de febrer 2012 :: El valencià, més que una llengua...\nMiquel Martí i Pol (Roda de Ter, Osona, 1929-2003), poeta, escriptor i traductor. És un dels poetes en llengua catalana més populars i llegits. Als catorze anys comença a treballar al despatx d'una fàbrica tèxtil fins que ha de plegar el 1973 a causa d'una esclerosi múltiple.\nLa seva poesia, d'arrel autobiogràfica, transcendeix la realitat de l'àmbit de la seva malaltia i del temps històric concret, i crea un paisatge interioritzat, que transmet serenitat. En són un exemple els poemaris Vint-i-set poemes en tres temps (1972), La pell del violí (1974), Cinc esgrafiats a la mateixa paret (1975), Llibre dels sis sentits (1974), i Quadern de vacances (1976). El reconeixement públic li arriba amb la publicació dels reculls L'arrel i l'escorça (1975), El llarg viatge (1976) i Amb vidres a la sang (1977) i, sobretot, també, amb Estimada Marta (1978). Intèrprets com Celdoni Fonoll, Lluís Llach, Maria Cinta o Maria del Mar Bonet han musicat els seus poemes. Part de la seva obra ha estat traduïda a més de 15 llengües. La seva trajectòria ha estat llargament guardonada i reconeguda, entre d'altres, amb el Premi Ciutat de Barcelona tant de traducció com de poesia, la Creu de Sant Jordi (1983), el Premi d'Honor de les Lletres Catalanes (1991), el Premi Nacional de Literatura (1998) i la Medalla d'Or de la Generalitat de Catalunya (1999). Miquel Martí i Pol va ser membre de l'Associació d'Escriptors en Llengua Catalana.\nUs passe un enllaç de l'antologia poètica de Miquel Martí i Pol\nI ara un poema musicat:\nPublicat per Jesús Monzó a 6:42\nUn dels poetes més importants de la poesia catalana actual és, sens dubte, Miquel Martí i Pol, autor que es troba dins del nostre temari de literatura, concretament al tema 10 i que treballarem exhaustivament. No obstant això, m'agradaria que poguereu llegir aquest sonet de la poetessa Maria Mercè Marçal que treballarem a classe. Com observeu, es tracta d'una poesia elaborada que requereix d'un esforç extraordinari per la vostra part però us puc assegurar que aquest esforç paga la pena.\nEscanyaré la bèstia que em mossega a l’arrel\ni escopiré el verí que emmalalteix la fulla.\nEl verd del meu amor és un bosc que es despulla.\nTé la pell morta! Encén fogalls a tomb de cel!\nDesabraça’m! Que l’aire torni a tenir-me viva,\nlluny de l’ullal voraç que em clava a la tenebra!\nDesabraça’m i, a sang, arrenca’m de la febre\nque ha dut la meva barca fins a la teva riba!\nEncerta’m de ple, llamp que signes l’enderroc!\nDesabraça’m de l’aigua! Desabraça’m del foc!\nEstella’m! Sigues ara el tall de la destral!\nContra el corc que m’ensenya a viure amb la ferida\nparlo: sóc l’arbre pres d’angoixa tardoral.\nDesabraça’m! O abraça’m sense retorn ni brida.\nPublicat per Jesús Monzó a 8:40\nSalvador Espriu (Santa Coloma de Farners, 1913 - Barcelona, 1985). És un dels escriptors més significatius de la postguerra i un dels poetes catalans més importants. Tot i que es dóna a conèixer com a narrador, la seva incursió tardana en la poesia no és cap obstacle per aconseguir un ràpid reconeixement, no només dins les lletres catalanes sinó dins la literatura universal. També té un paper important en la recuperació del teatre català. Publica les novel·les El doctor Rip (1931) i Laia (1932), els llibres de narracions, Aspectes (1934), Ariadna al laberint grotesc (1935), Miratge a Citerea (1935) i Litizia i altres proses (1937), obres que l'acrediten com el narrador més original després del Noucentisme.\nLa seva obra poètica compta amb els reculls Cementiri de Sinera (1946), Les hores i Mrs. Death (1952), El caminant i el mur (1954), Final del laberint (1955), Les cançons d'Ariadna (1949), La pell de brau (1960), Llibre de Sinera (1963) i Setmana Santa (1971). Tot sovint revisa la seva obra, amb la finalitat de convertir-la en un corpus ben travat. Traduït a nombroses llengües, el seu nom ha estat sovint en les propostes per al premi Nobel. El 1972 és distingit amb el Premi d'Honor de les Lletres Catalanes i dos anys més tard rep la Medalla d'Or de la Generalitat de Catalunya i la Medalla d'Or de la Ciutat de Barcelona, el 1982. És nomenat doctor honoris causa per les Universitats de Barcelona i de Tolosa de Llenguadoc. Per la seva actitud cívica, l'any 1982 rebutja la Creu d'Alfons X el Savi. Va ser un dels quatre primers membres fundadors de l'Associació d'Escriptors en Llengua Catalana.\nPublicat per Jesús Monzó a 7:45


Publicat per zermestral a 10:38 1 comentari:\nINFO K visita l'Escola Lligallos\nEl divendres 21 de febrer, els alumnes de 4rt, 5è i 6è de l’escola del Lligallo vam rebre la tant esperada visita d’en Jordi Gil, el presentador de l’infoK; informatiu per a nens que emet el canal Super3 de Televisió de Catalunya. En Jordi ens va explicar com es realitzen els informatius, com són els platós de la tele i com s’ha de parlar a la televisió. Ha estat una experiència molt positiva per a l’escola, hem aprés una miqueta més sobre tota la feina que comporta fer-nos arribar les notícies de “què passa al món”. Esperem poder tornar a repetir l’experiència. Tot seguit us ensenyem una mostra de les pràctiques que vam fer.\nPublicat per zermestral a 11:52 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: escola lligallos, infok, lligallo del gànguil, zer mestral\nQuè són els fongs?\nA la classe de 5è estem estudiant els fongs i ens hem estat fent unes preguntes. Per poder diferenciar els tres tipus de fongs, és a dir, les floridures, els llevats i els bolets primer ens hem preguntat com podríem aconseguir-los a classe. Els bolets estava molt clar, els aconseguiríem al mercat! una companya de classe ha portat un xampinyó i un Portabello i els hem observat detingudament. Però, i les floridures i els llevats?\nPer aconseguir les floridures hem fet tot tipus d’hipòtesis i hem provat d’obtenir-les de tres formes diferents:\nPrimer vam posar un tros de pa a temperatura ambient uns quants dies i l’únic que vam aconseguir va ser un tros de pa sec! estava clar que necessitàvem humitat.\nDesprès, vam posar un tros de pa mullat perquè de vegades ens trobem aliments florits a la nevera i potser així es florirà el pa. Però al cap d’uns dies el pa estava igual, no s’havia florit!\nEstava clar que necessitàvem humitat i temperatures suaus com ho podíem aconseguir?\nVam agafar una tros de pa, el vam mullar amb aigua tíbia per aconseguir la humitat que necessitàvem i, desprès, el vam tapar en plàstic transparent per aconseguir mantenir-la. Vam deixar el tros de pa a temperatura ambient a l’aula uns quants dies i efectivament van sortir floridures!\nDesprès vam voler observar com actuaven els llevats en el procés de fermentació. Primer, vam fer pa a classe i el vam deixar reposar una bona estona per fermentar la massa i deixar actuar el llevat.\nAl cap d’una estona de fer els panets i deixar-los reposar al costat del radiador ( els llevats necessiten temperatura per accelerar la fermentació) cadascú de nosaltres va poder observar com havia augmentat la massa, perquè? Què l’havia fet augmentar?\nQuè s’alliberava en el procés de fermentació per augmentar el volum de la massa dels panets?\nPer poder observar-ho bé vam pensar en posar llevat en pols dintre d’una ampolla de plàstic amb una mica d’aigua tíbia (com havíem fet el pa) i vam tancar l’ampolla amb un globus. Per poder augmentar la temperatura i accelerar el procés de fermentació vam posar l’ampolla en un bol amb aigua calenta i vam mesurar la temperatura de l’aigua en un termòmetre. Quan baixava la temperatura afegíem aigua calenta al bol i tiràvem l’aigua que s’havia refredat. Vam poder observar com s’inflava el globus una mica, com podia ser?\nEl procés de fermentació allibera un gas, el diòxid de carboni!\nDeu ser aquest gas el que fa augmentar la massa del pa i la fa més esponjosa!\nPublicat per zermestral a 12:00 Cap comentari:\nPublicat per zermestral a 11:23 Cap comentari:\nDurant el primer trimestre els alumnes de 5è hem treballat els animals invertebrats i ens hem interessat especialment pels invertebrats marins. Hem analitzat i buscat quins invertebrats marins tenim més a l’abast i vam triar la galera i la canana com a més interessants. Una tarda vam portar galeres i cananes a classe i les vam observar i analitzar una mica.\n1.Primer de tot, ens vam posar en grups.\n2.Desprès, vam agarrar una galera i una canana per grup i les vam estar observant un estoneta.\n3.A continuació, vam observar la galera per fora, la vam tocar i vam poder veure que té unes punxes que li serveixen per protegir-se dels depredadors. També vam veure que té dues taques a la part del darrera que semblen ulls però que no ho són! Li serveixen per despistar als animals que se les volen cruspir.\n4.Llavors, vam dibuixar la galera i vam explicar com era a la fitxa tot observant-la a ull nu, amb la lupa de ma i amb la lupa binocular. Amb la canana vam fer el mateix.\n7. Desprès vam netejar la canana, li vam treure tots els intestins que no servien i també vam veure la closca interna que li fa d’esquelet intern.\n9. Ens ho vam passar genial i vam aprendre que els animals invertebrats són petits però tenen molts recursos per viure bé i per sorprendre’ns.\nCesc Fontcuberta Navarro, Maria Negre Martin i\nMariona Llosa Falcó\nPublicat per zermestral a 11:21 Cap comentari:\nEL SISTEMA RESPIRATORI. Els Pulmons\nLa classe de 4t estem treballant l’aparell respiratori i el dimarts 5 de febrer vam manipular uns pulmons de xai.\nPrimer de tot vam agafar un tub d'una mànega neta i desinfectada i el vam introduir dins de la tràquea per unflar els pulmons.\nDesprés vam disseccionar els pulmons i el cor.\nTot seguit vam provar d’unflar els pulmons una altra vegada però l’aire sortia.\nEns imaginàvem que els pulmons eren una bossa buida, però són dos òrgans que estan plens de teixits esponjosos amb bronquíols ,alvèols i venes.\nPublicat per zermestral a 14:34 Cap comentari:\nEls nens i nenes de la classe de 5è i 6è de l’escola de Campredó i de l'escola del Lligallo vam anar a la Vall de Núria a passar una setmana esquiant. Pels matins anàvem a esquiar des de les 9:00h a les 13:00 h, després d’esquiar tornàvem a l’alberg a dinar. I alguns dies tornàvem a esquiar una hora més a la tarda i a continuació, fèiem una activitat anomenada “TUBI” que es tractava d’agafar un neumàtic gran “donut”, muntar per una cinta i seguidament tirar-te per un tipus de tobogan i amb el “donut” lliscar pel tobogan i també ens tiràvem per una pendent en trineu.. I tots els dies es repetia el mateix i cada dia aprenien coses noves. L’últim dia però, en lloc del “TUBI”, vàrem fer un iglú on hi cabien més o menys 8 persones.\nIRENE FORÉS PANISELLO\nNo us perdeu el vídeos.\nPublicat per zermestral a 12:36 Cap comentari:


