situació que lamenta que perjudica la competitivitat del país.\nEn aquest sentit, l'entitat reclama establir un mecanisme de compensació automàtica pel qual l'Estat hauria de transferir a la Generalitat aquells recursos que, tot i compromesos en els comptes aprovats, finalment no gasti. De la mateixa manera, la Cambra defensa que Catalunya requereix una inversió de 45.000 milions fins el 2030 per compensar el dèficit d'infraestructures actuals. I això que, des del 2001, el gruix d'inversions de l'Estat s'ha situat en els 25.500 milions.\nEl mirall d'Europa amb infraestructures\nAquesta xifra respon al fet que es localitzen ara a Catalunya un 15,7% de l'estoc de capital en infraestructures de tot l'Estat, per bé que el seu pes en el PIB ronda el 19%. La Cambra destaca, de fet, que l'estoc de capital public d'Espanya en relació a l'eurozona és equivalent al seu PIB, com en els principals països europeus, motiu pel qual reclama que, en el si de l'Estat, ocorri el mateix. Per fer això, en l'horitzó del 2030, l'estudi destaca que caldria una inversió anual d'uns 3.800 milions per al conjunt de les administracions.\nEn tot cas, la Cambra ha comptabilitzat en 15.200 milions el cost de les infraestructures que considera prioritàries. D'aquestes, 5.270 milions anirien destinats a millorar la xarxa ferroviària de passatgers, 5.230 milions serien per a la xarxa viària, 1.880 milions per a aeroports, 1.300 milions per a ports, 980 milions per a la xarxa ferroviària de mercaderies i els darrers 560 milions, per a centrals logístiques.\nPolítica, inversió, execució, infraestructures, Estat, pressupost, PIB, treball


L’església cremada (fragments). Joan Maragall – CETR\nHome » Entrevistes i retrats » L’església cremada (fragments). Joan Maragall\nL’església cremada (fragments). Joan Maragall\n23 novembre, 2010\nEspecial Joan Maragall (1860-1911)\n(escrit arran de l’esclat de la revolta popular, coneguda com la “Setmana tràgica” (26 juliol – 2 d’agost, 1909) en la que molts edificis religiosos van ser assaltats i incendiats. Per la selecció hem fet servir la versió original de l’article que va aparèixer modificat i retallat a La Veu de Catalunya, el 18-XII-1909)\nJo mai havia oït una Missa com aquella. La volta de l’església esgalabrada, les parets fumades i escrostonades, els altars destruïts, ausents, sobretot aquell gran buit negre al fons on fou l’altar major, la solera invisible sota la pols de la runa, cap banc per seure, i tothom dret o agenollat de cara a una mesa de fusta amb un Sant Crist damunt, i un torrent de sol entrant per l’esgalabrat de la volta amb una munió de mosques dansant en la llum crua que aclaria tota l’església i feia semblar que oíem la Missa al mig del carrer. El sol queia de ple en la mesa de fusta on el capellà, pobrament ornamentat, celebrava, mentres en el cor, sense barana, cantaven els altres, arrambats a la paret per a no caure endavant… Jo mai havia oït una Missa com aquella.\nMés textos de Joan Maragall\nI llavores m’assaltà el pensament, el sentiment, de que la Missa sempre hauria d’oir-se aixís, i em semblà que després d’oferir el Sacrifici, el capellà es girava de cara a la gent que anaven entrant encara pel portal sense porta, la gent del carrer corpresos al passar de veure al descobert la celebració del Sant Misteri i aturant-s’hi encantats; i que el capellà –dic- es girava i deia, cridant, a la gentada:\n“Entreu, entreu, la porta és ben oberta: vosaltres mateixos la heu oberta amb el foc i el ferro de l’odi: i ara heus aquí que trobeu a dintre el Misteri més gran de l’Amor rediviu. Destruint l’església heu restaurat l’Església, perquè aquesta és la veritable, aquesta és la viva, aquesta és la que es fundà per a vosaltres, els pobres, els oprimits, els desesperats, els odiadors… I com ara la vèieu tancada, enriquida per dintre, emparada pels rics i els poderosos i els qui hi venien a adormir el seu cor en la pau de les tenebres, vosaltres, amb la vostra pobresa, i la vostra rebel•lió i la vostra desesperació i el vostre odi n’heu envestit la porta, i en els murs tan ferms heu obert la bretxa, i os l’heu reconquistada. I a nosaltres, sos ministres, heu retornat, amb la persecució, l’antiga dignitat, i a la nostra paraula l’eficàcia amb la vostra blasfèmia, i al Misteri de la Sang, una virtut ja quasi desconeguda amb la sang nova que s’ha vessat en la lluita. Que é estrany! El foc ha construït, la blasfèmia ha purificat, l’odi al Crist ha reinstaurat el Crist en sa casa… Aneu-hi entrant, aneu-hi entrant, aquí el trobareu com encara no el coneixíeu, com Ell és en la vida i veritat, com Ell vol ésser conegut per tots, i sobretot per vosaltres…”\nQuant astorada, eh? s’hauria quedat la gent, quant muda i bocabadada, si el capellà s’hagués girat sobtadament dient-los aquestes o semblants paraules! I jo estic en que les digué, o que tals paraules estaven en els aires d’aquella església cremada; perquè jo les vaig sentir, no sé com, però si sé que em retrunyien per dintre, que m’eixordaven (…) Jo mai havia oït una Missa com aquella; i, en comparació, puc dir que mai havia oït Missa. No ho sabem, no ho sabem el que és això; i potser la major part dels cristians ens n’anem d’aquest món sense haver conegut encara a Crist. Ja és prou que aquesta gent ens l’hagi hagut de donar a conèixer ara de tal manera.\n[…] D’on els ve aquesta fe i aquest valor? no vos ho heu preguntat mai, vosaltres, tot condemnant-los? [… ] Ja vos ho diré: que la seva, encara que sense llum, és una fe viva, i la vostra amb tot i venir-ne de sigles la llum del cel, és una fe morta. ¿Què feu vosaltres per sostenir la vostra fe? què fan ells? Vosaltres la professeu maquinalment, com una rutina i compliu amb certes pràctiques exteriors fins i a tant que no vos impliquin fatiga ni perill. Ells practiquen la seva amb esforç i no es miren d’arriscar-hi fins la vida. Doncs, de què us serveix a vosaltres la llum, si us heu tornat cecs? Mes ells tenen els ulls tan oberts que el rajolí de sol de justícia que es filtra per la seva tenebra abasta a il•luminar-los la vida i la mort d’una manera que ja no és pels vostres ulls. Ells són el caos que vol brillar a la llum; mes a vosaltres la llum que us toca ja és en va, i mor en vosaltres mateixos, perquè heu perdut la transparència i el brill i no podeu retornar-la. Si el Crist tornés entre els homes, jo estic que els que se n’hi anirien darrera foren ells, no vosaltres.\nNovetat editorial: LES CLAUS DEL SILENCI, de Teresa Guardans\nMés enllà de la calma que pot aportar, el silenci és escolta, és interrogació, és mirada atenta, és comprensió, profunda comunió amb tot, el silenci és saviesa. Ens en parla aquest llibre de Teresa Guardans (editorial Viena).\nChelo Miró: “Viure en la presència”\nEl mes de Juny de 2020 moria la Chelo Miró, una dona que des de ben jove havia mantingut un profund itinerari de recerca interior, lliurant cada un dels seus dies al “Déu de la vida”. Els seus gairebé tres anys de lúcida convivència amb el càncer van ser un regal pels qui, d’una manera o una altra, vam poder compartir les seves reflexions i vivències. Algunes d’elles van ser gravades i el text que oferim és la transcripció d’aquelles gravacions. Ens alegra poder difondre el testimoni d’una experiència vital tan valuosa.\nprevious post: Como los enamorados. Joan Maragall\nnext post: Carta a una señora. Joan Maragall


