Llegeix els 4 primers capítols del volum I (Nou maneres de morir a l'espai) - Skørdåt (català)\nLlegeix els 4 primers capítols del volum I (Nou maneres de morir a l'espai)\nAny 2652. Hi ha més de 700 mil milions de persones. El Sistema Solar està superpoblat i al caire del col·lapse. Els béns bàsics escassegen: menjar, aigua, aire, energia (electricitat, gas, carburant), habitatge... i són objecte de tràfic i sobrepreus. Les deixalles, la brutícia i la contaminació són un problema endèmic arreu i, a causa de la massificació, les malalties i epidèmies fan estralls entre la població.\nDavant la manca de govern i d'estructura social, arreu han sorgit màfies, clans i senyors de la guerra que dominen els territoris i controlen els subministraments, sempre al marge de la legalitat. Per les seves mans passa de tot: armes, drogues, aigua, aire, aliments sintètics, medicaments, gas, carburant, electricitat, codis digitals per a accedir a qualsevol informació... Molts d'aquests béns són elaborats pels mateixos clans, i després els distribueixen (sense deixar que altres elsi facin la competència, si convé usant la violència, de manera que controlen els preus, sempre a l'alça); i, si no els elaboren ells mateixos, els roben o els pirategen i després els distribueixen il·legalment. Quan no es fumen batusses amb l'exèrcit o no s'esbatussen entre ells, extorsionen les empreses per tal de treure'lsi diners, o bé subornen càrrecs locals per a aconseguir algun benefici; i, si no en tenen prou (i normalment no en tenen mai prou), collen la gent del carrer amb amenaces, xantatges, segrestos i ràtzies. Fins i tot dins les estacions espacials, on els directors poden controlar l'activitat gràcies a la guarnició militar que hi ha destacada allà, hi ha espais controlats per traficants de drogues, armes i aliments.\nD'altra banda, l'exèrcit ha esdevingut inoperant a l'hora de controlar el Sistema Solar. Es calcula que només un terç de les forces armades fan les funcions de control i seguretat en el trànsit; però en qualsevol cas mai protegeixen la gent. Els altres dos terços de les forces armades s'han convertit o bé en mercenaris al servei de les grans corporacions o dels grans clans, o bé acaben actuant per compte propi per tal d'enriquir-se robant o xantatjant els transportistes.\nI així funciona la societat de mitjan segle XXVII. Una època fosca que els historiadors posteriors anomenaran "Neofeudalisme" o "Segon Far West".\nEn aquesta societat decadent, violenta, corrupta i en descomposició, on la gent fa la seva sense mirar pels altres, hi ha persones que viuen fora de la llei, com a traficants o com a corsaris, o que ofereixen els seus serveis com a escortes, mercenaris o guardaespatlles; i també com a transportadors de càrregues valuoses o com a assaltadors d'aquestes càrregues. Aquestes feines comporten molt de risc, però també permeten guanyar molts diners. Entre aquestes persones, hi ha la tripulació de la nau Skørdåt.\nI poc es pensava en Mikka, un pispa de poca volada de la Lluna, que acabaria anant a petar a la Skørdåt...\n*Al final de la novel·la hi ha explicacions sobre com funcionen les mesures, l'idioma i la moneda [n.a.].\nCarrer major de Capsídia, ciutat de la Lluna, satèl·lit de la Terra\nEl carrer més important de Capsídia (una ciutat de la Lluna), força il·luminat, estava atapeït de gent de tota mena, que anava i venia. En tot el carrer se sentia el brogit de la gent i de vehicles volant que passaven a uns deu metres d'alçada.\nEn un racó, mig amagada, hi havia una noia de pell blanca d'uns 22 anys, veient passar la gernació. Estava ben arrecerada: no volia ser vista, no calia cridar l'atenció. Anava vestida amb una gavardina marronosa que la cobria de cap a peus. També duia posades unes ulleres negres com l'atzabeja, de lents arrodonides grans, pràcticament cosides a la pell. Els seus cabells, pèl-rojos i amb diverses punxes sobresortents, deia molt del seu caràcter: qui s'hi acostés rebria un moc, si no una bala al mig del crani. La noia anava mirant a banda i banda: no volia veure aparèixer cap militar ni encara menys milicians que controlaven el tràfic de fato il·legal a la Lluna. Si la descobrien els primers, ho tenia fotut; si la descobrien els segons, ho tenia pitjor.\nFinalment va decidir-se. Va començar a avançar entre la gent, creuant el carrer. Se l'havia de jugar.\nNo gaire lluny, en Mikka, un jove de pell blanca, ulls blaus i cabells rossos punxeguts amunt, es movia entre la multitud. Duia una jaqueta negra plastificada lluent, a la part interior de la qual hi tenia tot de butxaques. Avançava esquivant la gent que venia de cara a ell, però s'esmunyia poc: suficient per a tocar amb el cos la persona que pretenia esquivar. Quan passava fregant amb algú, amb un hàbil moviment de mans li treia, ràpidament, esmunyedissament, l'intcom que duia en alguna butxaca. En les darreres hores ja havia pispat quatre intcoms, i allò era una fortuna: l'intcom no tan sols era una eina per a comunicar-se, sinó per a pagar; i fins que el propietari no s'adonés que li havien robat l'intcom, se'n podien sostreure tants crèdits com es volgués. En Mikka, així que aconseguia un intcom, el posava a traspassar crèdits a un altre intcom, fins que el robat era bloquejat. Però és que, a més, en un intcom solia haver-hi codis de tota mena: codis bancaris, codis per a entrar a casa o a la feina, codis per a veure continguts de pagament als canals i a la xarxa... Allò era una mina per a un pirata informàtic. En Mikka, amb paciència, era capaç de fer saltar contrassenyes i barreres i vendre al mercat negre tots els codis.\nLa noia dels cabells pèl-rojos amb formes punxegudes havia arribat on volia. Estava plantada davant d'un portal, mentre tot de vianants passaven al seu voltant amunt i avall, com si no la veiessin. Va decidir-se i va entrar. A dins hi havia gent treballant amb cables i plaques i soldadors, asseguts en taules situades en un nivell inferior respecte de la porta del carrer. La noia es va estar dreta uns segons, mirant la sala, girant lleument el cap de banda a banda. Semblava que només mirés; però, dins les ulleres fosques, els vidres mostraven un gavadal d'informació als ulls de la noia: quantes armes hi havia a la sala, quants cables, quantes càmeres... N'hi havia, és clar, i l'important era saber qui controlava tot allò.\nAl cap d'uns segons, la noia va baixar els tres graons que separaven la porta de la sala. Llavors, del fons de l'estança es va sentir una veu d'home, fonda, que retrunyia:\n—Vaja, vaja, mireu qui ha vingut... La Rakkett. S'ha de tindre molta barra per a presentar-se aquí com si res. T'envia el malparit de ton germà?\nLa gent que treballava rere les taules va aturar lleument les seves feines. No es va notar gaire, però tots tenien mitja mirada posada en la tal Rakkett.\nNa Rakkett no es va immutar. Va limitar-se a fer la feina que havia vingut a fer, i va anar al gra.\n—Hola, Gressyt. Necessito leddarol. Quatre litres.