Col·lecció de moments: Viatge d'hivern de Jaume Cabré\nDe Jaume Cabré havia llegit Senyoria i les veus del Pamano que em van agradar molt tots dos i també Fra Junoi i la agonia dels sons que em va costar una mica, no m'acabava d'engrescar.\nAquest recull de contes, també m'ha costat una mica, tot i que n'hi ha de boníssims, però fan patir una mica i no em venien gaire de gust. Vull dir un de nazis i un altre d'assassins a sou. Alguns els he trobat d'històries massa complexes per a un conte, com si fossin novel·les escurçades. Però no sé ben bé perquè... cada conte l'he gaudit més que l'anterior i al final, queden prou ben lligat s i relacionats encara que siguin del tot independents.\nÉs una altra visió, diferent del Cabré que jo coneixia. Està bé haver-lo llegit.\nPublicat per Carme Rosanas a 7:41\nòscar 10 de gener de 2010, a les 7:53\nOpció Cabré en relats curts anotada. Sempre que he llegit noveles seves ha acabat satisfet.\nfanal blau 10 de gener de 2010, a les 8:44\nMolt bon diumenge, Carme! :)\nStriper 10 de gener de 2010, a les 10:26\nmalgrat el petiment implicit d'alguns de aquests contes en prec nota.\nMireia 10 de gener de 2010, a les 12:24\nNo n'he llegit mai res, tot i que tothom en parla bé. Potser hauré de fer un cop de cap\nrebaixes 10 de gener de 2010, a les 12:56\nD'una feina anem a l'altra... sempre tenim tall obert.Anton.\nElfreelang 10 de gener de 2010, a les 13:14\nJo he llegit el fra Junoi o l'agonia dels son i també Senyoria ( les veus del Panamo encara no) gràcies per la recomanació!!\nGarbí24 10 de gener de 2010, a les 13:28\nNo l'he llegit, hi farem una ullada.\nnovesflors 10 de gener de 2010, a les 14:14\nVaig llegir aquest llibre ja fa temps i està molt ben pensat perquè a mesura que avances, tot i que són relats autònoms, trobes lligaments. Però no el tornaria a llegir perquè tal com tu dius em va fer patir molt, em va semblar molt dur.\nAssumpta 10 de gener de 2010, a les 17:23\nDoncs si n'hi ha que fan patir, em sembla que no... i veig que Novesflors pensa que també és molt dur...\nPrefereixo coses més suaus ;-))\nDe totes formes, jo no marxo d'aquí sense deixar-te una abraçada!! ;-))\nassumpta 10 de gener de 2010, a les 19:30\nTinc encara Les veus del Pamano pendent de llegir.\nVolia deixar una mica de marge amb la sèrie que van pasar per tv3 per a no sentir-me influenciada. Potser si m'agrada, llavors puc decantar-me per aquesta opció que ens expliques.\nGràcies Carme, bon diumenge!!!\nCarme Rosanas 10 de gener de 2010, a les 21:13\nÓscar, jo li prefereixo les novel·les, per això!\nUna abraçada, Fanal Blau!\nSón durs, Striper, o jo els he llegit en un moment tou, que també podria ser... tria el moment millor.\nMireia, comença per les novel·les, seria el meu consell...\nAnton, ja tens raó, ja... que no parem! :)\nElvira, doncs no et perdis Les veus del Pamano! Abans que aquest.\nNoves Flors, sí formalment està molt bé, però... sí, sí, duret...\nAssumpta, una abraçada ben forta, jo ... ja arriba un moment que també prefereixo passar-m'ho bé que patir massa. Tot i reconèixer la qualitat literària.\n-assumpta- ja ens explicaràs sobre Les veus del Pamano. Crec que t'agradarà, em sembla que no conec ningú que ni li hagi agradat.\nRafel 10 de gener de 2010, a les 21:57\nDe moment m'estic llegint Les veus del Pamano i enganxa.\nEstaré al cas de la recomanació.\nsargantana 10 de gener de 2010, a les 22:43\nestic gandula per llegir ara..i els relats curtets em venen molt be..\nque tinguis bona setmana!\nCarme Rosanas 10 de gener de 2010, a les 23:15\nRafel, és que Les veus del Pamano són paraules majors, eh? Ja ens explicaràs...\nsargantana, tu mateixa, has de llegir el que et vingui més de gust.\nUnknown 12 de gener de 2010, a les 3:18\nLes veus del... fueron un gran descubrimiento para mi, cualquier día miraré la serie de TV3,tengo esperandome Olor de colonia y algunos más tanto en castellano como en catalán.El 2009 con mi depresión me dejó escasa de lecturas y tengo un '' mono'' inimaginable.Paul Auster y Antonio M.Molina tb publicaron dos obras importantes.Abrazos\nbajoqueta 12 de gener de 2010, a les 10:18\nMe l'apunto perquè fa temps que no llegeixo res d'ell :)\nCarme Rosanas 12 de gener de 2010, a les 11:03\nCosmo, pues... a por las lecturas, de nuevo! Ya nos contaràs!\nbajoqueta, segur que t'agradarà, encara que faci patir.\nPOESIA VISUAL ERÒTICA PER INVIDENTS núm. 1424\nPrimer viatge, en any i mig\nEl dia 26 de juny, o sigui fa un parell de dies, va fer 20 anys que Manuel de Pedrolo va morir. No havia recordat la data ...\nLa jaqueta inventada - Joc literari i 58\nLa memòria de els formigues de Iolanda batallé


En memòria de Marcos Ana | Ateneu Santfeliuenc\nEl dia 24 de novembre de 2016 ens va deixar el poeta, dinamitzador cultural i militant comunista Marcos Ana (Fernando Macarro Castillo). Noranta-sis anys de vida i vint-i-tres recorrent les presons franquistes de forma ininterrompuda com a pres polític (1939-1961). Reconeix que la presó va ser la seva Universitat. Allà va esciure els poemes que li van fer ser conegut més enllà de les reixes. Aquest acte, organitzat per la USLA de l’Ateneu Santfeliuenc, en reconeixement i homenatge a Marcos Ana, forma part de tots aquells altres que en moltes parts del món se li estan dedicant. S’ho mereix.\nVa ser un dels primers presos polítics defensats per Amnistia Internacional. En ser alliberat, el 1961, s’exilia a França i recorre Europa i gran part d’Amèrica, sent rebut pels Parlaments, Universitats i participant en centenars d’actes públics. Va promoure i organitzar la solidaritat amb els presos del franquisme i les seves famílies denunciant, també, la seva situació.\nDesprés de la mort de Franco va tornar a Espanya, el 1976, continuant amb la seva activitat política i cultural. La seva poesia vacomençar a ser més coneguda per tots els públics. Hi són presents les arrels de la poesia popular tradicional que ha begut a través de l’obra dels seus amics Albertí i Miguel Hernández (amb aquest va coincidir a la presó), Lorca o León Felipe. La seva poesia, coneguda com “poesia de trinxera”, recorre l’experiència humana del presidi i la solidaritat, de la sinceritat poètica, la coherència i també, l’angoixa i la por.\nMés tard van arribar els reconeixements públics: Candidat al Premi Príncep d’Astúries de la Concòrdia, Medalla d’Or al Mèrit del Treball, Medalla d’Or al Mèrit de Belles Arts, Premi René Cassin de Drets Humans del Govern Basc, etc. Però ell va seguir portant la vida d’una persona compromesa amb el seu poble i la seva paraula.