Oriol Pujol, Artur Mas i Carles Puigdemont / CDC\nLa sentència del Cas Palau, que obliga als hereus de CDC a tornar 6,6 milions d’euros, posa negre sobre blanc el cobrament de comissions il·legals per adjudicació d’obra pública, com molts havien denunciat ja fa anys. La sentència ha portat poques sorpreses perquè la confessió durant el judici de Millet i Montull en el sentit que havien fet d’intermediaris de diners de Ferrovial cap a CDC i les proves aportades per Joan Linares, el director general nomenat després de Millet, deixaven poc espai pel dubte.\nPerò no era aquesta la primera vegada que CDC es veia relacionada amb suposats casos de corrupció, tràfic d’influències i/o finançament irregular. Pel partit que va fundar Jordi Pujol i altres 29 persones fa més de 40 anys, la qüestió del seu finançament ha estat més o menys sempre en el terreny del dubte però aquesta és la primera condemna que deixa clar que el partit es va aprofitar de la seva posició dominant, com a partit de govern, per a aconseguir més recursos econòmics dels que provenen dels pressupostos o dels seus militants.\nDe fet des dels inicis de CDC hi ha hagut situacions de dubtosa legalitat comptable al voltant seu. El primer d’aquests casos va ser el de Banca Catalana i va implicar el mateix Jordi Pujol als principis del seu mandat, si bé en aquest cas no es va parlar del finançament del partit. El fiscal General de l’Estat va presentar l’any 1984 una querella contra 18 exdirectius de Banca Catalunya, entre els quals hi havia Jordi Pujol, per descomptat malversament de fons i falsedat documental. Els jutges van exculpar Jordi Pujol però van parlar de gestió imprudent i inclús desastrosa.\nEl Cas Casinos va esclatar a finals dels anys 80 arran una denúncia d’un exdirectiu de Casinos de Catalunya, l’empresa de la família d’Artur Suqué molt propera a la família Pujol. L’exdirectiu va acusar empreses de l’entorn convergent d’emetre factures falses a Inverama, l’empresa gestora de Casinos. El tribunal va sobreseir aquest cas al cap d’uns quants anys. Després van venir els casos Treball i Turisme, que van afectar UDC, que sí que van acabar en condemnes fermes tot i que també hi va haver indults per part del govern del PP.\nDenunciava Miquel Sellarés, fundador de CDC, allunyats anys més tard del partit per Jordi Pujol i Lluís Prenafeta, l’existència de certs maletins amb diners d’origen dubtós pels entorns de la Generalitat als inicis de l’autonomia. Arran d’aquestes denúncies va sorgir el nom de “la convergència dels negocis” que feia referència a dirigents del partit que tenien un tren de vida molt alt i no hi volien renunciar de cap manera. Eren uns anys en què el mateix sector del partit va pressionar per fer fora qui n’era el secretari general, Miquel Roca junyent, per a poder controlar del tot les finances del partit i del Govern.\nEls fills grans de l’expresident formaven part d’aquest sector. En aquell moment però ni la legislació ni la persecució d’aquests delictes era gaire exhaustives, com si hi hagués alguna mena de pacte per dalt, perquè eren els anys que CiU pactava amb uns i altres a Madrid. Uns pactes que tenien aspectes públics, els que s’explicaven i sortien a tots els mitjans i els menys confessables. Aquests eren pactes de no-agressió i de respecte mutu, de pau parlamentària i de suport públic més o menys explícit.\nI al voltant de CiU es va crear una nova casta, la dels alts càrrecs de l’administració que es van anar perpetuant al llarg dels 23 anys de govern i va quedar instal·lat al partit, és el que Enric Juliana anomena ara el “gen convergent” del poder que intenta mantenir un statu quo. Amb Artur Mas com a successor de Jordi Pujol res d’això es talla de soca-rel. És més, la denúncia de Pasqual Maragall com a president de la Generalitat en una sessió plenària del Parlament en el sentit que CiU tenia un problema de 3%, que volia dir finançament irregular, provoca una resposta irada de Mas que el repta a retirar-ho si no vol engegar a pastar fang el projecte de l’Estatut. I Maragall ho retira, però la denuncia queda. Això passava l’any 2005 i encara no s’havia destapat el Cas Palau, ni el Cas Pujol, ni el del 3%. CiU havia deixat de ser un partit necessari per governar a Madrid, encara que si que el necessitaven per aprovar l’Estatut.\nEl pitjor va venir a partir de l’inici del procés sobiranista després de la sentència del Constitucional sobre l’Estatut, a mitjans de l’any 2010, i el posicionament dels nacionalistes a favor d’aquest procés. Amb CiU novament al davant del Govern de la Generalitat i el PP governant a Espanya amb majoria suficient, els populars ho tenen clar, s’ha acabat el paraigua protector pels ex socis. Estan convençuts que la caiguda de l’entorn familiar de l’expresident provocarà la fi del procés. I van tirar de la manta, fet que, probablement, també va provocar en part que algú estirés altres mantes situades en altres contrades de la geografia ibèrica. Va venir la confessió de Jordi Pujol, el cas de la ITV.\nI Artur Mas que va trigar massa a entendre que no tenia altra alternativa que ser contundent amb els casos de possible corrupció, encara que afectessin persones molt properes a ell. Eren inèrcies d’altres temps. La solució que es van empescar, l’enterrament del partit de Jordi Pujol i la seva transformació en PDeCAT no es veu que hagi estat la solució. Tenen massa rèmores del passat, problemes de present, entre ells i la nova llista de Puigdemont, i un futur del tot incert.


Protecció Civil activa el pla Inuncat per previsió de pluges molt intenses - Empordà\nACN 14.10.2018 | 12:14\nProtecció Civil activa el pla Inuncat per previsió de pluges molt intenses CC0\nProtecció Civil ha activat el pla Inuncat per previsió de pluges molt intenses, que entraran pel sud, per Tarragona, a la tarda-vespre i escombraran tot el litoral i prelitoral, fins a Girona, durant la matinada. Les pluges poden arribar a descarregar més de 40 litres en 30 minuts. El subdirector de gestió d'emergències de Protecció Civil, Sergi Delgado, ha recomanat als ciutadans que hagin marxat de pont que avancin el retorn cap a casa per evitar problemes a la carretera. "Avui és un dia que si podem avançar el retorn al migdia o primera hora de la tarda serà millor", ha explicat a l'ACN, advertint que el fenomen meteorològic pot produir "afectacions" a la carretera, inclosos "talls i alguna petita inundació" en vies més locals que compliquin la mobilitat, especialment al litoral i el prelitoral.\nDelgado ha recomanat també als ciutadans que parin especial atenció a possibles inundacions en zones urbanes, especialment en passos subterranis, i que evitin les zones on hi hagi creixement de rius o rieres.\n"Pensem que aquestes pluges, que són molt intenses, poden produir afectacions a carrers, baixos o garatges", ha explicat Delgado, que ha recordat que l'aigua amb força "pot arrossegar una persona", com es va poder veure aquesta setmana a Tarragona, quan dues dones van caure per la força de les pluges a la ciutat.\n"No baixem al soterrani, no creuem passos soterrats, sota les vies o zones ferroviàries, perquè la profunditat pot ser important i ens pot dificultar la sortida", ha advertit. "En l'entorn natural, el creixement de rius i rieres requereix especial atenció, i hem d'evitar travessar-los", ha afegit.


Valverde se surt amb la seva i Rafinha es queda\nEl Betis aposta per Lo Celso en quedar-se sense el brasiler i el Barça cedeix Cucurella a l’Eibar\nT.p. / N.a.\nErnesto Valverde, entrenador del Barça, a la Ciutat Esportiva. ENRIC FONTCUBERTA / EFE\nBarcelonaMentre altres clubs es mossegaven les ungles nerviosos per veure si podien tancar operacions a última hora, al Camp Nou es va respirar calma l’últim dia d’un mercat de fitxatges que es valora d’una manera molt positiva. El Barça va estar pendent ahir al matí del futur de Rafinha, però finalment el migcampista seguirà vestint de blaugrana com a mínim fins al gener, tal com volia un Ernesto Valverde que valora la polivalència del jugador.\nRafinha, el Barça i el Betis van estar acostant posicions per després veure com s’anaven distanciant fins a trencar-se del tot. Rafinha va demanar poder marxar al club andalús, però el Barça li va deixar clar que per permetre-ho havia de ser en forma de cessió després d’una renovació de contracte, per assegurar-se que en el futur Rafinha no marxi sense deixar ni un euro a la guardiola, ja que acaba contracte la temporada 2019/20 i un any abans de la finalització de contracte els futbolistes poden negociar amb altres clubs. Al final, ni Rafinha ha renovat ni marxa cedit. De fet, al club andalús, en veure que no aconseguirien els serveis del jugador, van centrar els seus esforços les últimes hores en el jove argentí del PSG Giovani Lo Celso, un futbolista amb un perfil similar al de Rafinha.\nEl nom de Rafinha ha monopolitzat l’agenda blaugrana a mesura que es tancaven les portes a possibles fitxatges d’última hora, com els de De Jong, de l’Ajax, o Rabiot, del PSG, que la direcció esportiva blaugrana no descarta fitxar en el futur. Especialment clar és el cas del migcampista Frenkie de Jong, que després de classificar-se per a la fase de grups de la Lliga de Campions amb l’Ajax, va admetre: “En el futur no descarto fitxar pel Barça; per estil és un club que m’agradaria”. La carpeta d’incorporacions, però, es va tancar fa dies. I el Barça, amb una conversa inclosa d’Ernesto Valverde amb Rafinha, s’ha centrat a convèncer un jugador que, després de ser titular l’última temporada a l’Inter, on va anar cedit, no vol viure una nova temporada a la banqueta. Valverde, però, el vol per afrontar un calendari carregat de partits amb tres competicions i li donarà minuts. El tècnic, doncs, ha vist com després de setmanes amb rumors sobre la possible marxa de jugadors com Rakitic, primer, i Rafinha, després, manté el cos central d’una plantilla que reforça el mig del camp donant dorsal a Sergi Samper, lesionat els últims mesos. Rafinha, però, no descarta demanar marxar al gener si veu que no té minuts.\nEl mercat de fitxatges del Barça, doncs, es tanca amb l’arribada de quatre jugadors: el brasiler Malcom, que va costar 41 milions al Girondins de Bordeus, el xilè Arturo Vidal (18 milions més tres en variables al Bayern), el migcampista brasiler del Gremio de Porto Alegre Arthur, que ha costat 31 milions, i el francès Clément Lenglet, que ha costat 36 milions pagats al Sevilla. El Barça, però, amb una àrea esportiva en què Pep Segura ha fitxat Ramon Planes i Éric Abidal per millorar les operacions de mercat, ha aconseguit fer bona feina a l’hora de vendre jugadors i ha refet, en part, algunes de les errades dels últims anys. Aquest estiu han marxat Aleix Vidal (Sevilla), Paulinho (Guangzhou Evergrand), Douglas (Sivasspor), Lucas Digne (Everton), Yerry Mina (Everton), André Gomes (cedit a l’Everton), Arnáiz (Leganés), Marlon (Sassuolo) i Alcácer (cedit al Borussia Dortmund). A més, Andrés Iniesta va marxar al Vissel Kobe de la lliga japonesa.\nCucurella, cedit a l’Eibar\nUna de les poques operacions del dia a Can Barça va ser l’acord amb l’Eibar per a la cessió de Marc Cucurella. El lateral esquerre, que va fer 20 anys al mes de juliol, buscarà minuts a Primera Divisió sota les ordres de José Luis Mendilibar. L’esquerrà va ser un dels joves que van viatjar amb el primer equip als Estats Units i la temporada passada va ser un dels fixos al Barça B, equip que enguany juga a Segona B.