\nEn Gressyt va sortir del fons de la sala. Era un nan, fet que contrastava amb la veu potent que tenia.\n—Quatre litres? És molt, això. Amb molt menys podries anar d'aquí a Saturn en un parell de crons. Sí que en teniu necessitat, a la Skørdåt.\nNa Rakkett ja sabia que allò seria difícil, així que va decidir seguir amb el seu paper de persona que només havia vingut a fer una transacció.\n—Ara mateix Saturn està situat a l'altra banda del Sol. Amb uns quants decilitres de leddarol es trigaria dos crons i mig a arribar-hi, pel cap baix.\nEn Gressyt va mig riure, només un poc, perquè ja veia que, com era d'esperar, aquella xicota era supertossuda.\n—Deixem-nos de tecnicismes, noia —va dir en Gressyt—. El leddarol costa molt de sintetitzar. I si has vingut fins aquí a demanar-me aquesta quantitat és que en porteu una de cap. Seria cortesia per part teva que em diguessis què porteu entre mans.\nNa Rakkett ja sabia que la informació era tan valuosa com el leddarol, així que no es va estranyar que li fes aquesta pregunta.\n—Confiava a pagar-te només amb crèdits —va respondre na Rakkett, una mica sorneguera—, però ja veig que també vols que et pagui amb informació.\nEn Gressyt va continuar avançant fins a pocs metres de la noia i va etzibar:\n—Les condicions de la compravenda les poso jo, noia de l'espai. Així que, si vols el meu leddarol, amolla.\n—Bé —va dir na Rakkett—, no és que ho necessitem per res específic... Ja saps que l'energia solar permet desplaçar-se per l'espai... però només això, desplaçar-se, i a vegades, ja ho saps... cal córrer una mica. Em refereixo a si cal deixar enrere una fragata militar... o altres naus de companyia indesitjada, ja m'entens. Per a córrer cal carburant, no n'hi ha prou amb energia solar. I el leddarol n'és un dels més potents.\nQuan na Rakkett va haver acabat, en Gressyt va esperar-se uns segons a respondre. Primer va parlar amb un to suau i melós, allargant les síl·labes:\n—L'energia solar... Sí, l'energia dels pobres. Permet anar tirant, però només això, anar tirant... I els que volen llampar han de comprar carburant, com el leddarol... És clar —però tot seguit va agafar un to més dur—. Però encara no m'has respost. Què porteu entre mans?\nNa Rakkett ja veia que, si no deixava anar informació, en Gressyt es tancaria en banda i no li vendria el carburant. Així que va deixar-ho:\n—El Klànius, de Juno, busca algú que li faci una feina. Una feina d'aquelles que et podries jugar el cul, ja m'entens.\n—I, com pots entendre, hem de menester leddarol. Necessitem tindre els dipòsits plens de carburant per si cal sortint petant d'alguna trobada... diguem-ne... indesitjada.\nEn Gressyt va tardar una mica a contestar i, quan va fer-ho, va adoptar una veu greu.\n—És un mala peça, en Klànius. Gairebé tothom qui ha treballat amb ell ha acabat escaldat. Cada vegada menys gent vol treballar amb ell. Us la pot fotre.\n—Sí, ja sabem que ha fet la llesca a més d'un... —va respondre na Rakkett, mig somrient— P'rò som la Skørdåt.\n—Bé, bé... Us puc donar el que em demaneu. Però això té un cost. I més després del que vau fer-me la darrera vegada. M'hauràs de pagar 600.000 crèdits.\nNa Rakkett ja s'havia fet a la idea que hauria de pagar una quantitat com aquella. Però si acceptava ràpid, en Gressyt veuria que podria treure'n més i apujaria el preu. Així que va fer veure que regatejava.\n—Ja diuen de tu que ets un malparit, Gressyt. I vei' que ho ets. Com collons se t'acut demanar aquesta xifra? Això és una fortuna! Et puc donar 450.000 crèdits, que ja és una barbaritat.\n—Tu ja creies que jo era un malparit abans de sentir dir a ningú que soc un malparit —s'hi va tornar en Gressyt—. No em vinguis amb planys morals, ara, cony! Si vols aquest leddarol, és el que hauràs de pagar.\n—Hosti, merda, Gressyt! —va saltar, alçant la veu, na Rakkett— D'acord que hem tingut diferències, p'rò també hem sigut clients teus altres vegades.\nNa Rakkett es feia l'ofesa perquè en tenia motius, però també feia una mica de teatre: l'emprenyamenta que teòricament agafava també formava part de la negociació pel preu, a fi d'evitar que pugés més de 600.000 crèdits.\n—Bé, ho agafes o ho deixes —va sentenciar en Gressyt.\nNa Rakkett va rumiar (o va fer veure que rumiava) una estona breu, fins que va dir:\n—D'acord, d'acord, 600.000...\n—Per cert, els crèdits amb què em pagaràs —va deixar anar en Gressyt— suposo que són irrastrejables. Deveu haver manipulat la cadena de traça d'aquests crèdits...\nNa Rakkett no va poder reprimir un somriure.\n—Ja. Tranquil, aquests crèdits estan nets. No es pot saber d'on venen. Estan alterats informàticament. De tota manera, m'imagino que algú com tu té prou mecanismes per a blanquejar crèdits i falsejar-ne la traçabilitat. Si tu no tens aquesta habilitat, qui la té?\nAquest cop, qui no va poder reprimir un somriure va ser en Gressyt. Sense dir res més, va girar-se i va cridar algú a l'altra banda de la porta del magatzem.\n—Torryll, porta quatre litres de leddarol!!!\nEn Gressyt va girar-se de nou envers na Rakkett.\n—Bé, espero frisós perquè em paguis... —va dir, mentre es treia l'intcom de la butxaca.\nNa Rakkett també va treure's l'intcom, va accionar la pantalla i va clicar sobre la icona dels diners. Va teclejar "600000"; tot seguit, va clicar al botó virtual de sota on hi deia "Transfer". Acte seguit, a la pantalla va aparèixer un punt quadrat negre, amb el nom de "Gressyt" a sota: era l'intcom d'en Gressyt. A la part inferior de la pantalla hi havia una icona verda amb el text "OK", i na Rakkett hi va clicar. Al cap de mig segon, l'intcom d'en Gressyt va emetre un ting!; en Gressyt va mirar a la pantalla i, en veure que havia rebut els diners, va riure. Tot seguit va dir:\n—És un plaer fer negocis amb vosaltres. Mentre t'esperes, vols un glop d'algun licor? Tinc salbut provinent de Cal·listo. Un salbut molt bo, fermentat a doble hidratació. Et va bé?\n—Em va bé.\nNa Rakkett va arrepenjar-se en una barana mentre una xicota li duia un got amb salbut, un licor de color blau marí. Se n'havia sortit prou bé.\nQuan na Rakkett va sortir del magatzem d'en Gressyt duia dos vials cilíndrics grans, amb leddarol a dins, un líquid rosa. Cada vial contenia dos litres d'aquell carburant. Els duia guardats dins la gavardina. Allò valia un ull de la cara.\nEs movia per entre la gent. De cop va topar amb un noi. No l'havia vist a venir, i va xocar-hi sense temps a esquivar-lo. I ràpidament, tal com havia topat, el noi ja se n'havia anat. Na Rakkett va fer dues passes més i llavors va aturar-se. El seu instint li deia que alguna cosa no rutllava.\nRàpidament va palpar-se. Els tubs de leddarol eren al seu lloc, en butxaques a la part interior de la gavardina. Va bufar d'alleujament. Però llavors va adonar-se que li faltava l'intcom.\nLi va canviar la cara a emprenyamenta, va girar cua rapidíssimament i va començar a córrer per on havia vingut, esquivant tot de gent. Aquell amb qui havia topat li havia pres l'intcom.