Església d’Orrit – Fem Terreta\nInauguració de les obres de millora (1a Fase)\nGairebé una quarantena de persones, grans i petits, ens vam trobar dissabte al Pont d’Orrit per pujar a peu a l’Església de Sant Pere. A més dels membres de l’Associació, ens acompanyaven les regidores Anna Ritz i Sílvia Romero i el regidor Antoni Flores, de l’Ajuntament de Tremp, el 4t Vice-president de la Diputació de Lleida, Eloi Bergós, i el Dr. Francesc Fité, professor d’Història de l’Art Antic i Medieval de la Universitat de Lleida.\nVa ser un acte senzill, però intens. Primer, el professor Francesc Fité ens féu una pinzellada sobre la història d’Orrit, per parlar més específicament sobre l’Esglèsia de Sant Pere i el castell d’Orrit. Més endavant podreu llegir el text amb les seves interessants paraules.\nTot seguit, l’Aureli i l’Anna ens van llegir el Document de Jurament feudal de Radulf Oriol a Ramon IV, comte de Pallars.escrit entre el 1028 i el 1047 en aquest indret i que és el primer text català conegut actualment.\nEl grup Ribatònics, acordionistes de la Ribagorça, va posar la nota musical i ens en va fer gaudir.\nPer acabar l’acte hi va haver un pica-pica, i després, els més agosarats van pujar al castell.\nUn dia que va començar ennuvolat i va acabar esplèndid. Un matí complet, molt interessant i en molt bona companyia.\nParaules del Dr. Francesc Fité:\nLa Terreta, ja des del s. IX apareix esmentada com a “Terra de castells”, doncs era zona de frontera, amb moltes castells per defensar el límit del comtat de Pallars-Ribgorça, destacant en aquest sentit els castells d’Orrit i Areny, i més endavant el de Montanyana, ben establert a mitjans s. XI.\nD’antic, existia el “Pagus Orritense”. Orriti, Urriti, segons Colomines, etimològicament significa, en llengua bascoide, llunyà. Cal dir que era la llengua que es parlava en tot aquest territori i àrea pirinenca abans del s. X. Un significat que sembla referir-se al seu assentament privilegiat, a un dels extrem d’entrada al congost del Pas d’Escales o Sopeira, per controlar-hi l’accés, juntament amb el castell d’Areny, erigit a l’altre extrem.\nLa primera referència d’Orrit coincideix amb la d’Alaó, centre monàstic assentat dins els seus dominis. En el 806-814, surt esmentada en un document, la “cel·la” monàstica “in pago orritense”. Podem dir que es situava dins d’una demarcació molt antiga d’ordre superior que en origen s’havia identificat amb comtat, tot i que sembla referir-se més, en el nostre cas, a un territori més reduït, creat segurament amb l’objectiu d’organitzar el territori i la defensa de la Marca o Frontera carolíngia (Marca Hispànica), al s. IX, en aquest indret. Això ens fa pensar en un territori governat per una autoritat superior, potser l’equivalent a un vescomte, al parer del Dr. Jordi Boix. Aquest pagus, val a dir, surt en el 826 esmentat com a “castrum cum apenditio” que arribava fins a Torogó; altres documents defineixen Orrit també com a centre d’un territori, així un document del 838, on es parla de “Castello cum valle atque territorio”.\nPodem afirmar que, al llarg del s. IX, segons s’atesta a través dels privilegis concedits pels comtes de Tolosa als seus fidels, van anar prenent importància indrets del paguscom Sopeira (968). Malgrat tot, aquest paper rellevant anirà minvant tal com avanci el segle i el pagusdissolent-se; no obstant encara en el 871, en un precepte lliurat a favor d’Alaó pel comte Bernat de Tolosa, el monestir es situa al “pagus de Pallars, in valle urritense”. El castell d’Orrit, cal no oblidar-ho, com a centre polític-administratiu bàsic de la zona, juntament amb la seva vila i altres dominis, fou en aquesta època un dels puntals per l’expansió de l’àmbit jurisdiccional del monestir d’Alaó, segons va estudiar el Dr. Riu.\nAmb el qualificatiu d’Alaone, Alagonis, consta aquest monestir tan important que sembla s’originà, a partir de la pràctica de l’eremitisme en les balmes de Sant Cugat. Sense entrar en el possible origen visigot (s. VI) del lloc i la nova fundació que sembla es produí en època carolíngia, en temps del comte Bigó de Tolosa, vers el 806-814, dir únicament que fou encomanat al prevere Crisogon organitzar la “cel·la” de Santa Maria i Sant Pere, que era dins el pagus d’Orrit, com hem dit, atorgant-li la facultat de poder recuperar els antics dominis del monestir. Dóna la sensació que el lloc s’havia abandonat i s’havien ermat les terres del seu domini, potser a resultes del trasbals sofert pel territori quan l’establiment dels francs als Pirineus.\nEl monestir era dins el bisbat d’Urgell i a finals del s. XI, en temps de l’abat Ramon Dalmau se li restituí l’orde monàstic d’arrel benedictina (1092) i es posà sota la jurisdicció del bisbat de Roda d’Isàvena, on es mantindrà. En tot cas, en l’època feudal, com en tant altres monestirs, l’abat es convertí en senyor feudal amb drets i bens territorial sota la seva jurisdicció. Endemés una munió d’esglésies de la zona, algunes dins de l’antic territori d’Orrit, passaren a dependre dels seus abats.\nBé, al s. XI, quan comença a florir el feudalisme en el territori, el “Castrum” d’Orrit es convertí en una unitat polític-administrativa menor, integrada al comtat del Pallars Jussà, i cada cop més subjecta al castell d’Areny. Per altra part, la consolidació de la frontera del comtat i l’auge del fenomen de l’encastellament, conduïren a una fragmentació territorial que afavorí el desenvolupament d’altres centres de la Terreta, i a una minva del paper jugat pel castell d’Orrit fins aleshores. Segurament, el territori que el conformava s’anà desmembrant, donant naixença a un conjunt de castells termenats, com Llastarri, Miralles, Sopeira o Sapeira. Orrit, com a castell, en època feudal, podem dir que el veurem ja sempre unit al d’Areny. Així en el 1030 ambdós castells foren infeudats pel comte Ramon IV de Pallars Jussà a un tal Radolf Oriol, document que ens va ser llegit en la diada viscuda davant el temple restaurat de Sant Pere d’Orrit el 20 d’octubre d’enguany, i al desembre de 1055, Ramon V, el seu fill, deixà en esponsalici Orrit a la seva muller Valença, la filla d’Arnau Mir de Tost, seguint sota el seu domini encara en el 1072. No seguirem avançant, doncs és aquesta època la que ens interessava recordar avui, en relació a la construcció de l’església parroquial, i abans castral.\nEl castell d’Orrit el conformava fonamentalment una torre i un recinte que s’endevina en els vestigis de mur que afloren al costat SE, amb un gruix de 2,5 m i una alçada d’1,70 m, i un 1,30 m de costat. Cal recordar que en aquest temps tan reculat fou quan es creà i desenvolupà el castell, en un principi conformat fonamentalment per una torre i un recinte de muralla, més o menys extens, amb pocs elements de defensa activa. En tot cas, l’element més ben conservat és la torre, sobre una plataforma del serrat, de planta quasi quadrada (4,30 per 4,85 m), amb el basament massís assentat directament sobre la roca, com solia ser habitual, i els murs orientats segons els punts cardinals, una orientació força interessant que no sempre es donava. En tot cas, la visita ens ha permès adonar-nos de la gran qualitat de la fàbrica dels murs construïts amb el cor de reble i les superfícies exteriors amb un acurat parament petri.\nEl gruix del mur de la torre és de 1,80 m pel costat E i de 2,10 m pel costat N. Aquests murs, com hem dit, tenen el cor de reble (opus incertum) i estan revestits amb un parament regular, de carreuat bastant petit i ben tallat, i unit amb magnífica argamassa de calç, ben visible a les juntes. Els carreus sense polir, mesuren 10/20 cm per 20/40 cm i estan disposats en filades bastants regulars i uniformes. Internament sembla possible que anessin revocats. En alçada, a nivell del primer pis, s’hi conserva el relleix, practicat per donar suport a les bigues del trespol del primer pis, sobre el qual s’erigiria el segon nivell amb la porta d’accés a la cara de llevant. El portal d’ingrés, com era prescriptiu, estaria elevat a uns 5 m d’alçada. L’alçada total de la torre se situaria entorn als 15 m d’alçada. Crida l’atenció que la torre no sigui circular com seria el més comú en les zones de frontera en aquesta època, tot i que la d’Orrit és bastant primerenca; cap la possibilitat que no arribés el model i els constructors adients, així i tot l’obra denota ma especialitzada en el camp de la castellologia, tot i que incipient, i en el procediment constructiu dels murs. Per tot l’exposat, cal situar el castell entorn a la fi del s. X, o primeres dècades de l’XI; en tot cas, en un moment anterior al 1030, la primera referència sobre el seu infeudament.\nA la roca s’hi poden veure també excavats dos aljubs quasi quadrats, el del costat de llevant d’uns 2,5 m de costat i un 1,7 m d’alçada, i més petit l’altre, d’uns 1,30 m de costat. Marques a la roca, al costat dels aljubs, han fet suposar al Dr. J. Boix que es tracti de vestigis del castell primitiu, de fusta, de l’època carolíngia, seguint les hipòtesis del Dr. Manuel Riu per aquesta tipologia de castells.\nSant Pere d’Orrit\nAntiga església del castell, lligada al senyoriu d’Orrit. Es construí vers mitjans del s. XI, ja en època feudal. El 1100-1108 s’esmenta en la deixa que el comte Pere Ramon de Pallars Jussà, juntament amb els seus germans Arnau i Bernat, feu a Santa Maria de Mur, d’un mas a Orrit que posseïa Miró Bernat, amb els delmes de pa i vi, conreu i nodriment de les cases i tots els censos, serveis i costums, i un alou que estava en mans de Ramon Tidila, les rendes del qual s’havien d’aplicar per a sufragar els vestits dels canonges del pabordat, fundat a Mur en temps de la comtessa Valença, quan també fou erigida i consagrada l’església de Santa Maria de Mur (1069).\nEl temple d’Orrit que es convertirà en parroquial, és d’una sola nau coberta amb volta de canó, reforçada amb tres arcs torals, sostinguts per pilastres adossades als murs. Un arc presbiteral de mig punt dóna accés a la zona de l’altar, dotada d’un petit tram presbiteral i un absis semicircular amb volta hemisfèrica. Presideix aquest absis una finestra d’arc de mig punt i esqueixada doble, com era habitual al s. XI. La porta d’accés s’obre a la façana sud i és d’arc de mig punt, potser modificada en època posterior. Al mur de ponent, un finestra alterada en època moderna il·lumina la nau, juntament amb la descrita de l’absis.\nSota la finestra actual, es poden veure els vestigis de la finestra primitiva que podria haver estar de forma de creu, com la que presidia Sant Jaume de Cas o Sant Llorenç del Montsec, a la vall d’Àger. Cap la possibilitat que la nova finestra es fes quan s’afegí als peus de la nau el cor, ja en temps modern, amb una escala d’accés, on han aparegut les dues pedres marmòries d’època romana. Com a primera hipòtesi, el seu reaprofitament als esgraons de l’escala del cor, fa pensar en un reaprofitament més antic, potser parts d’un pedestal romà, reutilitzat per recolzar l’ara de l’altar, potser quan es consagrà, al s. XI . Per altra part, l’església no ofereix cap tipus d’ornamentació, exceptuant les arcuacions cegues que coronen el mur de l’absis i les lesenes, que ens permeten adscriure l’edifici dins del denominat romànic lombard, propi del primer romànic. Equips de picapedrers dirigits per mestres d’obra, alguns cops procedents del nord d’Itàlia, els denominats mestres “lambards”, foren els executors de temples com el d’Orrit, malgrat hi ha qui qüestiona la presència d’aquests “lambards” d’ascendència italiana, en les nostres terres. El que és innegable és que, des de finals del s. X, s’adverteixen novetats constructives que s’hi relacionen (Galtier).\nJordi BOIX, Ribagorça a l’Alta Edat Mitjana, Vielha, 2005 (Tesi Doctoral, dir. M. Riu) Jordi BOIX, ”Pont d’Orrit”, “Castell d’Orrit”, “Sant Pere d’Orrit”, a El Pallars,Barcelona, Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya Romànica, XV), pàg. 511-513.”\nHa finalitzat la primera fase de la restauració de l’església romànica de Sant Pere d’Orrit. L’obra realitzada ha costat 30.000€, i ha estat finançada per l’Institut d’Estudis Ilerdencs i els Serveis Territorials de Cultura de la Generalitat de Catalunya de Lleida.\nAquesta primera fase ha servit per evitar la filtració de l’aigua de la pluja i s’han col·locat teules noves a tota la coberta de la nau, i a l’absis amb lloses originals. També s’ha reconstruït la volta de la nau de la capella lateral que estava ensorrada.\nLa dificultat i l’encariment d’aquesta obra ha estat important, ja que tot el material s’ha hagut de pujar amb helicòpter.\nAquesta obra ha servit per consolidar i salvar un ensorrament de la nau ja que pràcticament no hi havia teulada i tot anava de goteres.\nEsperem poder realitzar una segona fase que permeti la restauració completa d’aquesta joia que tenim a la Terreta.\nFoto 1: estat inicial de l’interior de l’església.\nFoto 2: fase de restauració\nFoto 3: estat inicial de la teulada de l’església.\nFoto 4: estat de la teulada després de la restauració.\nFoto 5: estat de l’església després de la restauració.\nPrimer document escrit en llengua catalana\nEn aquest indret es va escriure el document més antic escrit en llengua catalana. Es tracta del jurametn del castlà d’Orrit i Areny al comte de Pallars Jussà Ramon II (IV), escrit sobre l’any 1030.\nA continuació es mostra el text original i la seva traducció en català actual.


Body & Soul – LA VIBRIA INTERCULTURAL\nJun 13, 2018 Jun 27, 2018 by vibria\nAquest post és només informatiu! Per mantenir-te al dia d’aquest intercanvi juvenil que passa ven a prop de casa teva!\nDates: del 26 de juny al 5 de juliol\nNombre de participants: 32, entre 18 i 30 anys.\nPaïsos participants: França, Eslovaquia, Grècia, Romania, Lituània, Terrassa\nEn aquest intercanvi juvenil es treballaran els límits personals a través d’activitats d’expressió corporal, tot explorant el nostre potencial com a individus, reforçant l’autoestima i transformant els mals hàbits gràcies a la participació activa i la reflexió personal.\nEmpoderar joves que no estan treballant ni estudiant a superar els seus propis límits\nIniciar un procés que ens permeti millorar les nostres competències\nConsciència i acceptació del nostre propi cos\nFomentar la participació activa\nEl projecte té lloc durant la Festa major de Terrassa! Com a grup, participarem en algunes de les activitats de la festa major, visitant actuacions de les colles de cultura tradicional com castellers i els correfocs, i també alguns concerts. És imprescindible que els participants es comprometin a participar en la totalitat del projecte, ja que la convivència és una part molt important d’aquesta experiència. Ens ajudes a ensenyar la nostra cultura popular als joves d’altres països?\nDurant aquests deu dies, dormirem en una escola de Terrassa, adaptada especialment per a l’intercanvi. També serà el nostre espai per a menjar, fer activitats, etc. Porta’t el sac de dormir!\nL’intercanvi es basa en aprenentatge vivencial i en educació no formal: a partir de l’experimentació de diferents activitats, afrontant situacions concretes i aprenent a extreure conclusions personals dels debats.\nNext Unique and United


IES Porto Cristo - ENS ENVOLTAM DELS EXPERTS PER FER-HO MILLOR\nENS ENVOLTAM DELS EXPERTS PER FER-HO MILLOR\nEls alumnes de 3r estan treballant amb el projecte "Vestim la nostra casa" i es converteixen en experts de diferents temes per poder-ho compartir en breu amb els seus companys d'equip.\nAlguns alumnes treballen els conceptes relacionats amb una hipoteca i estudien les despeses d'una família, per tal de ser conscients de si podran o no fer front a la hipoteca. Per això dia 9 de novembre van rebre la visita de na Joana M. Ferrer, directora de la Caixa, que els hi va explicar les característiques de les hipoteques, tipus d'interès, assegurances associades, avals ... conceptes que de ben segur els hi seran útils el dia de demà.\nD'altres s'han fet experts en instal·lacions i interiorisme per això han rebut la visita de na Catalina Forteza i en Jaume Joan de l'estudi Ideograma de Manacor que ens han mostrat un poc la seva feina i també ens han orientat en temes com la calefacció, la cuina, el terra, la pintura i els estils. Això ens permetrà tenir una idea inicial de com volem equipar la nostra casa i prendre consciència del què ens pot costar, en funció del que triem. Tot un món per descobrir!\nDes del centre i en nom de tota la comunitat educativa volem donar moltes gràcies a na Catalina, en Jaume i na Joana pel seu temps i la seva paciència, segur que d'entre els nostres alumnes surtiran qualcun/a que seguirà les vostres passes.