Hockey Club Liceo d’A Coruña, o la geografia econòmica de l’esport nacionalitzat - BARCELONA RADICAL\nHockey Club Liceo d’A Coruña, o la geografia econòmica de l’esport nacionalitzat\nEl Hockey Club Liceo d’A Coruña es proposa abandonar la Lliga espanyola i apuntar-se a la portuguesa. Al llarg dels anys s’ho han plantejat diverses vegades. La raó és òbvia. La majoria de clubs que disputen la Lliga espanyola són catalans. A la meva infantesa, quan anava a veure partits d’hoquei de la mà de mon pare, tots ho eren. De cop un dia va aparèixer el Liceo i molts dels seguidors d’aquest esport ens vam quedar bocabadats. (“¿Un club gallec d’hoquei? Poc durarà a primera”.) Doncs no: dura des de fa dècades i és una excepció confirmada any rere any. Els clubs catalans només han de viatjar més de mil quilòmetres quan juguen contra el corunyès. Però, en canvi, el Liceo sempre que té partit fora de casa –cada quinze dies– ha de fer aquests mateixos més de mil quilòmetres, i és fàcil d’imaginar el cost econòmic que això significa.\nDilluns vaig llegir a La Voz de Galicia la notícia, que –no cal dir-ho!– té a veure també amb el coronavirus: “El club més premiat de l’esport gallec està disposat a deixar la competició espanyola i marxar a lluitar amb els equips de Portugal. L’última decisió de la Federació Espanyola de Patinatge de donar per conclosa l’OK Liga, regalar-li el títol al Barcelona i augmentar en dos el nombre de participants la pròxima temporada ha indignat els responsables verd-i-blancs, que ahir es van reunir amb caràcter d’urgència via telemàtica. En la trobada es va acordar entaular converses a escala nacional i internacional per veure la possibilitat real d’abandonar la Lliga espanyola i enrolar-se en la portuguesa. Al si del club verd-i-blanc, més enllà de l’escàndol que es considera haver atorgat el títol al Barcelona sense haver-se disputat el playoff, en contra de les bases de la competició, entenen que una OK Liga amb 16 equips (15 d’ells catalans) suposaria un desequilibri econòmic important per a l’entitat. Per aquesta raó, ahir mateix ja van iniciar contactes amb alguns representants d’entitats tant nacionals com del país veí per estudiar una possible sortida. El projecte ambiciós seria crear una Lliga galaicoportuguesa amb algun club més de la comunitat autònoma”.\nEl Liceo d’A Coruña es planteja deixar la Lliga espanyola i apuntar-se a la portuguesa\nA més del desequilibri econòmic, els dirigents del club creuen que per al Liceo seria més atractiva una Lliga amb el Barcelos, l’Oliveirense, el Porto o el Benfica. El Palau dels Esports de Riazor s’ompliria de seguidors portuguesos i els gallecs podrien desplaçar-se més fàcilment a les pistes lusitanes. No es tracta d’una qüestió política –reintegracionista, per exemple–, sinó de pura sensatesa.\n7-V-2, Quim Monzó, lavanguardia


Entrades a la venda per a la volta dels quarts de playoffs davant Durán Maquinaria Ensino\nValencia Basket posa a partir de demà dimecres 31 de març a les 9.30 hores a la venda, i de forma exclusivament en línia, les entrades per al partit de tornada de l'encreuament de quarts de la Liga Femenina Endesa que mesurarà al nostre equip professional davant Durán Maquinaria Ensino (diumenge 4 d'abril, 12.00 hores) amb un preu únic per als partits de l'equip femení de 15 euros en tribuna.\nEls abonats de la passada temporada mantindran com és habitual un termini preferencial per a adquirir les localitats, que durarà fins al dijous 1 d'abril a les 9:30h hores.\nEl Club posarà a la venda 140 entrades per a aquest partit. Aquesta xifra, al costat de les localitats reservades per a la Targeta #EActiBasket que accediran a aquesta trobada, completen l'afluència permesa per les autoritats per a aquest partit atenent mesures sanitàries, a l'espera que la Direcció General de la Salut Pública de la Conselleria de Sanitat decidisca si es concedeix autorització per a una afluència major en les pròximes hores.\nPreu davant Durán Maquinaria Ensino (Liga Femenina Endesa)\nEls abonats de la temporada 19/20 tindran un termini preferencial per a adquirir les entrades. A partir de demà dimecres 31 de març a les 9.30 hores s'iniciarà eixe termini que finalitzarà el dijous 1 d'abril a les 9.30 hores. A partir d'eixe moment, es posaran a la venda les entrades restants per al públic en general. Totes les entrades estaran situades en els sectors de tribuna central, lateral i corba.