\nRàpid va veure'l entre la gentada, amb el cabell ros pentinat en punxa cap amunt.\n—Ei, tu, lladregot! Torna'm l'intcom!\nEl noi va girar-se i va veure la seva darrera víctima com l'encalçava. Estaven separats per dos metres, però amb tres persones entremig. Allò li donava avantatge. Va posar-se a córrer, tot intentant esquivar la gent que anava trobant-se en la fugida.\nCórrer a la Lluna és més agraït que córrer a la Terra, perquè es poden fer gambades més grans, a causa de la poca gravetat de la Lluna. Així que el noi de seguida va ser a una banda del carrer. Va girar-se per tal de veure la seva perseguidora. Pensava que s'hauria quedat encallada entre la gent, però, recaram!, havia arribat fins quasi on era ell. Va arrencar a córrer de nou, cap a un carreró fosc i estret. El noi coneixia bé tots els carreronets, i confiava a despistar aquella noia.\nEn sortir a una plaça amb menys gent, va continuar corrent, i en arribar a l'altra banda va girar el cap... i aquella noia continuava encalçant-lo!\nEl noi va saltar ràpid per tal d'enfilar-se a uns contenidors, i d'aquí a una terrassa baixa. A causa de la poca gravetat, allò era bufar i fer ampolles. Però de cop va notar com una cosa li passava per sobre volant lenta i, tot seguit, la noia queia suaument just davant seu. Va tocar terra eixarrancada, però es mantenia dreta, amb aquella gavardina que la feia semblar més gran, amb aquells cabells plens de punxes, d'un vermell cridaner, i amb aquelles ulleres que, de ben segur, a dins tenien uns ulls plens de ràbia.\nCom havia pogut saltar tant? Ell havia necessitat dos bots per a enfilar-se en aquella terrassa, però la noia ho havia fet en un sol bot. Podia ser que, al calçat, ella hi tingués propulsors, però no es veia que sortís fum de les soles de les botes d'ella. El noi va reaccionar ràpid i va posar-se a córrer cap a la seva dreta. Una mica més avall hi havia una esplanada plena de deixalles abandonades, sense gent, i potser podria despistar-la. Va córrer i va saltar avall. Però un altre cop aquella noia li va caure al davant suaument. Com s'ho feia per a botar d'aquella manera!? Amb un bot era capaç d'avançar el doble que ell. Aquest cop, ell va fintar ràpid cap a l'esquerra, però la noia va ser més ràpida i li va fer la traveta, estirant la cama. El noi va caure per terra, i va rodolar fins a la paret, però es va aixecar ràpid per tal de tornar a córrer... però en aixecar-se, es va trobar la noia davant, apuntant-lo amb una pistola amb el braç dret.\n—Torna'm l'intcom, malparit!\nHo havia dit amb una veu seca i dura, manaire. El seu posat també era d'una rigidesa absoluta, amb les cames obertes i el braç alçat, fent noranta graus amb el cos, apuntant-lo amb la pistola. Semblava que es trobés collada al terra. En Mikka semblava notar la mirada d'odi darrere aquelles ulleres fosques, malgrat que no podia veure-li els ulls.\n—No... no sé de què em parles... —va balbucejar el noi.\n—Mira, nano —va dir la noia, amb aquella veu forta—, no tinc temps a perdre. Torna-me'l i et deixaré anar. Si no, et foto una bala. Tu tries.\nEl noi era hàbil i ràpid, i ja estava rumiant com desempallegar-se d'aquella nosa. Va fer veure que anava a posar-se la mà a la part interior de la jaqueta... i de cop va pegar un cop de puny fort a la pistola, fent que caigués. La noia no tan sols va perdre la pistola (que li havia caigut i va desplaçar-se per terra uns metres enllà), sinó que tot el seu cos s'havia balancejat. El noi pensava que ja estava quan la noia ràpidament va tornar a posar-se en la mateixa posició... bé que ara aguantava una altra pistola amb l'altre braç, també a noranta graus respecte del cos. Coi de noia, va pensar ell, d'on havia tret aquella altra pistola? I com s'ho havia fet per a tenir-la tan ràpid?\n—No em toquis els ovaris! —va dir, encara amb més força, la noia— Torna'm l'intcom, merdós!\nEl xicot va començar a suar. Es veia perdut. Potser tornaria a casa amb una bala al braç o... De cop i volta, es va sentir una sirena i es van veure uns reflexos de llums blaves i vermelles. Era una patrulla de l'exèrcit! Segurament venia amb motojets.\nEl noi va sentir-se perdut. Una noia empipada l'amenaçava amb una arma, i una patrulla de l'exèrcit estava a punt d'arribar. La suor va convertir-se en suor freda. Ja es veia passant uns crons al calabós...\nPerò, per a sorpresa del noi, la noia va amagar ràpid la pistola dins la gavardina, va agafar fort el noi pels braços, amb un moviment ràpid se'l va fer venir cap a ella i va fer que els llavis d'ell i d'ella es toquessin bruscament. Ell era una mica més baix que ella, així que ella l'estirava amunt (i ell havia d'aixecar el coll i mig posar-se de puntetes). En aquell moment va aparèixer el motojet del soldat, i la noia ja estava morrejant el noi amb passió.\nEl noi no se'n sabia avenir. La noia l'agafava amb força pels braços (les seves mans semblaven tenalles!) mentre el morrejava amb ganes. I el soldat acabava d'aparèixer, vestit de blanc (l'uniforme de l'exèrcit) i abillat amb un casc també blanc amb una visera negra sobre els ulls.\n—Passa res, aquí? —va fer el soldat.\nLa noia va separar els llavis dels del noi, va girar el cap lleument i va dir:\n—Perdoni, agent. El meu xicot i jo buscàvem un espai apartat...\nEl soldat, amb posat seriós, va atansar-se a la parella i va dir:\n—Ens han dit que hi havia corredisses. No heu vist res?\nTant en Mikka com na Rakkett van fer que no amb el cap. Llavors el soldat va alçar el braç esquerre fent que el canell li quedés davant la boca, i va dir:\n—Res, falsa alarma. Dos que estan fotent-se el bacallà.\nDes del canell es va sentir la veu d'un home que deia:\n—Rebut. Confirma identitats.\nEl soldat va treure's un aparell lector del cinturó i va dir:\nLa parella va desfer-se i en Mikka va treure's el seu intcom de la butxaca i va mostrar-ne la pantalla al soldat. El soldat va encarar el lector cap a la pantalla de l'intcom i va accionar-lo. Es va encendre un llum vermell del lector que va il·luminar la pantalla de l'intcom. Tot seguit, el soldat va apagar el lector i va apuntar cap a la cara d'en Mikka, i va accionar un altre botó. Aquest cop, la cara d'en Mikka va quedar il·luminada de blau, mentre una línia vermella baixava dels cabells fins al mentó d'en Mikka. Quan la línia vermella va haver arribat al final, el soldat va abaixar el lector i va mirar-ne la pantalleta posterior. El soldat va dir:\n—Caram, què tenim aquí. Mikka Nedd, resident aquí a Capsídia. Només has sortit de la Lluna per a anar a la Terra tres cops. Detingut un cop per haver intentat assaltar una propietat privada.\n—Eh, eh! —va dir en Mikka, mig protestant i alçant una mica la mà dreta— Era un magatzem abandonat. Els mateixos soldats que van detenir-me van deixar-me anar a l'instant i em van dir que entrar en un espai abandonat era una falta lleu, que no em tancarien.