Portada del llibre ‘Series de la resistencia’ de Delicia Aguado Peláez i Patricia Martínez García\n“Imagina un sac ple de gent. […] I ara buidem-lo. Primer treu-ne les dones en totes les seves diversitats. […] Descarta les persones no binàries. Ara aparta els homes molt joves o molt grans. Els que pertanyen a una orientació sexual dissident. Els trans. Treu els que no són blancs. Els migrats. Els que tenen alguna malaltia. Els que tenen una funcionalitat no normativa. Segueix amb els que no tenen un capital cultural mitjà o alt. O els que són de classe baixa o treballadora. Qui queda al sac? De ben segur que la majoria no. […] I és que el que considerem relat universal no ho és tant”.\nAmb aquesta metàfora Delicia Aguado Peláez i Patricia Martínez Garcia presenten la seva hipòtesi a Series de la resistencia. Diversidad en la televisión estadounidense frente al trumpismo, publicat per ReaDuck Ediciones: la història, en totes les seves manifestacions, ha estat explicada per una minoria que pretén ser universal, i les sèries no en són una excepció. Al seu llibre, analitzen com les administracions de Bush, Obama i Trump han impactat la ficció televisiva als Estats Units, i com els col·lectius històricament minoritzats han trobat un espai als marges per explicar la seva història al món.\nAnalitzeu quelcom molt pop, les sèries de televisió, però ho feu des d’un punt de vista acadèmic. Per què l’acadèmia ha de parlar-ne?\nDelicia Aguado Peláez: Jo vaig començar a tractar aquests temes mentre feia la meva tesi sobre l’impacte de l’11S a les sèries i la televisió. Em va semblar molt interessant perquè és quelcom que consumim amb freqüència i en espais poc problematitzats. Si agafem un diari, som conscients que hi ha una ideologia al darrere, però quan mirem una sèrie ens escarxofem al sofà i sembla que allà no hi ha res. Volem deixar clar que la ideologia ho impregna tot.\n“En els moments d’odi hi ha una oportunitat perquè els moviments socials i culturals reaccionin”\nI per què centrar-se en els Estats Units i Trump? Evidentment, pels estatunidencs va ser molt significatiu que una persona amb les seves idees arribés al poder, però com ens afecta a nosaltres?\nPatricia Martínez García: El que fan els Estats Units condiciona la nostra realitat política, social i cultural. A més a més, el gran imperi de les produccions és allà, i el període Trump és un dels moments que l’ha definit. Quan Obama va arribar al poder vam veure incorporacions de col·lectius exclosos, així com de directores i directors amb noves visions als equips de producció. I precisament a l’època Trump tot va esclatar. L’arribada d’un personatge tan esperpèntic i que fomentés tant l’odi va criticar-se molt des de la petita pantalla. Precisament en els moments d’odi hi ha una oportunitat perquè els moviments socials i culturals reaccionin.\nUn tema clau als Estats Units és la qüestió racial, molt tractat al vostre llibre. El feminisme hegemònic, no obstant això, segueix sent essencialment blanc, i des d’aquí de vegades costa acceptar que hi ha un problema de racisme.\nDAP: Jo crec que allà hi ha una lectura més avançada d’aquest tema, que porta molt de temps enterrat i cada vegada agafa més força. És cert que a l’Estat Espanyol no hi ha encara aquesta problematització. Aquí tenim la comunitat gitana, que porta segles convivint a Espanya i està absolutament als marges, condicionada pels estereotips; passa el mateix amb la població migrada.\nCom podríem conscienciar la societat?\nDAP: Crec que aquí tenim molta feina per fer, però és una oportunitat d’aprenentatge. Si la nostra mirada és blanca, cal que persones racialitzades accedeixin a posicions de poder per explicar les seves històries.\n“Volem deixar clar que la ideologia ho impregna tot”\nPrecisament al llibre esmenteu el cas de sèries com Big Mouth, on un personatge negre està doblat per una dona blanca. I fins i tot tenim els casos d’actors cis interpretant personatges trans. Què en penseu?\nPMG: A mi em sembla súper important que sigui la mateixa comunitat qui expliqui la seva història. Jo puc entendre o empatitzar, però ser blanca m’impedeix compartir les experiències de moltes dones negres, llatines, gitanes… Per tant, el més just i ètic és que siguin elles qui les expliquin perquè aportaran una experiència que jo no tinc.\nDAP: Pel que fa a l’actuació, em sembla fonamental perquè permet tenir referents. El que han fet sèries com ara Pose, Transparent, Orange is the New Black, Star Trek, Veneno… és permetre a les persones més joves, i no tan joves, veure algú que ha passat per una situació com la seva. A més a més, parlem d’un col·lectiu amb moltes dificultats per accedir al mercat laboral. Tot i que es faci amb respecte i la persona que actua hi posi les millors intencions… Si tens una actriu o un actor trans, per què agafar algú cis?\nUn altre punt que tracteu al vostre llibre és el western i el retorn a la masculinitat hegemònica. Un bon exemple n’és James Bond, l’evolució del qual reflecteix els models de masculinitat al llarg dels anys. Per exemple, a les darreres pel·lícules han incorporat el tema de les noves masculinitats. Què n’opineu, d’intentar modernitzar aquests personatges masculins? N’hi ha prou?\nDAP: James Bond és sens dubte el perfil de blanc, hetero, té el físic, l’elegància… Tot allò al que un home hauria d’aspirar. El fet que es replantegi la seva masculinitat té sentit, perquè és un model que està quedant antiquat. Evidentment, la masculinitat hegemònica no desapareixerà d’un dia a l’altre, però està bé veure que hi ha avenços. Ara bé, nosaltres preferim centrar-nos en les sèries d’animació infantil, món on aquests temes es treballen més. Gravity Falls, Cupcake and Dino, Steven Universe… ens presenten masculinitats i feminitats diverses que trenquen amb l’hegemonia.\nPMG: També l’hegemonia masculina; quan parlem de representació ens centrem sempre en els personatges femenins i ens oblidem del paper dels homes en el canvi. No importa quant ens empoderem, no servirà de res si no hi ha una transformació d’aquestes masculinitats que produeixen molt de dolor a tots els homes que no hi encaixen.\n“Si la nostra mirada és blanca, cal que persones racialitzades accedeixin a posicions de poder per explicar les seves històries”\nAra que parlem de sèries d’animació infantil, què fer amb la ficció infantil considerada problemàtica? Penso en algunes iniciatives que hi ha hagut de retirar contes tradicionals que perpetuen rols de gènere.\nPMG: Pensament crític.\nDAP: I pensament crític també als mitjans de comunicació. Totes les notícies sobre el tema van donar molta importància al fet de retirar, quan en realitat volien problematitzar i col·locar els contes a prestatgeries per edats més avançades. Potser un conte com La Ventafocs no és bona idea per un infant de tres anys, però sí de sis perquè ja se li pot explicar i fins i tot pot reinterpretar-lo i rellegir-lo dintre del seu món.\nPMG: A més a més, preguntem-nos quina societat volem construir. Potser val més crear un model d’heroi basat en la cooperació i no pas en la competitivitat.\nEn efecte, tal com heu dit, cal problematitzar tots aquests productes culturals als quals estem exposats.\nDAP: Sí, sobretot els adreçats als infants. Quan vam començar a analitzar l’animació infantil, la gent ens deia “El rei lleó té un relat ideològic darrere? No pot ser”. Què ens podria estar dient La sireneta? I de fet, ens diu moltes coses des que som molt petites i molt petits i tenim pocs materials crítics per entendre el que ens expliquen.\nPMG: Per tant, sabent que són productes culturals, com més inclusius siguin i més models alternatius i transformadors ens puguin oferir, molt millor. Ja m’hauria agradat a mi poder créixer en l’època de l’animació infantil actual. Com més s’obri el ventall, millor. I que s’enfadin els altres que no vulguin que s’obri. La resta seguirem aquí gaudint-ne.


Les varius són hereditàries? - Farmaceuticonline\nInici\tVida saludable\tLes varius són hereditàries?\nLes varius són hereditàries?\nNúria Casamitjana. Farmacèutica 17 de Març de 2020\nLes varius són una afecció crònica originada per la debilitat de les vàlvules i parets venoses, amb localització sobretot a les extremitats inferiors. En el nostre entorn és un problema que pot afectar fins i tot un 10% de la població, amb predomini clar en la dona, gairebé quatre vegades més que entre els homes.\nLa dona, per les seves característiques hormonals, hi té més propensió que l’home, i aquesta possibilitat creix encara més durant l’embaràs. Així mateix, l’ús d’anticonceptius orals comporta un risc afegit.\nLa funció de les venes és fer tornar la sang de la circulació perifèrica al cor, però a les cames aquest retorn es fa en contra de la gravetat. El mal funcionament més o menys important de les vàlvules (que en situació normal impedeixen el reflux de la sang cap a baix) comporta l’anomenada insuficiència venosa, que donarà lloc a la síndrome varicosa.\nEn aquest sentit, segons l’estat d’afectació de la vena o segons la pròpia vena afectada, pot originar-se un problema només estètic o una situació més seriosa.\nAl començament només s’aprecia el relleu venós, i l’afecció es limita a les venes més superficials.\nDesprés apareixen els símptomes més típics, com són pesadesa de cames, cansament, edema, rampes i dolor.\nMés endavant solen aparèixer picor o coïssor i pigmentació a la pell de la zona, i poden veure’s afectades venes més profundes.\nEn els estadis més avançats de la malaltia arriben a aparèixer les úlceres varicoses.\nRelleu venós a\nles venes més\nsuperficials. Cames pesades,\nrampes i dolor. Picor, coïssor i\npigmentació a la\npell de la zona.\nVenes més profundes.\nD’altra banda, cal destacar que algunes de les causes d’aquest mal són\ni que estats com l’embaràs o la menopausa afavoreixen la aparició de varius,\nperò que hi ha altres causes com l’obesitat, el restrenyiment o els anticonceptius orals que també hi influeixen.\nAixí mateix, determinats hàbits de vida (sedentarisme, o el fet d’estar moltes hores drets),\no fins i tot l’ús de peces de roba ajustades que limiten el retorn venós, poden actuar també com a desencadenants i, si poden evitar-se, ajudaran a prevenir les varius o a endarrerir el procés.\nEl SOL i les VARIUS\nLes activitats que augmenten la temperatura de les cames acostumen a fer empitjorar les molèsties, i, per això, cal ser prudent a l’hora de prendre el sol de forma directa.\nTanmateix, la frescor o l’aigua freda solen servir d’alleujament. La gimnàstica suau també és molt útil.\nLa insuficiència venosa sol tractar-se amb benes o mitges elàstiques encaminades a afavorir el retorn venós i a millorar la simptomatologia, però en cap cas garanteixen una desaparició definitiva del problema.\nLes mitges de compressió decreixent exerceixen una pressió màxima al turmell que va disminuint en el sentit ascendent de la cama; d’aquesta forma la pressió exercida ajuda a la circulació de retorn.\nPerò hi ha algunes patologies que impedeixen la utilització d’aquestes mitges, per exemple les trombosis profundes o els èczemes extensos. Les mitges han de col·locar-se a primera hora del matí abans de llevar-se, i s’han de fer servir fins a l’hora de anar-se’n al llit. El farmacèutic pot aconsellar en l’elecció i col·locació de les mitges més adequades, i també en el control d’alguns dels símptomes.\nEls tractaments quirúrgics o esclerosants són tècniques efectives per a l’eliminació de les varius, que poden però tornar a formar-se, ja que la sang es recanalitza a través d’altres venes que a partir d’aquell moment suportaran més treball, amb el risc corresponent de transformació en noves varius.\nLes característiques hormonals de la dona fan que sigui més propensa a les varius que l’home.\nEviti estar dret/a durant molt temps, i practiqui una activitat física adequada.\nEviti l’ús de peces de roba ajustades i l’excés de pes.\nLes mitges elàstiques s’han de col·locar abans de llevar-se.\nHi ha alguna manera d’evitar la suor?\nLa calor pot afectar a la presa de...\nMe’n vaig de viatge, m’he de vacunar?\nTrastorn del viatger\nM’he cremat! Què faig?\nSí, les mitges de compressió poden ajudar a...\nM’ha picat una medusa!