Etiquetes: Catalunya medieval, Comtats catalans, Història de Catalunya, Història Medieval\nEl naixement de la Corona d’Aragó\nL’any 1134, el rei d’Aragó, Alfons I el Bataller, va morir sense descendència directa i deixant un testament força polèmic. Així, el difunt rei deixava el seu regne als ordres militars del Temple, de l’Hospital i del Sant Sepulcre per tal d’obtenir de Déu la salvació dels seus antecessors i de la seva ànima.\nAquesta decisió va tenir diferents efectes negatius pel regne d’Aragó. D’una banda, Navarra, tot aprofitant el buit de poder creat, va independitzar-se d’Aragó. D’altra banda, Alfons VII de Castella va envair Saragossa i la part aragonesa de la Vall de l’Ebre com a mesura de pressió per tal d’ampliar els seus dominis.\nDavant la gravetat dels fets, la noblesa aragonesa, disconforme amb el testament d’Alfons el Bataller, va elegir com a nou rei un germà del finat monarca: Ramir el Monjo, bisbe de Roda-Barbastre.\nRamir el Monjo, gens interessat en la vida política, va mirar de negociar amb Castella i Navarra, mentre el seu matrimoni amb Agnès d’Aquitània tenia com a resultat el naixement d’una nena, Peronella, que esdevenia l’hereva del regne.\nFinalment, i després de llargues negociacions, ja que els principals reis peninsulars pretenien el matrimoni amb Peronella, Ramir va decidir-se a lliurar-la a Ramon Berenguer IV (1137), tot i que el matrimoni no va realitzar-se fins a l’any 1151, ja que en el moment del pacte Peronella era una nena que només tenia un any.\nA més, la llana i els cereals aragonesos van trobar bons mercats en les terres catalanes, de la mateixa manera que, un cop conquerida la ciutat de Tortosa, aquesta va ser un bon punt de partença per a les ambicions aragoneses sobre València.\nEl comtat de Barcelona, per la seva banda, va sortir reforçat respecte els altres comtats catalans i sobretot en relació a Castella. A més, la força de la nova entitat política va permetre reprendre la conquesta, que va incloure les ciutats de Tortosa i Lleida i de la resta de territoris del sud que constituirien la Catalunya Nova.\nAixí, la formació de la Corona d’Aragó va trencar l’equilibri de forces existent a la Península i va determinar l’articulació d’unes noves relacions entre el regne de Castella i el regne catalano-aragonès.\nRamon Berenguer IV i Alfons VII de Castella van signar, el 1140, el Tractat de Carrión. En ell el comte de Barcelona va retre homenatge al rei castellà a canvi de recuperar bona part del regne d’Aragó que havia estat ocupada per part dels castellans a la mort d’Alfons el Bataller. A més es convenia la unió dels dos regnes per tal d’atacar i repartir-se Navarra i l’ajut militar de Ramon Berenguer IV per a ocupar Almeria.\nPosteriorment, pel Tractat de Tudellén de 1151, ambdós sobirans es van repartir la Península. Als catalano-aragonesos els corresponien, per la seva futura conquesta, els territoris de València, Dénia i Múrcia, pels quals el comte-rei retria homenatge i jurament de fidelitat al rei de Castella. També va determinar-se una nova acció sobre Navarra.\nAlfons I el Cast, fill de Ramon Berenguer IV i Peronella d’Aragó, va ser el primer comte-rei de la Corona d’Aragó. Va completar la reconquesta aragonesa amb la presa de Casp i Terol (1178) i va annexionar els comtats del Rosselló (1172) i el Pallars Jussà (1192) a Barcelona.\nPel Tractat de Cazola de 1179, el rei castellà Alfons VIII i el comte-rei català Alfons I el Cast van fer una redistribució dels territoris que encara restaven per conquerir als musulmans. València, Xàtiva i Dénia eren reservats per a la Corona d’Aragó, que renunciava a Múrcia a canvi de no declarar-se vassall del rei castellà pels territoris anteriors.\nEl seu fill, Pere el Catòlic, va continuar la política d’intervenció peninsular amb Castella i va participar, juntament amb Alfons VIII de Castella i Sanç VII de Navarra, en la batalla de les Navas de Tolosa (1212), en la qual l’Imperi Almohade va ser derrotat, i amb ell el darrer intent musulmà per frenar l’expansió dels regnes cristians.\nEtiquetes: Catalunya medieval, Corona d'Aragó, Feudalisme, Història de Catalunya, Història Medieval\nL’etapa compresa entre els segles XI i XII assenyala un període de creixement territorial i polític dels comtats catalans, caracteritzada per dos elements principals:\n1. L’expansió peninsular que va suposar la reconquesta de la Catalunya Nova.\n2. La consolidació del casal de Barcelona per sobre de les altres cases comtals catalanes i la formació de la Corona d’Aragó.\nUn tercer element a destacar, amb el qual es posaria fi a aquesta etapa de la història catalana, va ser el naixement de la Corona d’Aragó amb la unió dinàstica del comtat de Barcelona i el regne d’Aragó, el 1151, que trencaria l’equilibri de forces existent a la Península i determinaria l’articulació d’unes noves relacions entre el regne de Castella i el nou regne catalano-aragonès des del segle XII.\nDesprés de la ruptura amb l’Imperi Carolingi, els successors de Borrell II van evolucionar, durant el segle XI, de la següent manera:\nEntre el 985 i el 1010, després d’una breu etapa de pau que va arribar fins a l’any 1000, va donar-se un període de clar domini musulmà, durant el qual Ramon Borrell, comte de Barcelona, va haver de patir diferents atacs en els seus territoris.\nA partir de 1010 i fins el 1046, coincidint amb la descomposició del califat i l’aparició dels regnes de taifes, va donar-se una superioritat militar catalana, traduïda en nombroses expedicions, com la de Ramon Borrell i Ermengol I d’Urgell l’any 1010 per a intervenir en els afers interns dels musulmans.\nAquestes incursions proporcionarien grans recursos econòmics als comtes, fet que explica perquè en aquest període els avenços a la frontera van ser molt petits, consolidant-se aquesta en el riu Gaià.\nEntre l’any 1046 i el 1090, és a dir, durant el govern de Ramon Berenguer I i els seus fills Ramon Berenguer II (dit el “Cap d’Estopes”) i Berenguer Ramon II (dit “el Fratricida”), va implantar-se definitivament el cobrament de pàries (tribut que les taifes pagaven per tal de conservar la seva integritat) a les taifes de Tortosa, Lleida i Saragossa, però no va aconseguir-se a València i Múrcia, on l’acció del Cid Campeador va impedir-ho.\nL’or provinent de les pàries musulmanes va reactivar l’economia catalana, ja que l’abundància de moneda va contribuir a fer desenvolupar el comerç i la construcció de castells i vaixells.\nA partir del 1090, després de la derrota del rei Alfons VI davant els almoràvits en la batalla de Sagrajas, els regnes cristians van aturar la seva expansió.\nD’aquesta manera, en acabar el segle XI la frontera estava estabilitzada i les ciutats més riques de la Catalunya Nova (situada al sud de la frontera Llobregat-Cardener-Segre), com Balaguer, Lleida, Tarragona i Tortosa, seguien en mans musulmanes.\nA començaments del segle XII (1105), els urgellencs, ajudats pels barcelonins, van conquerir Balaguer. Tot seguit (1116), Ramon Berenguer III va efectuar un primer intent d’ocupació de Lleida que va acabar sense cap resultat positiu. L’interès del comte barceloní en Lleida era comprensible tenint en compte que l’any 1118 Alfons el Bataller d’Aragó havia conquerit Saragossa i ambicionava les terres de Ponent. Finalment, i després d’alguns enfrontaments militars, va arribar-se a un compromís mutu de no realitzar cap acció sobre Lleida.\nSalvaguardats els interessos a la frontera de Ponent, Ramon Berenguer III va concentrar tots els seus esforços sobre la ciutat de Tarragona, la conquesta i repoblació de la qual va iniciar-se l’any 1129. Aleshores, l’Església catalana va poder restablir la seu d’aquesta ciutat, que va esdevenir independent de l’arquebisbat de Narbona.\nDominada Tarragona, el següent objectiu va se Tortosa, conquerida per Ramon Berenguer IV l’any 1148. Sense deixar temps als musulmans per a refer-se de la desfeta, el comte barceloní va iniciar aleshores el setge de Lleida.\nLa ciutat de Lleida va caure l’any 1149. Immediatament va iniciar-se l’ocupació dels territoris situats entre Lleida i Tortosa. En dos anys (1149-1151), els exèrcits catalans van ocupar la major part de les Garrigues i les principals localitats del Priorat i la Ribera d’Ebre. Finalment (1154), Siurana de Prades, la darrera fortalesa musulmana al territori català, va ser ocupada.\nLa consolidació del casal de Barcelona:\nA començaments del segle XI, existien a Catalunya vuit cases comtals: Barcelona, Urgell, Cerdanya, Besalú, Empúries, Rosselló, Pallars i Ribagorça. Entre elles no existia cap lligam de tipus jurídic, però en realitat estaven unides per vincles familiars, per compartir una mateixa realitat històrica i per l’existència del poderós nucli format per Barcelona-Girona-Osona, entorn del qual gravitaven els altres comtats. A més, els continuadors de Borrell II van portar a terme una política d’aliances matrimonials i de pactes amb els altres comtats que van consolidar, a poc a poc, l’hegemonia del Casal de Barcelona sobre els altres comtats.\nD’altra banda, a mesura que el poder polític barceloní es feia més fort, donant forma a una unitat política dels comtats, la paraula Catalònia va començar a utilitzar-se per designar el territori on vivien els catalans. En aquesta tasca van destacar especialment dos comtes de Barcelona: Ramon Berenguer I (1035-1076) i Ramon Berenguer III (1097-1131).\nD’aquesta manera, a partir del regnat de Berenguer Ramon I, el comtat de Barcelona va iniciar el seu camí cap a la hegemonia política a Catalunya. Aquest comte va mantenir bones relacions amb els seus veïns, fins al punt d’obtenir cert reconeixement per part dels comtes d’Urgell, Besalú i Cerdanya.\nEl seu fill, Ramon Berenguer I, en plena revifalla econòmica gràcies a l’entrada de les pàries musulmanes, va aconseguir d’ampliar aquests pactes per a la majoria de les cases comtals, llevat de la del Rosselló i la del Pallars.\nLa preponderància barcelonina va veure’s amenaçada quan Ramon Berenguer II el “Cap d’Estopes” va ser assassinat a instàncies, possiblement, del seu germà Berenguer Ramon II “el Fratricida”. L’autoritat d’aquest va ser greument qüestionada pels altres comtes, i només després de llargues negociacions va recuperar el seu estatus.\nA més, Berenguer Ramon II va aconseguir del papa Urbà II, l’any 1089, la separació de Narbona i la restauració de l’arquebisbat de Tarragona, amb la qual cosa a la independència política ara s’hi afegia la religiosa.\nEl seu nebot, Ramon Berenguer III, va augmentar el prestigi i la fortalesa del casal de Barcelona. Mitjançant una hàbil política matrimonial va obtenir la incorporació dels comtats de Besalú i de Cerdanya, i va arrabassar a Empúries la zona de Peralada. Així, amb Ramon Berenguer III, es pot afirmar que Catalunya va articular-se definitivament al voltant del casal de Barcelona que va reforçar el seu predomini sobre els altres comtats independents, subjectes a relacions de vassallatge.\nEl seu fill, Ramon Berenguer IV, va consolidar aquesta situació de predomini amb el seu matrimoni amb Peronella d’Aragó.\nEtiquetes: Catalunya medieval, Comtats catalans, Història de Catalunya, Història Medieval, Orígens de Catalunya\nEtiquetes: Catalunya medieval, Comtats catalans, Francs, Història de Catalunya, Història Medieval, Imperi Carolingi, Marca Hispànica, Orígens de Catalunya\nPublicat a 4.6 Història Medieval de Catalunya | 10 comentaris »