\nEl soldat no va dir res; només seguia amb la mateixa cara seriosa, amb els llavis serrats. Va girar el cap vers na Rakkett i li va demanar:\nEn Mikka tenia l'intcom de na Rakkett, i va avançar-se: va treure-se'l de dins una butxaca interior de la jaqueta i va mostrar-lo al soldat.\n—El tinc jo —va dir el noi—. L'hi guardo perquè en aquest barri de Capsídia hi ha molts carteristes. Ella és de fora del barri... jo sempre li dic que vagi amb compte, però és millor que li guardi jo l'intcom.\nEl soldat, sense dir res, va tornar a enfocar el lector cap a l'intcom de na Rakkett i, tot seguit, va enfocar cap a la cara de na Rakkett per tal d'escanejar-la. Quan va haver acabat, el soldat, mirant-se la pantalleta posterior, va anar dient:\n—Júlia Riggs. Treballadora de manteniment a l'estació espacial Xtear. A què has vingut aquí a la Lluna?\n—Estic de vacances i he vingut a veure el meu novi —va dir na Rakkett, assenyalant amb la mà en Mikka.\nEl soldat va teclejar al lector i, al cap d'uns segons, va dir:\n—Verificat. El regiment militar de l'estació Xtear confirma que la Júlia Riggs hi treballa i que està de vacances fora de l'estació.\nLlavors el soldat va desar-se el lector i va dir:\n—Aneu amb compte. Aquesta zona és perillosa.\nI, sense dir res més, va girar cua, va enfilar-se al motojet i se'n va anar. Una volta se'n va haver anat el soldat, na Rakkett va arrabassar el seu intcom de les mans d'en Mikka, tot dient-li malhumorada:\n—Torna'm l'intcom, coi de ganàpia.\nEl noi encara estava estupefacte perquè ella l'havia besat; i, a parer seu, ho havia fet amb ardor. O era teatre? En Mikka, amb els ulls brillants i somrient un xic, va mirar-se la noia i va dir:\n—Així que et dius Júlia i t'estàs a la Xtear?\n—Què coi! —va respondre la noia, desant-se l'intcom dins la butxaca interior de la gavardina— Aquesta tal Júlia no existeix. És una identitat falsa. Vam pagar un pirata perquè la inserís al sistema informàtic de l'estació Xtear; i, cada cop que la bòfia em demana la identitat, li donc aquesta. La identitat falsa que figura als arxius de la Xtear ja està programada perquè reveli sempre que està de vacances fora de l'estació. Si els soldats fan una comprovació, elsi engiponem aquesta informació i així sempre està tot en ordre.\nEn Mikka s'havia quedat estupefacte en veure que aquella noia tenia recursos per a escapolir-se dels controls militars. Llavors va dir, mig somrient:\n—Vaja, ja veig que tampoc t'agrada tindre tractes amb l'exèrcit, eh? Per això m'has besat, no? També amagues alguna cosa?\nNa Rakkett va perdre la paciència i va dir mig molesta:\n—Prou de collonades! Me la piro!\nLa noia va fer l'angle d'anar-se'n, i llavors el noi va intentar agafar-la pel braç; però na Rakkett se'n va desempallegar ràpidament i li va clavar un cop de puny al ventre. El xicot va mig plegar el cos de dolor.\n—Hòstia, quin mal —va poder dir, mancat d'aire—. Primer t'abraces a un noi i encabat li fots una coça...\n—Escolta, tros d'imbècil —va dir ella, amb enuig i veu forta—: soc la Rakkett. I a mi mai ningú m'havia robat, mai!, em sents?\nJa es veia que estava furiosa pel robatori. Més concretament, perquè algú havia aconseguit robar-li una cosa.\nAl noi encara li faltava l'aire, però va poder dir:\n—Ostres, doncs a mi ningú no m'havia enxampat mai... Tu ets l'única persona que m'ha pescat. Si això et serveix de consol...\nLa noia no estava per bromes i va començar a caminar per tal d'anar-se'n.\n—Ei —va dir el noi—, com t'ho has fet, per a fer aquells bots?\nNa Rakkett es va aturar. Va girar-se, va tornar fins on era en Mikka i va dir-li:\n—Idiota! Si rumiessis una mica jo no t'hauria enxampat! Però no: com que penses amb el cul en comptes de pensar amb el cap, t'hai' atrapat!\n—No... no t'entenc... —va balbucejar el noi, una mica confós.\nNa Rakkett va sospirar una mica i va dir, un pèl més calmadeta (encara que tampoc no gaire):\n—Escolta'm bé, cagarro: a cada planeta i a cada satèl·lit hi ha una gravetat diferent. I un mateix objecte pesa diferent segons en quin planeta o satèl·lit es trobi. Un roc de la Terra que pesa deu quilos, si el portes a Mart pesa quatre quilos. D'això se'n diu gravetat, i depèn de la massa i la densitat de cada planeta o satèl·lit. Com que Mart és la meitat de gran que la Terra, les coses pesen si fa no fa la meitat que a la Terra. Com que la Lluna encara és més petita, aquí tot pesa molt menys, aproximadament una sisena part del pes de la Terra. Em segueixes, carallot?\n—Sí, sí... —va respondre com va poder en Mikka.\n—Les persones s'habituen a la gravetat de cada lloc quan fa un temps que s'estan en aquell indret —va continuar na Rakkett—. Tu estàs avesat a la gravetat de la Lluna, i tens els músculs adaptats a aquest medi. Per això, a tot el Sistema Solar, la gent pren tonificants musculars. Perquè si tu ara vas a la Terra sense haver pres tonificants musculars, per a tu qualsevol objecte pesaria sis vegades més. Incloent-hi el teu cos: de sobte, no podries aguantar-te a tu mateix si no fessis moltíssima força. P'rò prenent tonificants musculars, a l'arribar a la Terra ràpidament els teus músculs s'acostumen a la gravetat terrestre. Si no prenguessis aquesta mena de tonificants, al trepitjar la Terra no podries ni bellugar-te. Ho vas captant?\n—Doncs escolta: com que estàs habituat a la gravetat de la Lluna, i tens els músculs adaptats a aquest medi, quan el teu cervell fa moure el teu cos, don l'ordre d'activar la força necessària per a fer una passa en aquest medi. Jo, en canvi, vinc d'una nau, i a les naus i a les estacions especials sol haver-hi la gravetat de la Terra. Per tant, tinc els músculs preparats per a moure'm en una gravetat com la de la Terra. I quan el meu cervell don l'ordre de moure'm, fa activar més força en els meus músculs. Per a fer una passa jo a la nau, o a la Terra, cremo més del doble de calories que tu per a fer la mateixa passa aquí a la Lluna. Em segueixes, o ets tan enze que ja t'has perdut?\n—Et segueixo, et segueixo...\n—Si fas números, ja saps que, aquí a la Lluna, hi ha menys gravetat que a la meva nau. Per tant, quan salto, ho faig tenint present la gravetat de la meva nau, que és la de la Terra. Potser d'aquí a uns crons ja m'hauria avesat a la gravetat de la Lluna. P'rò ara el meu cos està habituat a la gravetat de la Terra. Per això podia saltar el doble que tu. Tu saltaves per a arribar a una terrassa i els teus músculs feien la força necessària per a assolir aquella alçada en la Lluna. Però jo feia la força necessària per a assolir aquella alçada en la Terra. Com a resultat, jo saltava més del doble d'alt que tu. Tots dos volíem atènyer la mateixa alçada, però jo ho feia com si visqués en la gravetat de la Terra.\nNa Rakkett va fer una pausa. I va acabar, ara ja calmada del tot:\n—Abans de robar algú, tros de quòniam, mira com es mou. Si es mou més ràpid i lleuger que els altres, és que prové d'un planeta o satèl·lit amb més gravetat. I sempre et guanyarà en una cursa. Fixa't en això abans de fotre intcoms, i no t'enxamparan!