El Nàstic visita el camp de l'Osca amb la necessitat de guanyar després d'un irregular inici de Lliga - Esport3 - TV3 i Catalunya Ràdio\nEl Nàstic visita el camp de l'Osca amb la necessitat de guanyar després d'un irregular inici de Lliga\nLes dues ensopegades a casa fa que en només quatre jornades de Lliga el Nàstic tingui la necessitat imperiosa d'aconseguir punts. La primera ocasió la tindrà aquest dissabte a Osca, en un partit que es disputarà en una hora poc habitual, les quatre de la tarda. César Ferrando repetirà el mateix onze titular que va perdre a casa contra la Reial Societat amb l'única novetat de Whalid Cherfa al lateral esquerre en el lloc del lesionat Mingo. Els granes no volen que es repeteixi la història de la temporada passada, quan van perdre a l'Alcoraz per 3 a 2 després d'anar guanyant per 0 gols a 2.\n18/09/2009 - 15.29\nWhalid Cherfa sap des de dilluns que suplirà el lesionat Mingo al lateral esquerre. És l'únic canvi que César Ferrando ha preparat en l'onze titular per visitar el camp de l'Osca. La resta seran els mateixos que van perdre a casa contra la Reial Societat i que intentaran recuperar el pas ferm amb què van començar la Lliga.\nEn el record dels grana hi ha el desastre de la temporada passada. El Nàstic guanyava per 0 a 2 a l'Alcoraz i hi va acabar perdent per 3 a 2. Ara es tracta de no tornar a quedar retratats. Potser per això la plantilla ja ha posat per a la càmera després de l'entrenament. El partit contra l'Osca es disputarà en un horari poc habitual, les quatre de la tarda.


El sabor del paradís\nLa marca i la imatge\nLES PERES DE L'EDÈN\nSuport al punt de venda\nEXPERIENCIA EDENIA nota de premsa\nDegustacions a Plus\nPresentació d'EDENIA a la Llotja\nSORTEIG EXPERIENCIA EDENIA\nLA DOLÇOR D'EDENIA ES PASSEJA PER FRUIT ATTRACTION\nEDENIA ALS SUPERMERCATS LLOBET\nEDENIA, EL SABOR DEL PARADÍS Et garantim que la pera Edenia és la més sucosa del mercat, la pera amb més sabor\n(Consell Regulador de la Denominació d'Origen Protegida Pera de Lleida).\nLLIMONERA AMB PERSONALITAT\nDolça i granulosa al paladar\nBLANQUILLA LA MÉS SUCOSASucosa, fundent i refrescant\nCONFERENCE MOLT CRUIXENTFina, sucosa i dolça, amb un regust refrescant\nLes tres varietats El rebost d'Europa. Una de cada dos peres que es produeix a l'Estat espanyol procedeix de Lleida\nRegistra't I et farem arribar receptes, curiositats i informació nutricional de la pera EDENIA\nLa Denominació d’Origen Protegida Pera de Lleida està inscrita en el registre de Denominacions d’Origen Protegides i d’Indicacions Geogràfiques Protegides de la Comissió Europea des del mes de març de 2011.\nAquesta inscripció representa el reconeixement oficial per part de la Comissió a la Pera de Lleida, en les seves varietats de Blanquilla, Llimonera i Conference, i a les seves característiques úniques que li vénen conferides pel territori en el qual es cultiva (el Segrià, la Noguera, l’Urgell, el Pla d’Urgell i les Garrigues).\nLes varietats de la DOP Pera de Lleida presenten característiques organolèptiques –entre les quals destaca la seva dolçor–, de forma i de color que les diferencien de la resta de peres produïdes a l’Estat espanyol i a la resta d’Europa.\nAquest registre definitiu representa la culminació d’un procés que es va iniciar l’any 2004, impulsat per CATALONIA QUALITAT, i que tenia com a objectiu destacar les qualitats diferenciades de la producció de peres lleidatanes enfront la resta i identificar aquesta qualitat superior en el punt de venda, traslladant-ne aquesta informació al consumidor.\nEl llarg procés de reconeixement es va veure marcat l’any 2006 per un canvi de legislació i va obtenir el seu primer fruit l’any 2008 amb el reconeixement provisional del distintiu DOP Pera de Lleida, que ja es podia comercialitzar en tot el territori espanyol.\nLa política europea de qualitat reconeix i protegeix les denominacions de determinats productes específics que estan relacionats amb un territori o amb un mètode de producció. Aquest reconeixement es tradueix en els logotips que permeten identificar productes de qualitat diferenciada a la UE i que, mitjançant controls específics, en garanteixen l’autenticitat.\nUn producte identificat amb el distintiu DOP (Denominació d'Origen Protegida) ha demostrat que té unes característiques que només són possibles gràcies a l’entorn natural i a les habilitats dels productors de la zona amb la qual està associat. També es caracteritza perquè totes les fases del procés de producció de l’aliment es realitzen a la zona en qüestió, a diferència d’una IGP (Indicació Geogràfica Protegida).\nAixí, l’ordre AAR/317/2008, de 23 de juny, aprova el Reglament de la Denominació d’Origen Protegida Pera de Lleida (DOGC núm. 5163-01/07/2008).\nFinalitats del Consell Regulador\nLes finalitats del Consell Regulador són la representació, la defensa i la garantia de la DOP, així com la promoció de la DOP i de les seves característiques específiques.\nAMANIDA DE PERA, FORMATGE I NOUS\nUn plat especialment indicat contra l'estrès.\nLA FELICITAT ÉS LA PERA\nLa vitamina B de les peres és un component fonamental en la formació de la serotonina, un neurotransmissor que activa la\nsensació de plaer i benestar.\nSOM UNA DOP DEFINITIVA\nDes del 14 de març de 2011, ja podem dir que som una Denominació d'Origen Protegida.\nContacte amb Edenia\nAv. Tortosa 2, oficines 20-24


Un equip multidisciplinari de científics de diferents centres d'investigació de la Comunitat de Madrid, entre els quals es troben diversos hospitals i les universitats Politècnica de Madrid (UPM) i Complutense (UCM), han desenvolupat unes molècules sintètiques que són capaços d'unir-se a cèl·lules de neuroblastoma de forma específica. Així, són capaços de dirigir fàrmacs contra aquest tipus de tumors.\nSegons informen en un comunicat, per ara els assajos s'estan realitzant amb ratolins, però els investigadors esperen poder estudiar la seva aplicació en humans "en un termini de 2 a 5 anys". "El desenvolupament de sistemes com aquest, capaços de reconèixer les cèl·lules canceroses i de dirigir únicament cap a elles els fàrmacs necessaris per eliminar el tumor, és un objectiu primordial per incrementar l'eficàcia de la teràpia i disminuir els temuts efectes indesitjats associats", justifiquen.\nEn concret, la seva família de molècules es pot unir de forma específica a una proteïna que es troba present en la membrana cel·lular de més del 90 per cent de les cèl·lules de neuroblastoma, el transportador de norepinefrina (NET). "Aquestes molècules consten d'una petita estructura central composta per aminoàcids naturals que actuen com bastides o suports moleculars capaços de presentar estructures específicament dissenyades per encaixar en els centres de reconeixement de la proteïna NET de manera similar a la qual una clau encaixa en el seu pany" , explica Alejandro Baeza, investigador de la UPM.\nD'aquesta manera, afegeix Baeza, el procés de reconeixement és altament selectiu, ja que "només es produeix la unió amb la 'pany' adequada, que està localitzada únicament a la superfície de les cèl·lules de neuroblastoma i no en les cèl·lules sanes dels teixits sans veïns al tumor ".\nActualment, estan treballant en l'aplicació d'aquesta tecnologia per al transport específic de fàrmacs antitumorals en models de neuroblastoma similars als que apareixen en humans, concretament en models de ratolí transgènic que experimenten neuroblastoma metastàtic espontani. De forma paral·lela, estan estudiant l'ús d'aquests sistemes en la millora de les tècniques de diagnòstic clínic d'hora d'aquesta malaltia.