Pokoje gościnne u Krysi Czorsztyn Polònia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nVeure tots els 20 allotjaments a Czorsztyn.\nMizerna 48, Mizerna, Czorsztyn, Polònia, 34-440 - Veure al mapa\nMés informació sobre Pokoje gościnne u Krysi\nDissenyat tant per oci com per negoci, Pokoje gościnne u Krysi està situat idealment a Maniowy; una de les localitzacions més populars de la ciutat. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nPokoje gościnne u Krysi també ofereix moltes instal.lacions per enriquir la seva estada a Maniowy. Les carecterístiques més important de l'hotel inclouen Wi-Fi gratuït en totes les habitacions, recepció 24 hores, magatzem d'equipatge, aparcament de cotxes, servei d'habitacions.\nL'ambient de Pokoje gościnne u Krysi es reflexa en cada habitació. calefacció, balcó/terrassa, llits extrallargs (> 2 metres), aparell de televisió, aparell de televisió LCD/pantalla de plasma són només algunes de les comoditats a la vostra disposició. L'hotel ofereix meravelloses instal.lacions d'oci com esquí, parc infantil, jardí que faran de la vostra estada una experiència inoblidable. Les seves instal.lacions de primera i una situació excelent fan de Pokoje gościnne u Krysi la base perfecta per a gaudir de la seva estada a Maniowy.


Xina Fabricants i proveïdors de màquines planes totalment automàtiques que fan màquina 1 + 2 | Tecnologia Shouzheng\nAquesta línia utilitza el teixit no teixit per formar la llesca de la màscara facial i afegeix automàticament la capa de la mascara facial directament, és un equip ideal per fer la màscara facial mèdica. podem oferir-vos la màquina de màscara facial per confeccionar una màscara facial diferent i diferent.\n1. Cilindre d'alta qualitat, servo motor, bona estabilitat, baixa taxa de fallada i alta productivitat.\n2. Dispositiu de diagnòstic i alarma automàtic, redueix el cost de manteniment, garanteix un funcionament eficient i segur.\n3. L’alta automatització, el control automàtic de tot el procés de l’equip, el funcionament estable i suau, el funcionament continuat a llarg termini i la bona estabilitat són impressionants.\n4. Disseny de pantalla tàctil, operació senzilla d’aprenentatge senzill i estalvi de costos de mà d’obra efectivament.\n5. Una màquina del cos condueix dues màquines de banda oïda, formant 2 màscares alhora, d’alta eficiència de producció.\n6. Tota aquesta línia es pot produir en 1 dies quan el lloc local estigui ben preparat.\n7. Transporteu el producte ben organitzat i no produeixi cap producte residual quan reinicieu la màquina, amb sorolls baix quan es fa la màquina en funcionament.\nNom: màquina de màscara totalment automàtica 1 + 2\nPotència de treball: 220V, AC ± 5%, 50 HZ\nPotència dels equips de línia sencera: Uns 8.8KW\nAire comprimit: 0,5 ~ 0,8MPa, després de l’assecat primari i la filtració, el cabal és d’uns 400L / Min\nHumitat: 5 ~ 38% HR\nNo hi ha gas inflamable ni gas corrosiu\nEl taller està lliure de pols (no inferior a 100.000 nivells)\nProductivitat: 90 ~ 110 peces / minut\nDimensions dels equips: L * W * H = 6800mm * 4800mm * 1990mm\nComponents pneumàtics: SMC o AIRTAC, etc.\nS’utilitza principalment per a la conformació automàtica de màscares d’un sol ús, quirúrgics i de pols, etc.\nMàquina de fer mascareta Introducció:\nAquesta màquina de màscara automàtica en estoc s'utilitza principalment per formar automàticament màscares planes d'un sol ús. El sistema de control de temperatura servo i constant utilitzat està controlat pel programa PLC per fer que el material es formi → soldadura → soldadura → punxó → soldadura per punt de soldadura de les orelles completada alhora, i tot el procés de producció estigui totalment automatitzat. Característiques del producte de la màquina de màscara La màquina de fer màscares és un procés de fabricació d’una varietat de màscares amb un rendiment de filtració constant mitjançant processos com ara modelat plegable premsat en calent, soldadura per ultrasons, eliminació de ferralla i soldadura de tires de pont de nas de les orelles.\nDibuix dimensional ：\nPer què escollir la nostra màquina?\nEstalvi eficaç de la màquina de fabricació de màscares facials d’un cost de treball d’un sol ús\n1. Alta estabilitat i baixa taxa de fallada, fàcil instal·lació.\n2. Equip de vendes professionals, amb més de 8 anys d'experiència en comerç exterior.\n3. 24 hores en línia per ajudar-vos a resoldre totes les preguntes.\nLa velocitat de producció de les màscares és de 110-120 peces / min i superior, i la velocitat de passada és superior al 98%, que és superior als productes similars.\n5. Velocitat ajustable, qualitat estable del producte, fàcil d’operar, alta eficiència de producció, 80 comprimits per minut.\n6. Marc d'aliatge d'alumini, control de pantalla tàctil, temps integrat, sortida total, sortida del dia, establir el nombre d'alarma i parada automàtica, ajust de la clau de velocitat digital de la velocitat de la pel·lícula.\n7. El motor adopta el motor d’engranatges trifàsics, funció de fre de cinturó de reducció de velocitat de la roda magnètica, molt baix soroll.\n8. El modelat de màsca es realitza mitjançant soldadura ultrasònica, pel·lícules d’alta velocitat de rendiment superior.\nAnterior: Màquina de màscara 1 + 1 totalment automàtica\nPròxim: Màquina de fer màscara Kn95\n3 màquina de fer màscara de pal\nMàquina automàtica per fer màscares\nMàquina d'un sol ús de màscares facials\nMàquina de fer màscara facial\nMàquina de fer màscara facial Kn95\nMàquina que fabrica màscares completament automàtica\nMàquina de fabricació de màscares semi automàtiques\nMàquina de fabricació de màscares quirúrgiques


El míldiu es suma als contagis de la covid-19 - El Gourmet Català\nEl míldiu es suma als contagis de la covid-19\nLa verema d’aquest any és de les més singulars que s’han viscut. A la pandèmia de la covid-19 se li afegeix la plaga de la míldiu en molta de la collita.\nLa míldiu pot reduir la collita fins un 70%\nEl míldiu és una malaltia (fongs) que ataca a les fulles, la tija i el raïm. És un fong que s’identifica molt ràpidament ja que produeix unes taques blanques sobretot en la fulla.\nEnguany aquesta plaga afectarà la collita i a la majoria dels cellers catalans. De fet, la Consellera Delegada de Juvé & Camps, Meritxell Juvé ha declarat que el volum de raïm collit caurà gairebé un 70% en conseqüència del míldiu.\nA part de la míldiu, la verema també ha quedat marcada per la covid-19\nLa collita del raïm es realitza durant un temps determinat. Així que no es pot començar abans ni acabar més tard. Si es fes, el raïm no estaria en optimes condicions i el vi que s’elaboraria tampoc seria el desitjat.\nPer tant, durant les setmanes de verema es necessita molta mà d’obra. I en situació de pandèmia és tot un repte que han d’afrontar els cellers ja que en cas de contagi es quedarien sense treballadors i conseqüentment, sense matèria prima perquè no es podria collir el raïm a temps.\nTests PCR setmanals i campaments per aïllar els positius\nAlguns cellers han dissenyat preventivament, estratègies per evitar els contagis durant la verema. Un exemple és el celler Juvé&Camps. Ells han decidit realitzar tests PCR setmanals als tots els veremadors i treballadores de l’empresa. A més, s’han dissenyat grups estables de convivència i s’ha creat un campament per aïllar els casos positius de covid.\nDels temporers al treball familiar\nAltres cellers, per evitar contagis i veremar amb major seguretat, han decidit fer-ho tota la família evitant la contractació de temporers. Així doncs, aquest any hem pogut veure a les vinyes varies generacions collint el raïm.