\nQuan va haver acabat, es va cordar la gavardina i va acabar per dir:\n—No sé per què t'explico això i perdo el temps amb tu!\nVa girar-se de nou i va marxar fent passos forts i grans. Estava realment empipada. Però aquell noi la trobava atractiva, fins i tot duent aquelles horribles ulleres fosques que semblaven cosides a la pell.\n—Jo em dic Mikka! —va dir el noi, cridant, quan la noia ja estava una mica lluny— Encantat de conèixe't, Rakkett! Espero tornar-te a veure...!\nLa noia ni es va girar ni va dir re. Va continuar caminant.\nEn Mikka no era de posar-se en merders. Però aquella noia l'atreia. Tenia un no-sé-què... Per això, discretament va anar seguint-la. La noia caminava amb pas ferm, avançant entre mòduls, cap a la zona d'hangars de la ciutat. Ell la seguia a una certa distància, cautelosament, mig amagant-se de tant en tant, no fos cas que ella es girés.\nAl cap d'una estona, la noia va arribar a un hangar gran i va entrar-hi. En Mikka va avançar arran de la paret de l'hangar. Abans d'arribar a la porta per on havia entrat la noia, va enfilar-se a unes caixes que hi havia a tocar de la paret, i des d'allà va poder mirar dins l'hangar, a través d'una finestra.\nAleshores va veure una nau a dins. No la veia sencera, perquè hi havia piles de caixes vora la finestra que li impedien part de la visió. Però va poder veure que era una nau de càrrega de color lilós i amb línies aerodinàmiques.\nDe sobte, una veu masculina va cridar darrere seu:\n—Tu, marrec! Què tafaneges?\nEn Mikka es va espantar un xic i ràpid es va acotar. Va mirar enrere i va veure un homenet baixet, de pell blanca, d'edat avançada, amb una barba molt petita i vestit amb una granota grisa. Era un treballador de l'hangar.\n—Per... perdó —va balbucejar en Mikka, baixant de la caixa on s'havia enfilat.\n—Aquí no volem rondadors —va dir l'homenet—. Què volies? Pispar alguna cosa d'aquesta nau? Saps què elsi fem, als lladres com tu? Elsi fotem les mans dins oli de màquina roent. Ja v'uràs com et queda la pell, de fina! Aquí no cridem l'exèrcit perquè arrestin els lladregots com tu. Ja sabem què passa: us arresten però al cap d'unes hores us deixen anar. Ens prenem la justícia pel nostre compte. Així que toca el dos ara mateix si no vols que jo i els meus companys et repassem!\n—D'acord, ja me'n vaig... —va dir en Mikka— És que volia saber qui són els d'aquesta nau...\n—No em vinguis amb collonades! —va interrompre'l el treballador de l'hangar, fent encara més mala cara— Has vingut a veure què pots rampinyar! Doncs més val que t'ho pensis dos cops, abans de fotre res als d'aquesta nau!\n—Saps qui són? —va demanar en Mikka, intentant transmetre tranquil·litat amb la veu.\n—No ho saps? Són els de la Skørdåt! Aquesta nau ha corregut més milles de les correràs tu mai! Més val que no elsi toquis els nassos, si no vols sortir-ne escaldat!\n—Au, fot el camp —va reblar el treballador de l'hangar.\nEn Mikka va començar a caminar, però quan havia fet tres passos va girar-se i va demanar:\n—Saps si puc demanar de veure'ls? Vull dir... si vull parlar amb aquesta gent, com ho he de fer? He de demanar-losi?\nEl treballador de l'hangar va bufar, mostrant cansament d'aquella situació, i va deixar anar:\n—No t'hi escarrassis. Marxen d'aquí a dugues hores. Se n'han d'anar cap a la Terra. O sigui que no crec que puguis veure'ls. Però és que ells mateixos no volen tenir tractes amb la gent. Prefereixen passar desapercebuts.\nEn Mikka va restar callat un parell de segons, fins que va dir:\n—Així que se'n van cap a la Terra... I saps on, exactament, de la Terra?\n—Jo què sé! —va bramar, enfurismat, l'homenet— No em fico en els afers dels altres. I menys en els afers dels foralleis! Mira, brivall, et donaré un consell. Els viatjants de l'espai com aquests de la Skørdåt normalment no volen donar explicacions a ningú, no volen que ningú els controli. Per això jo no em fico en els seus afers. I t'aconsello que facis el mateix: deixa'ls estar i no elsi diguis re. Si ho fas, pots rebre alguna galtada.\n—Ja... —va dir en Mikka— Però si volgués parlar amb ells, com ho hauria de fer?\n—Però que tossut!!! —va tornar a bramar l'homenet, amb la veu encara més aguda— Ja veig que no has rebut prou hòsties en la vida... Ets jove, però no hauries de ser tan ximple! Bé, per tu faràs. Quan van a la Terra solen estar-se al cosmoport Siik. Si algú vol parlar amb ells, pot anar a un bar d'un tal Shoêk. És on solen anar els pilots de grans carguers. Els skørdåtians hi passen l'estona a la mitjanit, hora local.\n—Gràcies! —va dir en Mikka, girant-se i reprenent la marxa, ara amb una lluïssor als ulls.\nL'homenet mirava com aquell xiquet se n'anava, i llavors va dir, cridant:\nEn Mikka es va aturar i es va girar:\nL'homenet va dir:\n—Em penso que no saps on et fots. Si jo fos ton pare, et diria que t'allunyessis de gent com aquesta. Però ja sé que no em faràs cas. Així que escolta aquest altre consell que et donaré: gent com els skørdåtians són dels que disparen primer i pregunten després. Així que no elsi toquis els collons. Si veus que no volen saber res de tu, no hi insisteixis, o acabaràs mort en un racó. M'has entès?\nEn Mikka va fer que sí amb el cap, va girar-se i va continuar caminant. El treballador de l'hangar se'l mirava amb les mans a la butxaca de la granota. Quan en Mikka ja es trobava lluny enllà, l'homenet va posar-se un bastonet de regalèssia plàstica a la boca i va dir en veu alta, mig mastegant i assaborint alhora aquella regalèssia:\n—Casum ronda! Què t'hi jugues que anirà a tocar-losi els collons? En sortirà escaldat, segur. Cony de noi!\nCosmoport Siik, mar d'Aral, la Terra\nEra negra nit al cosmoport Siik. Era enorme, amb capacitat per a milers de naus espacials. Per a encabir-les, les terminals tenien pisos sobreposats. En una terminal podia haver-hi una vintena de naus, una damunt de l'altra.\nTot i que era negra nit, un fotimer de gent anava i venia pel cosmoport. El trànsit de gent i mercaderies no s'aturava mai (excepte quan els sindicalistes es revoltaven).\nEl bar d'en Shoêk estava obert. Era petit, només nou taules quadrades blanques, a més de la barra, amb capacitat per a quatre persones. Una vidriera donava al cosmoport i es veien algunes naus estacionades.\nEn Mikka va entrar-hi. Va veure que el bar estava ple, excepte un parell de taules. Estava nerviós, mai no havia fet una cosa així... però qui no arrisca no pisca, diuen.\nVa anar a la barra i es va adreçar al cambrer, en Shoêk.\n—Hola. Busco el capità de la nau Skørdåt.\nEl cambrer era un home gran, corpulent, de pell bruna amb els cabells blancs despentinats. Mentre desava uns gots va respondre-li amb brusquedat i mala cara, i amb la veu rogallosa:\n—Això no és l'oficina d'informació.\n—Ja... —va respondre en Mikka, sense saber gaire què dir— És que... vinc de la Lluna, sabeu?, i he vingut expressament per a parlar amb el capità de la Skørdåt. A la Lluna van dir-me que és aquí on el podria trobar. Que, quan és en aquest port, sol ser per aquí cap a quarts d'una de la matinada, hora local...