Mai no caminaré sol: Passejant per la costa Kenyata\nMalgrat travessar a Kènia de forma il·legal, ens vam dirigir a immigració per segellar el nostre passaport i no tenir posteriors problemes. Allà vam trobar en Abdul, un noi d'allò més eixerit que ens oferia anar a passar la nit a l'hotel del seu pare, a l'illa de Wasini. I bé, millor que la terra ferma, una illa, no? Doncs cap allà vam anar. L'illa va resultar ser d'allò més maca, amb un parell de poblets, gent simpàtica, i una increïble posta de sol! I l'hotel, una habitació amb una terrassa a 5 metres de l'aigua, perfecte.\nAllà vam viure la derrota del R. Madrid a la champions. Carai, quina festa vaig muntar! Però tu, Pep, sigues prudent! Segueix com fins ara!\nAquesta part de Kènia és coneguda pel parc natural de Kisite, on se suposa que hi ha la millor zona marina pel què fa a corals i peixos. Amb molta mala gana, vam pagar el abusius 20$ per a l'entrada del parc a fer snorkelling (sense comptar la excusrió! Barca, material del snorkelling, etc.). Un robatori a mà armada. Doncs bé, un cop a l'aigua, el coral mort, trencat.. troços immensos de coral de cap per a baix! No m'ho podia creure! I això és la millor reserva marina de Kènia? La millor de Kènia va resultar ser pitjor que la pitjor de Tanzània.\nVam tenir una decepció brutal. No podiem estar-nos de preguntar als de la barca si hi havien zones millors o perquè el coral estava destroçat. Les respostes eren que si la pesca amb explosius, que si el turistes amb les aletes (pots comptar!), que s'ha protegit tard... Res, que després de pagar una pasta per allò, vam anar a dinar amb la cua entre les cames.\nLa nostra següent parada era a Watamu, un poblet de pescadors al nord de Mombasa. Bé, avui la gent es dedica a turisme gràcies als centenars d'italians que venen als grans hotels propers al poble. Hi ha pizzeries, gelateries i tots els cartells en italià, i pel carrer, els locals et van dient "ciao". Au, a pastar, que jo no sóc italià! Hahahaha.\nLa Lisa va complir 30 anys, una altra que entra al honorable club super 3! Ho vam celebrar amb una visita molt interessant a una granja de serps, un gelat, una cervesa davant del mar i un pastís. No ens vam estar de res! A més va tenir la sort d'escoltar una de les seves cançons preferides en una botiga local: The Gambler, de Kenny Rogers.\nLa nostra propera parada va ser a Malindi, un altre poble carregat d'italians! Mamma mia!!! I com poden els italians, amb lo elegants que són, triar una platja on l'aigua és marró? Literalment marró. Allà no vam estar gaire ja que hem hagut de tornar a Mombasa uns dies degut a un petit problema sanitari, hehehe. Res greu que no es pugui solucionar. Avui, ja estem deixant la ciutat.\nA Mombasa hem aprofitat per visitar millor la ciutat i hem anat al cine a veure "Alicia al país de les meravelles" en versió original i en 3D. No us explico els problemes que tinc per entendre els conills quan parlen!!! I en Jonnhy Depp podria vocalitzar una mica!!! Bé, que segur que la peli és molt bona... almenys la Lisa va disfrutar com una nena petita. La part divertida és que aquests keniates són d'allò més divertits! Abans de cada pel·lícula, surt un missatge a la pantalla que posa "aixeca't per escoltar l'himne de Kènia", bé, en català no, hehehe. I apa, tots drets a dins de cine mentre sona l'himne amb la imatge d'una bandera ondejant al vent. Surrealista més no poder!\nUna altra part divertida és que ja m'assemblo més a l'Iniesta! Bé, no pel color de la pell ja que estic negre, però tothom em crida "Iniesta, Iniesta", o a vegades, "Messi" quan porto amb orgull la meva samarreta del Barça. Aquests dies he pogut veure en directe el Barça-València i el Barça-Stuttgart. Buf, quina meravella. Ahir em vaig perdre el recital a Saragossa ja que començaven a les 23h hora local. Ànims des d'aquí!\nPer acabar, volia fer una mica de comparació entre Kènia i Tanzània. Kènia és maco, però és car i han triplicat els preus (que tenim a la guia) durant els darrers 2 anys. El govern se n'aprofita d'allò més i jo aprofito per dir-vos, aneu a Tanzània enlloc de Kènia! Menys turístic, més salvatge, més verge, més barat, la gent més simpàtica, els safaris depèn la època també millors a Tanzània, i el buceig o el snorkelling mil vegades millor.\nNo tinc res en contra de Kènia, a part de que ens estan robant cada dia amb els preus, però tots els que hem estat als dos països, concidim que Tanzània ens sentim més a gust, que s'ha de visitar ara, abans que s'ompli de turistes que destrossin la seva autenticitat, com ha passat a Kènia. Kènia no canviarà en els propers 30 anys, en canvi Tanzània ja està canviant. Afanyeu-vos!\nPublicat per Marc Coll a 11:32\nKGUN10 27 de març de 2010 a les 8:41\nHola Marcus, TIO QUINA SERP MES MACA!!\nVeig pero que la Lisa no va gaudir tan =P\nOtres lo del mapa es una idea collonuda i practica per als teus fans que tard o d'hora visitaran aquest ermos pais.\nApa Iniesta que us ho passeu molt be.\nAnònim 28 de març de 2010 a les 21:24\nahir vaig estar am el teu germà i vam estar parlant del teu viatge...que ens fas una enveja increible!!!!!!!!\ncom diuen per aki, lo del mapa molt bona idea, així sabem on estan exactament tots els llocs on vas...\nMarta 29 de març de 2010 a les 8:43\nBones Marc! Quin gran viatge!!\nTu que ets un enamorat d'Àfrica i has estat a Tanzània, si encara no l'has vist et recomano el documental "Darwin's Nightmare". No sé si viatjant pel país has notat l'efecte que té la pesca internacional al llac Victòria...\nVal la pena veure'l tot i que, t'aviso, fereix la sensibilitat.\nMarc Coll 29 de març de 2010 a les 12:42\nMerci pels piropos! Us trobo a faltar!\nAl final la Lisa va agafar alguna serp, pero he posat la foto mes divertida, hehehe\nOstres Marta, no he vist el documental. Intentare veure'l. Tard o d'hora passare pel llac Victoria, per la part de Kenia i Uganda. Gracies pel consell!\nMeri! No et vull fer enveja! Vine a visitar-me i podras viure el mateix :P\nJoan 29 de març de 2010 a les 23:39\nMestre, hauries d'incloure el xines i l'arab en el traductor !! wo xiang ni hen duo !\nMarc Coll 30 de març de 2010 a les 11:43\nHehehe, tens raó! A veure si els qui hi entenen dáixo s'espavilen! Hahaha\nUnknown 1 d’abril de 2010 a les 12:57\nQue tal monstruo\nHe visitado varias veces tu blog pero no le actualizas mucho ultimamente, se conoce que desde que te has echado novia tienes mas cosas que hacer por la noche que ponerte a escribir un diario\nYa veo que te va fenomenal, cosa que me alegra mucho. Yo ya estoy acabando mi aventura ya que vuelvo para españa pronto. He estado en un velero, en camboya y ahora en Laos. Al final no he llegado a dos meses, eso es una tonteria comparado con lo tuyo.\nSigue asi que a lo mejor pronto nos vemos\nUn saludo desde Laos


In memoriam - Diari de Girona\neugènia pascual i puig 04.09.2017 | 07:09\nUna pèrdua és sempre difícil de pair i si aquelles persones que marxen del nostre costat sobretot ho fan aviat i sobtadament, encara més.\nÉs molt fàcil caure en els tòpics de lloar els que moren i fer-ne un record perfecte, irreal, però en aquest cas no cal fer cap esforç per trobar valors humans únics i remarcables a destacar.\nEls nostres camins varen coincidir quan jo, recent tornada a Girona, vaig començar a assistir a la Mesa d'Entitats en nom de la PAH.\nAquesta determinació, acompanyada de treball incansable i constant, un profund respecte per a tothom i una passió i amor pels seus han fet que avui, sense haver d'inflar el que sentim ni una mica, ens faci sentir una gran tristesa per la teva pèrdua.\nEt recordarem i recordarem la teva lluita, fent que el teu somni d'una Girona Est com un barri més, cuidat, integrat, conegut i que els gironins sentin amb orgull, sigui també el nostre somni. Crec que t'ho devem tots i que et faria molt feliç.\nNo vull caure en el sentiment d'injustícia per la teva marxa, estic segura que tu miraries d'animar-nos i aconseguiries endolcir una mica aquest dia amb el teu somriure discret, honest i sincer.


Edificis, Croàcia...Indagacions!! - Escola Infantil Magnòlia\nMar 7, 2019 | Elefants\nINDAGUEM SOBRE ELS EDIFICIS, EXPLOREM CROÀCIA\nAl llarg del mes de gener i febrer els elefants hem estat descobrint una nova unitat d’indagació anomenada Edificis i hem explorat el món descobrint un nou país, Croacia.\nHan estat 2 mesos plens de descobertes, experimentacions i aprenentatges nous que ens han portat al final a connectar les dues unitats i a conèixer realitats diferents a les nostres.\nDins de l’apartat d´Edificis ens hem preguntat què és un edifici, on són, com són, perquè serveixen, és a dir quina és la seva funció, quina és la nostra responsabilitat, i quina és l’emoció que ens provoca quan reconeixem edificis famosos o coneguts que hem vist a les nostres sessions de bits, ( Torre Agbar, Sagrada Família, Hotel Vela, ….)\nTambé hem jugat a construir edificis amb diferents materials: blocs de fusta, amb material de rebuig (capses, caixes, ampolles,…), Per endinsar-nos en l’apartat dels materials de la construcció, hem explicat el conte dels 3 porquets i ens hem preguntat quins materials són els més resistents, què s’utilitza per unir aquests materials,… Vam portar diferents tipus de vehicles de la construcció a l´aula, els vam observar, jugar i finalment vam baixar al sorral de l’escola per convertir-nos en treballadors de la construcció.\nExplorant el món hem descobert Croàcia i l´hem connectat amb l’estació de l’any: hivern i els seus colors jugant amb el gel i fent neu artificial amb bicarbonat i aigua, per jugar finalment amb la neu aconseguida. Tota una experiencia que els hi va agradar molt.\nDe Croàcia vam descobrir els seus menjars típics, la fauna i la flora més autòctona, els vestits, danses i cants tradicionals a través de diferents imatges i vídeos escollits. Vam connectar amb el dia de la Pau i la no violència i vam explicar que a Croàcia hi va haver una guerra fa anys, i que ara estan en Pau. Per últim una ciutat, Dubrovnik on la seva muralla ens va servir per connectar amb l´unitat d´indagació d´edificis ja que vam construir una muralla amb les peces de fusta i pasta de modelar que ens va servir per unir.\nTotes aquestes propostes, experimentacions i provocacions didàctiques les vam realitzar utilitzant diferents rutines de pensament: Diagrames de Venn, Explosió d´opcions, Veig-Penso-Em pregunto, Comparo i Contrasto, Mapes conceptuals, …i les claus del pensament que fan que el nostre pensament sigui el més visible possible.\nAquí teniu un recull de fotografies de la historia de l’aprenentatge dels elefants, esperem que us agradi.\nSortida per l’illa de l’escola\nUn recorregut curtet, però ple d’aprenentatges!!\nProperas xerrades del nostre dietista\nTota la informació sobre la propera xerrada i us en facilitem la inscripció!!\nDescobrint els fenòmens naturals\nHem passat grans moments, divertits i únics treballant aquesta unitat d´indagació


Endavant Villarreal CF - Trigueros i Naiara gaudeixen amb 'Una Estrella al Teu Cole'\nEndavant | 23 / 10 / 2019\nEls futbolistes groguets van visitar el CEIP José Soriano de Vila-real gràcies a la iniciativa d'Endavant Club Groguet\nEls jugadors del Villarreal CF Manu Trigueros i Naira Ves van tornar a l'escola per un dia. Els migcampistes groguets van visitar el CEIP José Soriano de Vila-real gràcies a la iniciativa d'una 'Estrella al Teu Cole' de la iniciativa Endavant Club Groguet. Al centre, els futbolistes es van divertir i van compartir les seues millors anècdotes tant dins com fora del terreny de joc.\nEls alumnes de l'escola vila-realenca van poder conèixer els seus ídols grocs. Manu Trigueros i Naiara Veus es van sotmetre a una distesa i entretinguda roda de premsa amb els xiquets, que van agafar el micro i van exercir de periodistes per un dia. Per si fos poc, els joves estudiants es van fer amb l'autògraf dels groguets, que també van posar en una foto de grup per al record. Com a colofó, els estudiants van poder jugar a futbol amb els seus nous ídols al gimnàs de l'escola. Una vesprada inoblidable.\nLa iniciativa 'Un Estrella al Teu Cole', integrada dins d'Endavant Club Groguet, compta amb un ampli recorregut en les últimes campanyes. Aquest curs, Carlos Bacca i Maria Sanjuán ja van assistir a l'Avel·lí Corma de Moncofa en la primera activitat de la temporada. Ara, Manu Trigueros i Naiara Ves s'han sumat, al costat dels seus companys, a aquesta activitat al CEIP José Soriano.\nD'aquí en endavant els futbolistes del Villarreal i les jugadores del Femení A acudiran a diferents centres escolars per conèixer als més menuts. A més de les visites dels futbolistes groguets, els centres escolars de la província de Castelló poden gaudir de forma gratuïta d'un entrenament dirigit pels tècnics de la #CanteraGrogueta i d'una visita guiada per l'Estadi de la Ceràmica.\nMore in this category: « Pla d'activitats per al partit davant l'Alavés\tAlmassora, protagonista d'Endavant Província »