1 »Ningú no es podrà casar amb cap de les dones del seu pare; no ha de prendre al seu pare el lloc de marit.\n2 »Un home amb els testicles esclafats o el membre viril amputat no serà admès a la comunitat del Senyor.\n3 »Un bastard\nno serà admès a la comunitat del Senyor. Ni tan sols la desena generació dels seus descendents no hi seran admesos.\n4 »Els ammonites i els moabites no seran admesos a la comunitat del Senyor. Ni tan sols la desena generació dels seus descendents no hi seran admesos. Mai no ho seran,\n5 perquè no us van acollir amb menjar i amb aigua mentre fèieu camí, després de la sortida d’Egipte. A més, Moab va llogar Balaam, fill de Beor, originari de Petor, a Aram-Naharaim, perquè et maleís. 6 Però el Senyor, el teu Déu, no volgué fer cas de Balaam. Al contrari, el Senyor, el teu Déu, per l’amor que et té,\nva canviar la maledicció en benedicció.\n7 Mentre visquis, no afavoreixis mai el benestar i la prosperitat d’aquests pobles.\n8 »No avorreixis els edomites, que són germans teus.\nNi tampoc els egipcis, ja que has viscut com a immigrant en el seu país.\n9 Els descendents d’aquests dos pobles, a partir de la tercera generació, podran ser admesos a la comunitat del Senyor.\n10 »Quan emprenguis una campanya contra els teus enemics, guarda’t de tot allò que et pot fer ritualment impur.\n11 Si un dels teus homes no és pur per una pol·lució nocturna, que surti fora del campament i no hi torni durant el dia. 12 Cap al tard es rentarà, i podrà tornar al campament a la posta de sol.\n18 »Cap israelita, ni home ni dona, no ha de practicar la prostitució sagrada. 19 Si has de complir un vot, no portis al temple del Senyor, el teu Déu, una paga de prostituta o la paga d’un gos, és a dir, d’un home que es prostitueix. L’una i l’altra pràctica són cosa abominable per al Senyor, el teu Déu.\nPréstecs i interessos


Uri i Varona renoven amb l'Europa una temporada més | betevé\nSón els primers migcampistes que renoven amb el club gracienc\nRedacció Esports | dimarts, 4 d'agost del 2020, a les 19.49\nEls migcampistes Oriol González “Uri” i Ignasi Varona continuaran defensant els colors escapulats una temporada més. L’Europa de David Vilajoana continua confeccionant la plantilla del nou curs i amb aquest moviment s’assegura la creativitat i l’ofici al mig del camp. Uri i Varona són els primers migcampistes que han renovat amb el club gracienc. Després d’Àlex Cano i Alberto, són els jugadors amb més temporades a l’Europa.\nUri encetarà la sisena temporada al Nou Sardenya, convertint-se en el tercer jugador amb més cursos al club gracienc. Aquest any, el jugador de 28 anys ha disputat 23 partits en Lliga, tots ells de titular, acumulant 2009 minuts, i ha donat una assistència. Des de la seva arribada, la temporada 2015-16, Uri ha estat un imprescindible al mig del camp. De fet, en aquests cinc anys, ho ha jugat pràcticament tot, disputant un total de 139 partits amb la samarreta escapulada i ha marcat un gol. És un jugador que es caracteritza per la seva gran visió de joc.\nVarona també s’ha convertit en un dels jugadors amb més temporades a la Vila de Gràcia, per darrere de Cano, Alberto i Uri. El jove jugador, format a les categories inferiors de l’Europa, jugarà la seva cinquena temporada al primer equip. Varona va debutar la temporada 2016-17 i des d’aleshores ha jugat 58 partits i ha marcat 5 gols. Aquest curs, el migcampista de 23 anys ha disputat 13 enfrontaments, sumant un total de 565 minuts. A més ha marcat 3 gols i ha donat una assistència .


Entre els detinguts es troba un comprador de material pedòfil d'extrema duresa, les imatges de la qual i vídeos estaven protagonitzats, en la seua majoria, per bebés agredits sexualment de forma sàdica i mitjançant pràctiques de zoofilia\nLa Policia Nacional posa el correu electrònic denúncies.pornografia.infantil@policia.es a la disposició dels ciutadans perquè puguen denunciar qualsevol contingut d'esta índole que trobe en les xarxes socials, en Internet o en qualsevol altre àmbit\nAgents de la Policia Nacional han detingut a 15 persones en les províncies d'Albacete, Badajoz, Barcelona, Las Palmas, Madrid, Màlaga, Múrcia, Orense i Santa Cruz de Tenerife per distribuir i tindre, presumptament, material d'abús sexual infantil a través de la xarxa social Twitter. Entre els detinguts es troba un comprador de material pedòfil d'extrema duresa, les imatges de la qual i vídeos estaven protagonitzats, en la seua majoria, per bebés agredits sexualment de forma sàdica i mitjançant pràctiques de zoofilia. Durant l'operació han sigut identificats dos menors.\nLes investigacions van començar quan la Policia Nacional va rebre, a través de l'Ambaixada d'Estats Units a Espanya, informació procedent de l'organisme internacional Centre Nacional per a Menors Desapareguts i Explotats (NCMEC), per la presumpta comissió d'un delicte de distribució i tinença de material d'abús sexual infantil a través d'Internet, dut a terme a Espanya.\nVa ser la companyia Twitter qui va denunciar, a través d'este organisme, que varis dels seus usuaris havien publicat material audiovisual d'explotació sexual infantil en els seus comptes, havent procedit de forma immediata al bloqueig i eliminació del compte dels usuaris que havien publicat este contingut.\nDesprés d'una anàlisi exhaustiva de les denúncies per part dels investigadors, es va aconseguir la plena identificació de 21 connexions gestionades per proveïdors d'accés a Internet (ISP) situats a Espanya, des de les quals es compartia material il·legal a través de l'esmentada xarxa social. Amb tota esta informació, es va procedir a la detenció de 15 persones. D'elles, quatre van ser detingudes en la província de Barcelona, tres en la de Madrid, dos a Màlaga, i una en les d'Albacete, Badajoz, Las Palmas, Múrcia, Orense i Santa Cruz de Tenerife.\nImatges molt dures protagonitzades, principalment, per bebés\nEn el transcurs d'un dels registres efectuats en la província de Barcelona, es va poder comprovar que el detingut, a més de distribuir material il·legal a través de les xarxes socials, duia a terme una intensa activitat de cerca en la xarxa de material pornogràfic infantil pre-púber. A tot açò se suma que efectuava compres d'este tipus de material en la xarxa. Durant el registre domiciliari, es van localitzar diferents directoris, alguns ocults, que contenien exclusivament imatges molt dures protagonitzades per menors de molt curta edat, la majoria bebés.\nDurant l'operació, els agents han intervenut 19 telèfons mòbils, 14 ordinadors portàtils, sis discos durs, quatre memòries, tres tauletes, una targeta de memòria i tres DVD/CD.\nLa Policia Nacional recorda als usuaris de qualsevol xarxa social la importància de no compartir o guardar este tipus d'imatges de menors, ja que estarien incorrent en la comissió d'un delicte. Per a açò, existix la possibilitat de denunciar el contingut en la pròpia xarxa social o davant Policia Nacional, mitjançant el correu electrònic denuncias.pornografia.infantil@policia.es.