\n—Doncs qui t'ho va dir devia ser un tòtil —va respondre amb la mateixa veu rogallosa.\nEn Mikka sabia que no seria fàcil contactar-hi. Així que va preferir fer-se el resilient.\n—Bé, poseu-me una cervesa... I m'esperaré allà, en aquella taula, fins que vingui el capità de la Skørdåt. Va bé?\nEl cambrer no va dir res. Va omplir un got de cervesa i el va donar a en Mikka, que va treure's un intcom robat i va pagar; tot seguit, va anar a la taula amb la cervesa i va asseure's.\nVan passar més de dues hores. En Mikka seguia a la taula, amb tres gots de cervesa buits. De cop va veure'l entrar. Era de pell blanca, duia els cabells castanys llargs, anava vestit amb una gavardina marronosa i duia les mateixes ulleres fosques que na Rakkett. Per tant, era el capità de la Skørdåt. S'havia posat a la barra, dret, arrepenjat sobre el taulell. Llavors, en Mikka es va alçar i, lentament, va anar fins a la barra.\n—Perdona —li va dir—, ets el capità de la Skørdåt?\n—I si ho soc, què? —va contestar sense ni girar el cap.\n—Bé... em dic Mikka. Vinc de la Lluna. M'han dit que per a trobar-te s'havia de vindre aquí.\n—Sí, en Shoêk ja m'ha fet saber que m'esperava algú. Em dic Denk. Perdona que t'hagi fet esperar tant. Normalment ho faig així. Si la persona que vol veure'm hi està realment interessada, s'espera el temps que calgui. Tu diràs què necessites. Hem de fer cap transport?\n—Eh... no ben bé. És que mira, a la Lluna vaig topar-me amb una noia, que es deia Rakkett. No vam poder parlar gaire... però llavors vaig anar preguntant per ella, a veure si algú la coneixia, i un amic em va dir que era la segona de bord de la nau Skørdåt. Una nau molt bona, em van dir, eh? I que per a contactar amb el seu capità, en Denk, que ets tu, podia vindre aquí, a cal Shoêk en aquest cosmoport. I, en fi, voldria tornar a veure aquella noia...\nA en Mikka se li va tallar la veu quan va veure que el capità de la Skørdåt va girar el cap i se'l va mirar de manera intimidatòria (de fet, el capità era molt més alt que en Mikka). Tot i que les ulleres fosques impedien de veure-li els ulls, per la duresa de les faccions era evident que estava molt enfadat.\n—Marrec dels collons! —va exclamar en Denk— M'has fet venir només perquè tens ganes de veure ma germana? Quins pebrots!\nI en Denk va enfilar cap a la porta tot decidit. En Mikka, astorat, va posar-se a seguir-lo.\n—Només hi vull parlar! He vingut expressament a veure-la! No vam poder acabar de parlar tot el que havíem de parlar i...\n—Mira, noi! —va cridar en Denk, aturant-se bruscament i mirant de fit a fit en Mikka— Si vols jugar amb foc, ves al Sol i deixa'ns en pau!\nEn Mikka es va quedar tallat. Aquell home era un pam més alt que ell i el to de veu era molt dur. Aquella família era ben bé difícil de tractar, va pensar.\nEn Denk va seguir caminant amb gambades llargues i va enfilar cap a una galeria. En Mikka, però, havia vingut expressament des de la Lluna, i no volia deixar-ho escapar. Així que va seguir en Denk.\nEn Mikka tenia els músculs acostumats a la Lluna; per tant, per a ell el seu propi cos pesava més. Malgrat que els tonificants musculars que prenia habitualment li permetien resistir el seu nou pes, l'adaptació gravitatòria total requeria unes hores. Per causa d'això, es cansava més ràpid i li va costar seguir en Denk, fins al punt que va perdre'l. Quan ja pensava que hauria d'abandonar, va aturar-se en un indret solitari, esbufegant. Rumiava què havia de fer, si continuar buscant la Skørdåt (cosa difícil, perquè potser hi havia 2.000 naus, en aquell cosmoport) o tornar cap a la Lluna en el primer transbordador que sortís. Va sospesar seriosament aquesta darrera opció: era evident que aquella penya no volia saber res d'ell.\nDe cop, però, van aparèixer tres persones de darrere uns contenidors. Eren tres homes, un dels quals, de pell blanca, esprimatxat i sense cabells, duia una navalla. Els altres dos (un de negre i un de blanc) no duien cap arma, però eren més corpulents i segur que sabrien repartir llenya.\n—Hola, xaval. Que tens re per a nosaltres? —va dir l'home que duia la navalla.\n—Eh? Perdoneu, no porto res... —va respondre, balbucejant, en Mikka.\n—Dò' mira, volem l'intcom i tot el que tinguis de valor! Si no ens ho dones, et farem la cara nova —va dir el mateix home.\nEn Mikka va sentir-se acorralat; només li faltava allò.\n—Jo no conec ningú d'aquí... —va mig dir, pensant que allò serviria d'alguna cosa.\n—Millor. Així, si et punxem ningú no et trobarà a faltar!\nDe sobte, de darrere aquells tres homes va brollar la veu d'en Denk:\nEn Denk va aparèixer providencialment d'una zona ombrosa. Duia una pistola (igual que sa germana a la Lluna) i apuntava (amb el braç a noranta graus respecte del seu cos) contra aquells tres desgraciats. En Denk ja sabia que l'única arma que duien aquells tres lladres era la navalla, perquè amb les ulleres fosques els estava escanejant.\nEls tres homes es van girar envers en Denk.\n—Vaja, un noi de l'espai que es vol fer el valent —va dir el que duia la navalla—. No veus que nosaltres som tres i tu només un?\nNi un segon va passar des que l'home havia dit "només un" i que es va sentir el tret. En Denk li havia disparat. La bala li va entrar pel front. Del forat de la bala va començar a rajar sang. Immediatament, el cos d'aquell home va caure desplomat.\nEn Denk, sense perdre la calma, i pràcticament sense moure cap múscul, va girar el braç que sostenia la pistola envers un dels altres dos.\n—Ara només sou dos. Què voleu fer? Continuar discutint de matemàtiques? O preferiu fotre el camp ara mateix?\nEls dos homes no van dir res: van començar a recular amb cara de por i, al cap de poc, ja fugien cames ajudeu-me d'aquell lloc.\nQuan van haver marxat, en Denk va abaixar l'arma.\n—No hauries d'anar sol per aquest port. És perillós.\nEn Mikka no sabia què dir: era la primera vegada que veia com mataven un home. En Denk va llegir-li el pensament, veient-li la cara d'astorament que feia.\n—No pateixis —va dir en Denk—. Era un desgraciat. Ningú no el trobarà a faltar. Ni aquells dos merdes que l'acompanyaven.\nEn Denk va enfundar la pistola dins la gavardina.\n—I ara anem's-en —va continuar en Denk—, abans que arribin els militars, que segur que hauran sentit el tret.\n—I deixarem el mort aquí? —va preguntar en Mikka.\n—És clar. Què vols que en fem? Ja se n'ocuparà l'exèrcit. Miraran d'identificar-lo. En pic sàpiguen que era un lladregot o un traficant desgraciat, l'incineraran. I si no saben qui és, també.\n—Ah... On anem? —va tornar a preguntar en Mikka.\n—A la nau. Ara mateix és el lloc segur més a prop. Volies veure ma germana, no? Doncs mira, desig concedit!\nConeix què elsi passa a en Mikka, na Rakkett, en Denk i la resta de la tripulació adquirint el llibre Skørdåt I: Nou maneres de morir a l'espai (clica aquí).\nI si vols saber què passa al volum II, clica aquí!