La llista negra d'Hisenda: morosos i corrupció\nUnes 7.000 persones i entitats tenen un deute amb l'Agència Tributària Espanyola que puja, en total, a 17.000 milions d'euros segons la llista que com\ncada any s'ha fet pública. Entre els noms destacats, un de vinculat amb un escàndol recent: Luis Medina Abascal, el famós aconseguidor de mascaretes al Madrid de l'inici de la pandèmia.\nA Catalunya, l'Agència Tributària autonòmica ha assenyalat 51 contribuents amb un deute de més de 600.000 euros, una llista que encapçala una empresa d'apostes esportives en liquidació, Playbadalona SA.\nLes circumstàncies de cada nom de la llista són diverses, però curiosament repassar les cares conegudes es converteix en un recordatori dels escàndols econòmics de la història del país.\nUnes 7.000 persones i entitats tenen un deute amb l'Agència Tributària Espanyola que puja, en total, a 17.000 milions d'euros segons la llista que com cada any s'ha fet pública. Entre els noms destacats, un de vinculat amb un escàndol recent: Luis Medina Abascal, el famós aconseguidor de mascaretes al Madrid de l'inici de la pandèmia. A Catalunya, l'Agència Tributària autonòmica ha assenyalat 51 contribuents amb un deute de més de 600.000 euros, una llista que encapçala una empresa d'apostes esportives en liquidació, Playbadalona SA. Les circumstàncies de cada nom de la llista són diverses, però curiosament repassar les cares conegudes es converteix en un recordatori dels escàndols econòmics de la història del país.\nCom pot afectar les hipoteques la pujada dels tipus d'interès?\nA principis de juliol es preveu que s'incrementin els tipus d'interès a causa de l'alta inflació, que està quatre o cinc vegades per sobre del que est\nableix el mandat del BCE, el 2%. Els bancs centrals de diferents països, incloent-hi l'europeu, han acordat apujar els tipus, però no hi ha unanimitat sobre la decisió i, a un altre nivell, són molts els que es pregunten com afectarà això una hipoteca a tipus variable l'any que ve.\nA principis de juliol es preveu que s'incrementin els tipus d'interès a causa de l'alta inflació, que està quatre o cinc vegades per sobre del que estableix el mandat del BCE, el 2%. Els bancs centrals de diferents països, incloent-hi l'europeu, han acordat apujar els tipus, però no hi ha unanimitat sobre la decisió i, a un altre nivell, són molts els que es pregunten com afectarà això una hipoteca a tipus variable l'any que ve.\nEl diner negre que desapareix i l'ascensor social que s'encalla\nSembla que podem estar davant la fi del diner negre, segons Albert Martín, cap d'Economia de l'Ara i col·laborador de "La tarda", que ho atribueix, en\ntre altres coses, al fet que determinats sectors estarien pagant elque abans no pagaven per poder accedir ara a les ajudes públiques que es concedeixen arran de la crisi de la covid.\nD'altra banda, Martín posa sobre la taula un estudi que adverteix que a Espanya si vens d'una família rica tens 24 cops més possibilitats de prosperar que si vens d'una família humil.\nSembla que podem estar davant la fi del diner negre, segons Albert Martín, cap d'Economia de l'Ara i col·laborador de "La tarda", que ho atribueix, entre altres coses, al fet que determinats sectors estarien pagant elque abans no pagaven per poder accedir ara a les ajudes públiques que es concedeixen arran de la crisi de la covid. D'altra banda, Martín posa sobre la taula un estudi que adverteix que a Espanya si vens d'una família rica tens 24 cops més possibilitats de prosperar que si vens d'una família humil.


La CUP demana ‘pla de mandat’ amb una ‘nova fórmula de govern’ liderada per TeC i ERC-MES\nYou are here: Home / Dia a dia / Política / Societat / La CUP demana ‘pla de mandat’ amb una ‘nova fórmula de govern’ liderada per TeC i ERC-MES\n«Aquesta conjuntura, ens brinda moltes oportunitats, sobretot en relació a com afrontem aquesta darrera part de mandat i quines mesures es prenen per garantir no sols un Ajuntament que respecti les llibertats i drets de les terrassenques sinó també que demostri com la lluita pels drets nacionals no es pot entendre sense afrontar la situació d’emergència que viu la ciutat.»\nSobre la base d’aquestes consideracions, la CUP egarenca entra en el debat sobre la crisi de govern a la ciutat i fa una proposta pública i oberta a la ciutadania: «S’ha de parlar de pla de mandat, per curt que sigui». I no només parlen de mandat, sinó que indiquen a quina fórmula de govern podrien donar suport en base a aquest programa, «una nova fórmula de govern liderada pels grups municipals de Terrassa en Comú i Esquerra Republicana – Moviment d’Esquerres.»\nPer aquests motius, la CUP mostra la seva contrarietat pel que «no només no se’ns ha cridat per mantenir cap trobada formal amb el grup municipal que possiblement acabarà accedint a l’alcaldia – malgrat el nostre suport sigui fonamental per a que aquest fet es produeixi- sinó que tampoc hem rebut cap full de ruta o unes mínimes línies programàtiques que haurien de guiar aquests 18 mesos que queden de mandat. Ens costa d’entendre com es pot plantejar un canvi en el model de ciutat si no és posant sobre la taula de quina manera ho afrontarem.». Així com amb el fet, paradoxal, que «Terrassa en Comú malgrat haver posat sobre la taula en infinites ocasions la incapacitat de governar del PSC, no els descartava com a socis de govern.»\nText íntegre del comunicat-convocatòria de la CUP-Terrassa:\nLa situació per la qual està passant l’Ajuntament de Terrassa és complexa i extraordinària, de la mateixa manera que ho és la realitat política actual. L’acte de compromís de Jordi Ballart ha deixat el consistori en una posició inèdita que requereix d’una resposta a l’alçada per part de tots els partits que formem part del Ple.\nAquesta conjuntura, ens brinda moltes oportunitats, sobretot en relació a com afrontem aquesta darrera part de mandat i quines mesures es prenen per garantir no sols un Ajuntament que respecti les llibertats i drets de les terrassenques sinó també que demostri com la lluita pels drets nacionals no es pot entendre sense afrontar la situació d’emergència que viu la ciutat.\nL’Ajuntament, davant d’aquests moments, essent la institució pública que tenim més a prop, hauria d’obrir-se i desplegar-se, amb la finalitat d’afavorir l’apoderament ciutadà que viu la nostra ciutat, però també ha de començar a fer efectiu un canvi en el model de ciutat on totes les terrassenques, sobretot les més vulnerades, vegin canvis efectius en les seves condicions de vida.\nEn canvi, en comptes d’aprofitar aquesta nova correlació de forces que podria ajudar a formar un nou govern a la ciutat, precisament, per posar sobre la taula un projecte polític programàtic de cara als 18 mesos que resten de mandat amb la finalitat de millorar les condicions materials de vida de la classe treballadora, sembla que alguns grups municipals estan més preocupats per cobrir una estratègia electoralista, que no pas pels veritables interessos de la nostra ciutat.\nEn aquest sentit, fins i tot, hem pogut viure la proposta d’un govern de concentració en el que Terrassa en Comú malgrat haver posat sobre la taula en infinites ocasions la incapacitat de governar del PSC, no els descartava com a socis de govern.\nAvui mateix se celebrarà la junta de portaveus prèvia al ple extraordinari que hem de celebrar davant la dimissió de l’alcalde de la nostra ciutat i de 5 regidores de govern. Tanmateix, no només no se’ns ha cridat per mantenir cap trobada formal amb el grup municipal que possiblement acabarà accedint a l’alcaldia – malgrat el nostre suport sigui fonamental per a que aquest fet es produeixi- sinó que tampoc hem rebut cap full de ruta o unes mínimes línies programàtiques que haurien de guiar aquests 18 mesos que queden de mandat. Ens costa d’entendre com es pot plantejar un canvi en el model de ciutat si no és posant sobre la taula de quina manera ho afrontarem.\nEn aquest sentit, des de la CUP, conscients de quin és el nostre paper, el temps que resta de mandat, que el govern a qui donarem suport governarà en minoria i els límits de la institució que hem conegut de primera mà després de més de dos anys d’experiència dins el camp de la política institucional a la nostra ciutat, creiem que és necessari començar a afrontar, no a nivell discursiu sinó a nivell material, què es pot fer en aquests 18 mesos.\nS’ha de parlar de pla de mandat, per curt que sigui. En aquest sentit, volem plantejar unes propostes programàtiques de mínims, senzilles, factibles i de consens que per nosaltres son prioritàries a d’altres mesures tenint en compte el context en el que ens trobem, com a condició per podar donar suport a una nova fórmula de govern liderada pels grups municipals de Terrassa en Comú i Esquerra Republicana – Moviment d’Esquerres.\nEntenem que el context nacional és el què ens ha dut a aquest escenari. Com vam dir, nosaltres no donarem suport ni explícit ni implícit al bloc del 155. Però som una força municipalista que no podem entendre que per aquest simple fet el canvi s’hagi de validar. Com ja hem estat fent durant aquests més de dos anys, la nostra és una proposta de canvi efectiu per a les condicions de vida de les terrassenques, afrontant tant les situacions d’emergència com el canvi profund en el model social.\nAixí doncs, considerem que aquesta és una oportunitat per demostrar que el canvi no només és possible sinó que és en favor de la ciutadania. I perquè això sigui així, és necessari que tinguem clar un full de ruta local que assenti, durant aquests propers 18 mesos, una nova administració, transparent, efectiva en combatre les situacions de crisi social que vivim i que obri un nou període on la ciutadania sigui l’agent real de la transformació\nEn base a tot l’exposat i per prendre la decisió definitiva de quin serà el nostre posicionament, i per tant, el sentit del nostre vot, de cara al ple extraordinari, convoquem una assemblea oberta que tindrà lloc el proper dimecres a les 19h a la sala d’actes del centre cívic President Macià i a la que us convidem a tots i a totes a participar-hi.


El joc de doble escot amb què Kate Middleton actualitza la seva americana de fa 5 anys | le Koncept\nEl joc de doble escot amb què Kate Middleton actualitza la seva americana de fa 5 anys\nEn un període en què hem retallat agenda a l’màxim, també les trucades de vídeo s’han convertit en el dia a dia dels membres de la reialesa. A més, les pròpies royals han estat de les primeres a adaptar la seva armari a les trobades virtuals creant barreges formals que no arribessin a ser massa arreglades. Màxima d’Holanda o Letícia són alguns exemples de com és possible encertar amb els seus compromisos i alhora seguir sorprenent als seus fans. També Kate Middleton podria formar part de la llista. La duquessa de Cambridge aprofita aquestes cites dese casa per reciclar alguns dels seus models més coneguts (de fa fins i tot diversos anys). I aquest dissabte ha creat un look a mig camí entre el seu fons d’armari i les tendències de la temporada.\nKate Middleton i Guillem d’Anglaterra\n– la col·lecció de vestits-joia que Kate reserva per als seus actes privats (i que estem desitjant veure)\nJa que el Regne Unit també ha començat amb la fase vacunació, tant la Duquessa com el príncep Guillem han parlat amb alguns dels ciutadans que anaven a rebre la vacuna pròximament. Un gest de suport que Kate hauria celebrat reciclant no només una de les seves peces favorites sinó també en el que és el seu color predilecte. Òbviament ens referim a l’verd, un matís que es carrega de significat en aquest context a l’estar relacionat, segons la psicologia del color, amb l’esperança i, històricament, amb l’àmbit de la salut.\nUna peça que no passa de moda\nL’americana de Kate, en color verd oliva, seria un model de Smythe (575,71 euros) totalment funcional. Malgrat que la va estrenar fa 5 anys -en setembre de 2016-, al desembre de 2018 va tornar a portar-la. De fet, es tracta d’un model tan atemporal, com la majoria dels que li agrada incorporar a la duquessa de Cambridge al seu armari, que la signatura seguiria tenint a la venda. A més, el fet que el model es digui Duchess és una coincidència que provaria que estaria 100% feta per a ella.\nEl misteriós estrena de Kate\nLa sorpresa va ser que, si normalment Kate combina aquest tipus de jaquetes amb samarretes de coll caixa o camises d’inspiració masculina, preferís afegir un original model amb escot ‘V’ infinit. I és que la peça d’estrena portava també solapes com si d’una blazer es tractés, un detall que la duquessa de Cambridge va deixar a la vista creant un doble tall de bec. Tot i que les obertures de l’escot semblen convidar a afegir collarets, es va limitar a completar el look amb uns petits pendents amb forma de cèrcol per no sobrecarregar la combinació.\nFes click per veure ‘El Armari de Kate Middleton’, un format que desglossa a l’detall les claus del seu estil actual i al llarg dels anys. Pots veure més en la nova plataforma de vídeo HOLA! PLAY, on trobaràs programes de cuina, moda, decoració i documentals biogràfics de ‘royals’ i ‘celebrities’. No t’ho perdis!\n← CENTRE DE VENDES Xi’an Vanke · VIEW LAKE\nTaylor Swift deia la veritat sobre la cançó “Famous”, Kanye West i Kim Kardashian van mentir →