Els últims dimarts de cada mes - directa.cat\nEls últims dimarts de cada mes\nDues membres de la campanya CIEs No de València expliquen els motius pels quals un cop al mes des de fa vuit anys es concentren davant la 'porta blava' del Centre d'Internament per a persones estrangeres en situació administrativa irregular a la capital valenciana, per exigir-ne el tancament. Aquest article forma part de la sèrie de col·laboracions d’opinió i anàlisi amb col·lectius socials dels Països Catalans\nPablo Flors CIEsNO\nGemma Siscar CIEsNO\nEls CIE són centres no penitenciaris, dependents del Ministeri de l’Interior, en els quals es deté fins a 60 dies a persones estrangeres que estan sotmeses a expedients d’expulsió, tornada o devolució. Per a la Campanya CIEsNo de València és molt més simple: són la vergonya i la misèria dels estats i les societats racistes europees que permeten la seua existència.\nEl pròxim dimarts final de mes, a les 19.00 hores, com tots els dimarts de final de mes des de fa vuit anys, les persones i col·lectius que formem part d’aquesta plataforma ens trobarem junt amb moltes altres ciutadanes i ciutadans, amb ràbia i impotència continguda, davant la porta blava, per exigir el seu tancament.\nHo farem amb ràbia, perquè és l’emoció que ens provoca el no entendre –i menys acceptar– com podem viure en un món on es menysprea a persones amb les quals convivim en el nostre dia a dia amb la justificació de les diferències racials, culturals, religioses, d’origen, de nivell socioeconòmic.\nHo farem amb ràbia també per saber que, de forma continuada i sense més explicació, en la defensa d’una Europa Fortalesa, els governs europeus posen la seua mira intencionadament en diferenciar-nos entre “nosaltres” i uns “altres”, per tal de garantir o no els drets de la ciutadania. Qui som nosaltres i qui són els altres és el que ens agradaria saber.\nPer a nosaltres els “altres” són els governs europeus, que no dubten en utilitzar tots els mecanismes possibles per tal de confrontar-nos, de justificar-se i traure’s de sobre les responsabilitats\nDes de la Campanya CIEsNo de València, ens trobarem davant la porta blava perquè tenim clar que, per a nosaltres, els “altres” són els governs europeus. Governs que no dubten en utilitzar tots els mecanismes possibles per tal de confrontar-nos, de justificar-se i traure’s de sobre les responsabilitats i de mostrar-nos que les institucions que representen estan per sobre inclús de les lleis que ells mateixos han redactat i s’encarreguen de fer complir.\nEl principal mecanisme de coerció sobre les persones migrants és la llei d’estrangeria, que sustenta l’engranatge del cicle repressor que actua en aquest Estat i en tota Europa. Un circuit que comença amb la violència en les fronteres, contínua amb les batudes racistes, prossegueix amb la mateixa reclusió en els CIE i culmina, de forma aferrissada, amb les expulsions a través dels ferris i vols de deportació.\nPer fer-ho encara més pervers, l’Estat Espanyol té signats acords amb diferents empreses aèries, a les quals destina 9,9 milions d’euros en vols per a deportar migrants durant 2018 i 2019, anomenats vols de la vergonya. Més dades: la UE, l’any passat, va dotar a l’Agència Europea de Fronteres, coneguda com a Frontex, amb 281 milions d’euros, quantia que s’anirà incrementant gradualment fins als 322 milions previstos el 2020. A més, el cost dels Centres d’Internament d’Estrangers és d’aproximadament 8,8 milions d’euros anuals (exclosa la partida de personal). La realitat és que es gasten una enorme quantitat de diners públics a exercir violència sobre les nostres veïnes migrants.\nPer tot això, volem fer una crida a la societat valenciana per a continuar concentrant-nos davant la porta blava com un acte de resistència, de testimoni enfront de la barbàrie. No podem permetre el racisme institucional, el sofriment gratuït ni un dia més. La consciència d’aquesta realitat ens obliga a continuar eixint al carrer, per què solament juntes i junts podem lluitar per la defensa dels Drets Humans i perquè no podem cessar fins que l’Estat Espanyol tanque tots els CIE, done fi a les deportacions forçades i respecte la llibertat de circulació de totes les persones.\n*Les autores són membres de CIEsNo València\nCIE CIE València CIEs NO deportacions FRONTEX Gema Siscar migracions Pablo Flors vols de deportació\n« La mare de Hannah Arendt\n“Durant aquest any, jo i les meves germanes només hem vist el meu pare dos dies sencers” »


La Font de la Figuera organitza demà dijous una caminada en suport a les persones amb esclerosi múltiple\nEmmarcada en les Nits a la Fresca, la població acull cada any per aquestes dates la tradicional caminada solidària. Els donatius de les i els participants aniran destinats a l'Associació AXEM - àrea 13 de Xàtiva\nL'Ajuntament de la Font de la Figuera dedica, com cada any, una de les seues activitats de les 'Nits a la Fresca' a la solidaritat. Per això organitza, demà dijous a les 22.30h, una Caminada solidària des de la plaça Major, aquest any en suport a les persones amb l'esclerosi múltiple. L'Associació beneficiària dels donatius de les i els assistents serà AXEM-àrea 13, de Xàtiva. Les persones interessades poden apuntar-se directament al consistori.\nEn paraules de la regidora de Cultura, Irene Vila, 'aquest tipus d'iniciatives permeten crear consciència sobre aquesta malaltia neurològica de la qual encara es desconeixen les causes, fomentant la dinamització i sensibilització de la població mitjançant aquest tipus d'accions, amb les quals pretenem donar suport, encara que siga amb una humil aportació, a les persones afectades per aquesta malaltia encara àmpliament desconeguda'. A més, l'alcalde, Vicent Muñoz, també ha destacat 'la predisposició de veïnes i veïns a participar en aquest tipus d'iniciatives', i convida a poblacions veïnes a unir-se a aquesta activitat'.\nLes 'Nits a la Fresca' formen part del complet programa d'activitats de l''Estiu Actiu' que cada estiu té lloc a la Font de la Figuera. Entre les novetats d'enguany destaquen la celebració de la 'I Setmana del Teatre', els 23, 25 i 26 de juliol, amb la qual s'aproximarà aquest art a la població. També, el dissabte 27 de juliol, el teatre Joan de Joanes acollirà el 70 aniversari de la figura de les Reines de la Dansà.


Puigdemont reclama "màxima autoexigència" al Govern amb el referèndum La República\nPuigdemont reclama “màxima autoexigència” al Govern amb el referèndum\nEl president de la Generalitat, Carles Puigdemont, no entén les crítiques “hiperventilades” de l'oposició amb el cessament de l'exconseller Baiget i assegura que per a ell, la confiança sempre ha estat una condició important.\nHo ha explicat al ple del Parlament, on ha comparegut a petició pròpia per explicar la remodelació del seu Govern després que hagin cessat a Baiget la setmana passada per una “pèrdua de confiança”, després que l'exconseller expressés els seus dubtes sobre l'organització de l'1-O.\nEl President també ha subratllat que “ho tornaré a fer en el futur en la legislatura actual si fos necessari”, tot i que ha afegit que ara mateix no ho és. Puigdemont ha recordat que “té el dret de nomenar i cessar als membres del Govern” que consideri oportuns i per això ha demanat desdramatitzar la reestructuració.\nPuigdemont que ha recordat que hi ha hagut altres canvis en altres governs de diferents colors, no comprèn les crítiques “hiperventilades” de l'oposició.