Manual d’interpretació, conservació, restauració i creació d’hàbitats aquàtics i terrestres per a l’herpetofauna – Societat Catalana d'Herpetologia\nA dia d’avui, el principal problema al que s’enfronta l’herpetofauna és la pèrdua d’hàbitat. Són moltes les guies d’identificació d’amfibis i rèptils i els atles regionals d’herpetofauna que ens permeten conèixer quines espècies trobem a Catalunya i com són, però… què en sabem dels seus hàbitats? I encara més important, què podem fer preservar-los?\nLa conservació de l’herpetofauna passa necessàriament per la conservació dels seus hàbitats i per aquest motiu, hem elaborat el Manual d’interpretació, conservació, restauració i creació d’hàbitats aquàtics i terrestres per a l’herpetofauna, una guia completa on es descriuen els principals hàbitats dels amfibis i rèptils de Catalunya, les problemàtiques a les que s’enfronten i un exhaustiu recull de tècniques i accions a realitzar per tal de recuperar, a petita i mitjana escala, la funcionalitat ecològica d’aquells hàbitats que, pel motiu que sigui, ha deixat de ser òptims per a l’herpetofauna.\nVols restaurar o construir una bassa? Un mur de pedra seca? Evitar la mort d’animals en estructures amb efecte trampa? Aquest nou manual et donarà totes les respostes que necessites.\nS’hi descriuen des d’actuacions realitzables a títol individual fins a projectes subvencionables i executables per part d’administracions i d’entitats naturalistes, detallant tots els passos a seguir, des de la planificació d’un projecte fins a l’execució d’aquest. Tot des d’una perspectiva amena però rigorosa i comptant amb fotografies i il·lustracions de primeríssima qualitat.\nLa conservació de l’herpetofauna i dels seus hábitats és cosa de tots!\nFES CLIC AQUÍ PER DESCARREGAR-TE EL MANUAL


COCA DE CARABASSA I COINTREAU | De colors i sucre\nCOCA DE CARABASSA I COINTREAU\nI seeeeguim amb la carabassa! La setmana passada ja us vaig passar una recepta de galletes de carabassa, i com que quan les vaig preparar me’n va sobrar… no es tira res! Però hi va haver un problema. Bé, un no, més d’un, ara us explic.\nResulta que estava mirant receptes de coques de carabassa, però no en trobava cap de la que tengués tots els ingredients, ni a prop fer-hi. Per tant vaig fer un “mix” de diferents receptes, sempre pensant en la proporció del que estava pensant, això sí. I voleu que us digui la veritat? Va sortir fantàstica!!! Passava una mica de pena, ja que al principi em va semblar que la pasta crua tenia un aspecte una mica massa líquid, però no! Va resultar ser ideal! Una coca esponjosa i ben gustosa.\nA més, amb la cobertura de xocolata blanca per sobre el conjunt era espectacular. De vegades els invents surten!\nNomés va fallar una cosa. I és que em varen regalar un motlle nou de Nordic Ware, en concret el model crown (gràcies Llucia i Miquel!!!), i estava decidida a estrenar-lo amb la primera recepta que fes de bundt cake… però quan vaig pensar que per sobre hi havia de posar la xocolata vaig trobar que no deixaria veure el fantàstic dibuix que té, per tant vaig decidir esperar a una recepta que hi digués més… (hehehehe ja la tenc!).\n5 ous talla M\n1 sobre i 1/2 de llevat en pols\n200 g de xocolata blanca per la cobertura\n1- Posau la carabassa en una safata de forn i sobre paper d’alumini. Posau-ne més del que s’especifica a la recepta ja que perd aigua en la cocció i després no tendreu el suficient pel puré. Daurau-la. En estar daurada xafau-la amb una forqueta i reservau.\n2- Mesclau els líquids per una banda i els sòlids per l’altra. Anau vessant els líquids en els sòlids a poc a poc fins que la mescla sigui uniforme i tots els ingredients estiguin integrats.\n3- Afegiu el puré de carabassa i integrau-lo ben bé en la pasta.\n4- Untau bé el motlle on aneu a fer la coca i vessau-hi la pasta.\n5- Forn a 170º, 45-50 minuts, tal vegada una mica més, ja sabeu que depèn del forn. El podeu treure quan en punxar-lo amb un escuradents aquest surti net.\n6- En treure’l del forn, si l’heu fet en un motlle de bundt cake, deixau-lo reposar 10 minuts abans de treure’l del motlle.\n7- En estar freda la coca, foneu la xocolata a bany Maria o en el microones i repartiu-la per sobre.\nI… jo no esperaria a que la xocolata es refredés!\nDe veres que l’heu de provar de fer, és fantàstic! Ben gustós i esponjós! I amb l’extra de la xocolata 😉 .\nEns veim la setmana que ve amb una altra entrada que esper que us sigui interessant.\namb xispetabundt cakecarabassaformatgetaronjaxocolata\n6 d'octubre de 2016\tper decolorsisucre\nRespondre\tBeatriz 6 d'octubre de 2016 a 19:39\nBueno, si us plau, es que a les fotos ja es pot notar que es esponjosa!! M’encanta, et superes a cada receta, ets una crack !! Petons!!!\nRespondre\tdecolorsisucre 7 d'octubre de 2016 a 13:12\nAix… úlitimament no estic massa contenta amb les fotos, hauré de tornar a rellegir el curset de na Jackie Rueda! Però pots estar segura que ho era d’esponjosa! Moltes gràcies Beatriz!!!\nRespondre\tMari Lorente 7 d'octubre de 2016 a 21:42\nAquesta sí o sí la faré!!!!\nRespondre\tdecolorsisucre 8 d'octubre de 2016 a 14:41\nQuè bé Mari!!! Ja me contaràs què t’ha semblat!