Una infermera a Idomeni ~ Ciutat Nova\nper Josep Bofill | 27 maig, 2016 | Sense categoria | 0 comentaris\nCONEIXEM LA VIDA A UN CAMP DE REFUGIATS DE LA MÀ D’UNA INFERMERA CATALANA QUE HI HA PASSAT DUES SETMANES\nEl dia que vaig decidir aventurar-me a fer el voluntariat a Grècia vaig tenir molt clar que volia ajudar en el que fos possible, i sabia que si podia col·laborar com a infermera, aportaria el meu granet de sorra i viuria una gran experiència a nivell personal i professional.\nNo coneixia gaire bé la situació de la guerra de Síria, ni tampoc l’existència del camp de refugiats d’Idomeni fins un mes abans. Vaig contactar amb l’ONG Team Humanity i a partir d’aquell dia, el viatge va començar sol.\nLa meva sorpresa en arribar a Polykastro, a 10km d’Idomeni, on la majoria dels voluntaris ens hostatjàvem, va ser la quantitat de catalans i espanyols que hi érem com a voluntaris!\nEl primer dia, abans d’entrar al camp amb cotxe, em van fer el primer, i no l’últim, control policial en el que ens demanaven la identificació, d’on veníem, amb quina organització estàvem i què veníem a fer. El primer que penses quan t’interroguen d’aquella manera es que estiguis fent “alguna cosa malament”, però al moment d’entrar al camp i veure tota la gent que viu en aquelles condicions, t’adones que no arreglaràs el món, però podràs contribuir a que visquin una mica millor.\nIdomeni és el camp a prop de la frontera amb Macedònia, que molts\nvolen travessar per continuar el seu camí a alguna part d’Europa on els acullin, com per exemple Alemanya, i fugir de Síria, on estan bombardejant les seves cases i famílies.\nUna vegada instal·lada al camp, els refugiats t’acullen com si fossis de la seva família i et fan sentir segura i tranquil·la.\nCom a infermera, m’encarregava de distribuir les donacions que rebíem per la tenda de campanya mèdica: medicaments, material de cures, benes, màscares… A més d’atendre els pacients per controlar la tensió, glicèmia, fer cures, immobilitzar dits per capsulitis després d’una baralla, mirar la temperatura…\nCom ens enteníem? Vaig tenir la sort de treballar amb voluntaris d’origen iraquià, siri, iranià… que sabien parlar els tres idiomes més comuns en els refugiats: kurd, afganès i farsí (o persa). Després m’ho traduïen a l’anglès. Els primers dies varen ser durs, la mala alimentació (no sempre teníem temps per menjar), la calor i la nova situació. Tot influïa.\nPerò un cop asseguda al voltant de la foguera que feien per cuinar els aliments o preparar el chai (te negre), recordaves que aquestes persones viuen totes les èpoques de l’any al camp, no sempre tenen les primeres necessitats cobertes i segur que preferirien viure a les seves cases i tornar al seu país, cosa que jo faria al cap de dues setmanes.\nRecordo el primer dia que vaig menjar asseguda i amb un plat a taula: una família de refugiats que ens va invitar, a dues voluntàries metgesses i a mi, a la seva tenda a sopar verdura cuinada per ells. Un dels millors plats que he agraït en molt de temps!\nNo sempre teníem molts pacients, ja que hi havia altres tendes sanitàries com Bomberos en acción, Metges sense Fronteres, Creu Roja… Tot i així, si algun dia no ajudava a la tenda mèdica col·laborava amb altres ONG com Hot Food Idomeni que s’encarregaven de cuinar i distribuir menjar, un treball dur per les altes temperatures del foc a la cuina. Vaig quedar molt sorpresa de la il·lusió amb què cuinaven. Cada tarda distribuïen més de 5.000 plats.\nAltres dies col·laborava amb l’ONG Erec de Barcelona, on hi ha sobretot bombers que feien (i fan) un treball magnífic. Cada matí van al mercat de Tessalònica amb una furgoneta, compren fruita i verdura fins emplenar-la fins dalt i tornen a Polykastro. A la tarda, preparàvem bosses de fruita, aigua i algun dolç per a l’esmorzar per als nens. Les carregàvem a la furgoneta i les repartíem durant la nit a altres camps més petits. Aquests petits camps eren atesos i rebien menjar i roba, però no tenien sempre les necessitats cobertes. Per aquest motiu, que quan anàvem a repartir les bosses dels esmorzars només per als nens, tenda per tenda, i preguntàvem quants fills eren a la família, podies veure com la quantitat de fills creixia cada dia que hi anàvem. I jo pensava que també mentiria als voluntaris per aconseguir una poma…\nLa setmana següent ja em trobava més en mi salsa i coneixia tot el camp d’Idomeni: les grans tendes de Metges sense fronteres plenes de lliteres per dormir o endolls per carregar el mòbil, l’oficina d’ACNUR per temes legals, la tenda on repartien més de 10.000 tes al dia, les furgonetes on repartien els menjars i els horaris de cadascuna, el centre cultural on feien classes per a nens i adults. No era fàcil intentar educar els nens després de tot el que estaven vivint, però l’energia de tots els voluntaris que hi participen no té límits.\nNo totes les experiències eren tan maques com ho estic dibuixant, també vaig viure situacions tenses en les que no vaig passar por, però si em van fer reflexionar: veure córrer a la gent per la llançada de gas dels policies quan intentaven creuar la frontera, veure com alguns refugiats es manifestaven enfadats rere un accidental atropellament d’un policia a un refugiat, lidiar amb les famílies que et demanaven desesperadament una nova tenda de campanya ja que la seva s’havia trencat després del temporal, o veure nens caminant amb sabates més grans que ells i al dia següent atacats de por pels avions militars que passen ben a prop del camp…\nL’última setmana em van ensenyar a valorar la humilitat. Els integrants de l’ONG i els refugiats més propers varen construir una «petita església cristiana», al costat d’una «mesquita» on els musulmans anaven a resar. No importa la cultura, religió o tradició que tinguis, sinó la importància de ser humil i empàtic amb les persones.\nDesprés de 15 dies immersa en un món totalment desconegut per a mi, he après moltes coses, com és valorar el que tenim i tenir consciència del que passa al voltant del nostre món.\nJúlia Fagoaga (abril, 2016)\nAvençament d’un article que es publicar a revista Ciutat Nova 165 de juny-juliol de 2016


Emanuel Church de Charleston, un cant per la unitat - Revista Musical Catalana\nEmanuel Church de Charleston, un cant per la unitat\nPer Ricard Bordas\nEl 17 de juny passat al vespre vaig anar amb el meu fill i un amic seu a un partit de futbol de copa entre el Charleston Battery i l’Orlando. Era un dimecres molt calorós i xafogós, típic de principi d’estiu a la costa de Carolina del Sud. El partit es va allargar fins a la pròrroga i els penals. En acabar el partit tots estàvem una mica decebuts; el nostre equip de la ciutat havia perdut amb el nou equip de Kakà. Eren passades les deu de la nit.\nTornant cap a casa per un dels carrers principals de Mount Pleasant, tot era fosc i solitari. Un cotxe de policia ens va passar a molta velocitat amb els llums encesos i la sirena en direcció al famós pont Ravenel que creua el riu Cooper i que connecta les ciutats de Charleston i Mount Pleasant. Pocs minuts més tard arribava a casa amb una sensació estranya. Els nens anaren directament a jugar a l’habitació del meu fill i jo vaig connectar la CNN. En un moment vaig entendre per què hi va haver gent que va marxar del partit durant la pròrroga.\nA les nou de la nit, un individu havia entrat a la històrica església Mare Emanuel de Charleston, de majoria negra, i havia disparat contra diverses persones que es reunien, com cada setmana, per estudiar la Bíblia. A mitjanit es confirmava que hi havia hagut nou morts i que el crim era un hate crime o crim d’odi, en aquest cas racisme. Vaig tenir una sensació de fredor, de ràbia, d’incredulitat.\nTres setmanes abans d’aquest tràgic i horrorífic atemptat, vaig dirigir l’últim assaig de l’any amb el Kirk Choir de la Primera Església Presbiteriana de Charleston, una de les més històriques dels Estats Units. Les dues esglésies són al centre històric de la ciutat i Charleston és coneguda com the Holy City o Ciutat Santa pel seu gran nombre d’esglésies. Com cada dimecres durant els últims dotze anys, a les nou de la nit, jo passava amb el cotxe per davant de l’església Emanuel de Charleston. L’església està al carrer Calhoun, molt a prop de la Marion Square, en una secció on s’han construït alguns edificis més moderns, com la biblioteca de la ciutat, una escola pública i el nou auditori Gailliard que s’obrirà aquesta tardor. Sempre que hi passo em miro el campanar, les parets blanques i les escales que porten a la porta principal del santuari. Poc podia imaginar-me que tres setmanes més tard els feligresos d’aquesta església i la ciutat de Charleston patirien un acte criminal racista amb tant d’odi a mans d’un jove blanc de vint-i-un anys. Els dies següents van ser molt intensos per a la gent de la ciutat. El mateix divendres vaig anar amb la meva esposa i el meu fill de deu anys a l’església Emanuel a posar flors i un missatge de pau. Enmig d’un gran nombre de càmeres de televisió, hi havia un silenci solemne, llàgrimes i pregàries. Hi va haver nombrosos actes de solidaritat envers les víctimes i els familiars. Contràriament al que el jove assassí desitjava, la gent de Charleston s’havia unit més que mai.\nLes celebracions litúrgiques del diumenge van reflectir el sentiment de la gent. A l’església First Scots, a les deu del matí i amb les portes del santuari obertes, s’escoltaven les campanes de totes les esglésies de Charleston que tocaven a l’uníson. Enmig del silenci dels feligresos, el cor va començar a cantar “Lord I want to be a Christian in my heart”, una spiritual tradicional molt senzilla, però d’una intensitat molt emocional. Mentre dirigia la peça, podia escoltar el so de les campanes de fons. Algun cantaire plorava. Tot i la senzillesa de l’spiritual, l’emoció em va envair i em va ser molt difícil dirigir.\nPocs dies després, el president Obama oficiava l’homilia pel funeral del reverend Clementa Pinckney, una de les víctimes. Les spirituals i la música gospel va presidir la celebració, interpretades per un cor de centenars de cantaires, majoritàriament de raça negra, on hi havia també companys meus de treball de la universitat. Obama va acabar l’homilia cantant un altre himne molt arrelat als EUA: Amazing Grace. L’himne, compost el 1760-1770 per qui havia estat traficant d’esclaus i convertit al cristianisme John Newton, parla de perdó i redempció. A la veu del president es van anar afegint, l’un rere l’altre, els músics i els més de cinc mil assistents, que van acabar cantant junts “… I was once lost but now am found”.\nEls cants d’unitat i solidaritat a Charleston van vèncer l’odi i el racisme. Els nostres cors són ara un de sol.