La decència i la credibilitat com a credencials electorals | País Valencià, Segle XXI\nPublicat per Redaccio el 14 desembre 2015 en Article del dia · 0 comentaris\nA pocs dies de les eleccions del 20D, la campanya electoral ho contamina tot. Els mitjans de comunicació amplifiquen el soroll partidari, i cada competidor polític pugna per fer-se sentir més alt i més contundentment que els seus adversaris. Combaten enaltint el propi i degradant l’alié, i alguns converteixen la seua proposta quasi en una mercaderia que ens volen vendre com a vulgars negociants. És, lamentablement, allò habitual d’una campanya electoral, encara que en aquests temps s’hagen aguditzat les arestes més tallants, més agressives de la controvèrsia partidària i, a més, per regla general, se li haja perdut el respecte al votant. Uns ho evidencien més que uns altres, per descomptat; tots no són iguals, però alguns s’assemblen massa. Per això, entenc, són tan importants dos components del comportament polític que perceben els ciutadans quan, com ara, a una setmana dels comicis, se’ls demana el vot. Em referisc a la decència i a la credibilitat que ostenten i mereixen els diferents actors partidaris que competeixen pel vot ciutadà.\nQuan dic decència em referisc ―ha de quedar clar― a la dignitat i a l’honestedat en el que es diu i el que es fa. Quan dic credibilitat, pense en allò que està acreditat com a creïble i confiable. No serem pocs els que coincidirem que la nostra política partidària està afligida d’una patologia vírica que es diu corrupció, la qual cosa ha portat els nivells de decència pública a cotes baixísimes; i que, paral·lelament, i en bona mesura aquest i altres factors han minvat de manera quasi irreparable la credibilitat, tant dels representants polítics com la de les seues formacions partidàries. De nou cal afegir una coda: a uns més que a uns altres.\nNo obstant això, de la mateixa manera que considere que la decència i la credibilitat registren nivells ínfims en matèria política i electoral, i d’igual forma que crec que aquesta idea està molt estesa i és compartida per la majoria dels ciutadans, em pregunte sobre l’efecte electoral que tindrà. És clar que la corrupció vinculada d’una o altra forma a la política va a tindre efectes electorals, com és clar que la pèrdua de credibilitat d’alguns dels actors partidaris també els tindrà. El que em pregunte és si seran els suficients i desitjables per a millorar la nostra qualitat democràtica d’una forma sensible; una cosa que el sistema polític necessita amb urgencia.\nEls experts en comportament electoral ens expliquen com es vota, com cada elector decideix la seua opció partidària i tria una papereta que diposita en l’urna. Sabem que, en última instància, el votant no dedica hores intenses a realitzar una anàlisi assossegada dels programes electorals, sinó que tria la seua opció per raons que van des d’una adscripció política simple [conservador, liberal, progressista] a una tradició personal o familiar [una fidelitat als del seu llinatge, per exemple]. Segons sembla, els majors [més enllà dels 45 anys], segueixen aquest patró que podríem considerar un model prou ideologitzat. No obstant això, el votant més jove [el menor de 45] vota de forma menys protocolitzada i està més obert a canviar el seu vot en funció de raons que van de l’interès pragmàtic a la simpatia per un líder o per unes sigles partidàries.\nLes enquestes electorals ens adverteixen d’una realitat que caldrà confirmar en la nit del 20D: que els partits que han conformat el bipartidisme tradicional són molt més forts entre els majors, mentre que els emergents ho són entre els joves. I açò en la mateixa mesura que l’Espanya interior de les petites circumscripcions registrarà un vot molt més conservador que l’Espanya perifèrica més Madrid, en la qual serà majoritari un vot menys tradicional. No és el resultat d’una casualitat que els nostres legisladors apostaren durant la Transició pel que un amic ha definit agudament com una deliberada desviació del principi d’igualtat. Per a mostra un botó, el que donava Alberto Penadés en el diario.es: “Catalunya triarà 47 diputats, amb 5,5 milions d’electors. En aquestes mateixes eleccions, la suma de Castella i Lleó, Castella-la Manxa, Aragó i La Rioja triaran a 70, amb 5 milions”. És a dir que una cosa seran els vots, i una altra com aquests sufragis es convertiran en escons.\nEl Partit Popular apareix davant els ulls de la ciutadania [de la que vol veure-ho] com una immensa organització estacada en el xapapote de la corrupció. Tant els casos oberts que són objecte d’investigació policial o de procediment judicial, com les condemnes fermes i fins i tot els ingressos a la presó de dirigents, es reparteixen geogràficament per tot el país. En les últimes hores un ambaixador del Regne d’Espanya i un candidat a repetir com a diputat han aparegut com els presumptes artífexs d’unes pràctiques corruptes emparades pels seus càrrecs. A les poques hores que Mariano Rajoy, amb la seua habitual ximpleria, declarara que tot li semblava molt normal en el comportament d’aquests dos confrares, el PP feia públic un comunicat segons el qual s’obria expedient informatiu als dos cavallers. A més de la corrupció, el PP amb Rajoy al capdavant, deixa un país amb menys població amb treball, amb menys afiliats a la Seguretat Social, amb un Fons de Reserva de les Pensions del que s’ha gastat 25.000 milions d’euros i amb un deute sobre el PIB que ha passat del 69 al 99 per cent. Quant li importa aquest quadre als seus potencials electors? Ho sabrem el pròxim dia 20 a la nit.\nEl Partit Socialista viu hores de desassossec. No hi ha més que sentir les seues queixes i laments pel maltractament que, diuen, pateix el seu líder, Pedro Sánchez, a mans dels mitjans de comunicació. Tots els ataquen, tots els denigren, expliquen a propis i estranys. No els falta una certa raó, al meu entendre. El que ocorre és que això està passant per dues raons de pes: que l’escenari en el qual abans competia solament amb el PP ara competeix amb altres dos partits, que són Ciutadans i Podem [i els seus aliats]; mentre que el primer ho ataca pel flanc dret l’altre ho fa per l’esquerre, amb l’únic i legítim afany de restar-li electors. No obstant això, al meu entendre, el problema principal que pateixen els socialistes no és aquest. El gran dèficit que els afligeix és la seua falta de credibilitat. La van perdre. Poc importa el que diguen, oferisquen o prometen, perquè el seu passat recent els condemna davant molts electors. En una mesura incomparable al PP també han tingut casos de corrupció; però a més a més segueixen obstinats en batalles internes a plena llum, segueixen sense jubilar a velles glòries que cada vegada que parlen puja el pa, segueixen sense saber gestionar la pluralitat d’Espanya, i encara es recorda com Zapatero negava tossudament que estiguérem en crisi per a després pactar la reforma de l’article 135 de la Constitució amb Rajoy, per telèfon. Quant li importa aquest quadre als seus potencials electors? Ho sabrem el pròxim dia 20 a la nit.\nEs produirà, finalment, una bolcada electoral i passarem d’un partit de simples a un partit de dobles en la pista central de la Carrera de San Jerónimo? En la nit del 20D podrem saber-ho, i a més podrem entendre millor quin pes ha tingut la decència i la credibilitat a l’hora de decantar el vot dels ciutadans.\nArticle anterior Catalunya Article següent El territori, convertit en mercaderia, no s'acaba mai?


Havaneres de tardor\nL’havanera és una música molt arrelada a Catalunya. És una tonada típica de la costa, que convida a gronxar-se amb el seu ritme cadenciós de 2×4. Aquesta música popular compta amb molta tradició al país, i cada any se celebren a la Ciutat Comtal esdeveniments relacionats amb aquest tipus de música. Per això, des de ShBarcelona, et descobrim tots els concerts i esdeveniments d’havaneres que tindran lloc aquest mes de setembre a Barcelona, perquè gaudeixis d’una de les tradicions més interessants de Catalunya.\nArticle relacionat: Música als parcs de Barcelona\nHavaneres a Barcelona\nAquesta melodia té un origen musicalment confús, si bé geogràficament és molt clar que ve de Cuba. El que no és tan evident és si ve directament de la contradansa cubana, com la “guajira” o el “danzón”, o bé és resultat de melodies cubanes d’influència africana que des de Cuba portaren els indians i els mariners espanyols, barrejant-les amb les tonades de la seva zona d’origen, com el “tanguillo” de Cadis. D’alguna manera, també es troben similituds amb músiques mediterrànies, sobretot de les illes italianes. Des del segle XVIII forma part del nostre folklore, i fins als anys 50 del segle passat va ser molt popular. D’aleshores ençà, ha quedat més reduïda a la costa de l’Empordà. Famoses són les cantades de Calella de Palafrugell, cada any més populoses. De bon començament era només una dansa, però a mitjans del segle XX se li va incorporar la lletra, i va passar a ser cançó. D’aleshores la música ha format part del repertori de grups o colles de cantaires especialitzats (sovint amb samarretlles de ratlles blanquiblaves), de corals, ha estat present a la sarsuela i a la música clàssica, i fins i tot a l’òpera, com la titulada “La Habanera“, o a la “Carmen”, on Bizet va versionar la més antiga “El Arreglito”.\nArticle relacionat: Bars amb música en directe a Barcelona\nCom a nota de color, direm que és costum força agradable acompanyar les havaneres del famós “cremat”. Es tracta d’una beguda consistent a afegir sucre i sabors al gust, com pell de llimona, canyella o cafè, a un bol de terrissa ple de rom (a voltes barrejat amb aiguardent), al qual es cala foc. Un cop s’ha apagat aquest, es consumeix la gustosa beguda. A l’estiu barceloní també són abundants les possibilitats de sentir-les: es fan cantades a moltes localitats, amb motiu de les festes majors, o simplement per animar les llargues vetllades a les nits de calor vora les platges. Però si t’ho has perdut, encara hi ets a temps: aquest setembre a Barcelona hi ha previstes força cantades, a banda de les que puguin formar part del programa de Festes de la Mercè, on són habituals.\nAquests concerts tindran lloc per part del Grup d’Havaneres Ultramar, dimecres, 17 de setembre, a les 19.30 hores, a la Plaça de les Rieres, al barri d’Horta, dissabte, 20 de setembre, a les 18 hores, a la Plaça Prim del barri de Poble Nou, i divendres, 17 d’octubre, a les 21.30 hores. Serà als Encants Nous, al barri de la Sagrada Família. També interpretaran havaneres el Grup d’Havaneres Xarxa, dijous, 18 de setembre, al carrer Selva de Mar, al barri de Sant Martí de Provençals. Per últim, Havaneres Tela Marinera interpretaran les seves cançons diumenge, 7 de setembre, als actes de la Festa Major de Sabadell; diumenge, 14 de setembre, al barri de la Plana del Pintor a Sabadell; diumenge, 21 de setembre, al barri de Can Llong de Sabadell; i diumenge, 28 de setembre, al barri de Les Termes, igualment a Sabadell.\n*Imatge destacada de: lallacuna via VisualHunt\nAnima’t a viure les tradicionals havaneres a Barcelona!\n“Si ja és setembre, ja és l’Hora del Jazz”. Amb aquest lema l’Associació de...