Detenen dues persones per cultivar 1.502 plantes de marihuana a Guissona\nper Marta Romera 09/07/2021 15:10h\nEls Mossos d'Esquadra van detenir ahir dos homes, un de 79 anys, de nacionalitat espanyola i veí de Barcelona, i l'altre de 25 anys, de nacionalitat albanesa i veí de Guissona (Segarra), com a presumptes autors d'un delicte contra la salut pública i defraudació de fluid elèctric.\nLa detenció és resultat d'una investigació oberta a finals del passat mes de març, després de tenir coneixement de l'existència d'una plantació de marihuana a l'interior d'una casa situada al carrer Rambla Segadors, de Guissona.\nDesprés d'unes comprovacions inicials, es van realitzar varis dispositius de vigilància que van permetre trobar indicis que van confirmar les sospites. Finalment, ahir al matí es va realitzar una entrada i perquisició al domicili investigat.\nEls Mossos d'Esquadra detenen dues persones per cultivar 1.502 plantes de marihuana a l’interior d’un domicili de Guissona | Mossos\nDurant l'escorcoll es van intervenir 1502 plantes de marihuana\nDurant l'escorcoll es van intervenir 1502 plantes de marihuana, que estaven a la planta baixa de la casa. A la planta superior, que estava dedicada a l'assecatge, van trobar tres recipients i una bossa amb 250 grams de cabdells de marihuana assecats i bàscules de precisió, així com material per preparar la droga per una venda imminent.\nA més, disposaven d'una complexa instal·lació formada per làmpades, transformadors, ventiladors, extractors i material fitosanitari per tal d'afavorir el ràpid creixement de les plantes. Els investigadors també van constatar que els detinguts havien manipulat la instal·lació per connectar-se fraudulentament a la xarxa elèctrica.\nLa investigació continua oberta i no es descarten noves detencions. Els detinguts passaran properament a disposició judicial davant del jutjat d'instrucció en funcions de guàrdia de Cervera.\nDesmantellen una organització criminal amb fins a 88 quilos de droga a la Noguera\nAlerta: Enxampat a Lleida després de cometre quasi una vintena de robatoris


Arbúcies i Sant Hilari, comunicats amb Santa Coloma de Farners a partir del setembre\nMOBILITAT - 04/05/2017\nLa línia existent entre Girona i Santa Coloma es perllongarà fins als dos municipis\nA partir del mes de setembre d’enguany, els usuaris de transport públic d’Arbúcies i Sant Hilari Sacalm disposaran d’una nova línia d’autobús que unirà les dues localitats amb Santa Coloma de Farners, un servei fins ara inexistent.\nEls dos ajuntaments van fonamentar la petició a l’Autoritat Territorial de la Mobilitat (ATM) per la necessitat dels seus ciutadans de fer ús de determinats serveis situats a la capital de la comarca de la Selva com ara els Jutjats, l’Institut Nacional de la Seguretat Social, el Centre de Salut Mental, el Consell Comarcal, així com l’Institut de Santa Coloma i l’Escola Agrària.\nEstudiada la sol•licitud, des de l’ATM s’ha proposat a ambdós consistoris l’opció de perllongar l’actual línia entre Girona i Santa Coloma i establir dues noves parada a Arbúcies i a Sant Hilari. En aquest sentit, ATM assenyala que la línia existent entre Girona i Santa Coloma és un servei consolidat amb més de 106.000 passatgers. I que perllongar el trajecte afegint una parada a Arbúcies i una altra a Sant Hilari, s’incrementarà en 45 minuts la durada de l’itinerari. Un augment, però, que no afectarà els usuaris actuals d’aquesta línia, ja que Arbúcies i Sant Hilari es troben al principi o al final de la línia.\nAquest nou servei d’autobús, que s’implantarà a partir del mes de setembre, tindrà dues expedicions al matí i dues expedicions a la tarda.\nDes de l’1 de gener del 2015, els municipis d’Arbúcies i Sant Hilari formen part del sistema tarifari integrat de l’Àrea de Girona. L’entrada d’Arbúcies i Sant Hilari al sistema tarifari integrat de l’àrea de Girona ha suposat grans avantatges per als usuaris del transport públic, ja que el bitllet per anar d’Arbúcies a Girona ha passat de costar 8,45 euros a 2,90 euros.\nCentenars de persones s’han beneficiat i es beneficien d’aquest acord, ja que l'increment d'ús de la línia és d'un 205 per cent respecte abans de la incorporació al sistema tarifari integrat.


\t<Tecnologia de l'educació > Tecnologies de la informació i la comunicació> IA\nInformàtica aplicada al desenvolupament d'algorismes que permeten a un ordinador percebre el seu entorn lògic i prendre decisions per maximitzar les seves possibilitats d'èxit en una o més tasques.\n1514583 idea principal\n\t<Didàctica > Mètodes i estratègies> idea principal\nidea principal, n f\nes idea principal\nfr idée principale\nen main idea\nIdea més important d'un text, necessària per comprendre'l.\n1514584 idea secundària\n\t<Didàctica > Mètodes i estratègies> idea secundària\nidea secundària, n f\nes idea secundaria\nfr idée secondaire\nen secondary idea\nIdea que es desprèn de la idea principal d'un text.\n1515469 ideal de l'educació\nideal de l'educació\n\t<Pedagogia general > Filosofia de l'educació> ideal de l'educació\nideal de l'educació, n m\nes ideal de la educación\nes ideal educativo\nfr idéal de l'éducation\nfr idéal educatif\nen educational ideal\nPatró de perfecció educativa que pretén aconseguir una activitat educativa o un sistema educatiu i que pot variar en funció de factors com ara l'època i la societat.\n\t<Pedagogia general > Filosofia de l'educació> idealisme\nTendència a guiar-se més per ideals que per consideracions pràctiques o per interessos materials.\nTendència segons la qual l'existència s'ha d'interpretar fonamentalment fent referència al pensament o a les idees.\n1515470 ideari educatiu\n\t<Didàctica > Currículum> ideari educatiu\nes ideario educativo\nConjunt de postulats i principis propis d'una concepció ideològica determinada, conforme als quals un centre educatiu elabora el seu projecte educatiu.\n\t<Orientació psicopedagògica > Condicions psicopedagògiques> identitat\nNota: La identitat integra passat, present i projecte de futur.\n1516075 identitat cultural\n\t<Pedagogia general > Antropologia de l'educació> identitat cultural\nidentitat cultural, n f\n\t<Pedagogia general > Política de l'educació> ideologia\nConjunt de conceptes, creences i ideals, d'abast factual i normatiu, que serveixen per a explicar els fenòmens socials i, així, dirigir i simplificar les opcions sociopolítiques i culturals de l'individu i la col·lectivitat.