Cinc pastissos d’aniversaris divertides per a nens i saludables! | Consumer\nElaborades amb fruites, amb format de sándwich o adornades amb garlandes són variants originals de pastissos d'aniversaris infantils\nPer Cristian Vázquez 17 de setembre de 2014\nAfegir un toc d’imaginació en l’elaboració del pastís per als petits pot fer que una festa d’aniversari infantil guanyi molta originalitat. I si, a més de divertida, el pastís és saludable, molt millor. A continuació es detallen cinc formes de crear pastissos d’aniversaris per a nens sanes i divertides: amb fruites, de tipus sándwich, adornades amb garlandes, que representin una escena o com un simple i sa bescuit de iogurt i llimona. A més es detallen alguns consells per promoure hàbits saludables durant les festes d’aniversaris amb menors.\n1. Un pastís d’aniversari per a nens amb fruites\nEls pastissos d’aniversaris dels nens poden ser sanes i divertides si es fan de fruites o amb forma de sándwich\nFer un pastís d’aniversari per a nens amb fruites és una excel·lent alternativa i, a més, una forma estupenda de fer que els petits vegin que les fruites són dolces i també poden ser divertides.\nEl primer pas consisteix a crear una base de síndria, que faci les vegades de bescuit. Després, com a decoració, es col·loquen al voltant peces de meló, maduixes i, damunt, un segon nivell compost per una fracció de pinya.\nEl pas a pas i el resultat final d’aquest pastís d’aniversari infantil amb fruites i tots els detalls es troben en el blog Cuina Sana amb Ernest Subirana.\n2. Pastissos d’aniversaris amb forma de sándwich\nUna variant encara més original és la de crear petits pastissos d’aniversaris individuals, una per a cada nen. Poden acompanyar a un pastís major, elaborada pel cumpleañero, o ser totes de la mateixa grandària. També es poden posar ves-les en totes elles, perquè l’acte de bufar-les sigui col·lectiu (en particular quan hi ha petits, ja que de vegades tots volen fer-ho).\nUna idea divertida és fer-les com sándwiches: es retallen en cercle dues llesques de pa de motlle integral, es col·loca el farciment que es desitgi (que pot ser dolç, com és tradicional en els pastissos, o salat) i després es decora. Aquest suggeriment és del portal Funky Lunch, que -com s’observa en aquesta imatge– afegeix tomàquets cherry al voltant, un nombre retallat en un pebrot i ves-les fabricades amb bastoncillos de pastanaga, així com flames de formatge.\n3. Pastís d’aniversari amb garlandes\nEl detall original pot venir amb la decoració. Suposaria confeccionar petites garlandes que ajudin a donar al pastís un aire festiu. N’hi ha prou amb dos (o més) escuradents de fusta, uns quants fils i trossets de tela o de papers de colors per muntar una espècie de petit circ en el pastís.\nEn les banderoles de les garlandes es poden incloure dibuixos dels personatges favorits de l’homenatjat, els colors del seu equip preferit, paraules amb missatges per a ell o el que la creativitat disposi. Diversos exemples es mostren en el blog CharHadas.\n4. Pastissos amb una escena\nRepresentar una escena en el pastís dona molt bons resultats, perquè als nens els encanta i els fa molta il·lusió. Tant que fins a dona pena tallar-les! Però aquest tipus de pastissos exigeixen imaginació i certa habilitat.\nUn clàssic és fer un bescuit rectangular, decorar-ho com un camp de futbol i col·locar els jugadors damunt.\nUna opció molt original és la de muntar ninots de Llec com si estiguessin treballant en la construcció (o destrucció) del propi pastís. Així ho mostra el portal Festes i Compleixes.\n5. Bescuit d’aniversari de iogurt i llimona\nEn 2006, el Ministeri de Sanitat va engegar el Programa Perseo (Pilot Escolar de Referència per a la Salut i l’Exercici contra l’Obesitat), destinat a promoure els hàbits alimentosos saludables i la pràctica regular d’activitat física entre els escolars. Com a part de la proposta, es va publicar el fullet ‘Aniversari feliç i saludable!‘, que ofereix diverses pautes perquè els festejos d’aniversaris no siguin causa d’excessos i, per tant, de problemes en la salut.\nEn el capítol destinat al pastís, el programa recomana, com a alternativa saludable, el bescuit de iogurt i llimona. Entre els seus ingredients destaca a més que és millor si el iogurt és descremat, el sucre, bru i la farina, integral.\nConsells per a un aniversari infantil més saludable\nEl Ministeri de Sanitat proposa les següents recomanacions:\nTriar una data per mes i celebrar llavors tots els aniversaris, per evitar l’excés de festes.\nSubstituir les chuches i llaminadures per macedònies de fruites, fruita seca, entrepans saludables, etc.\nNo abusar dels refrescs ensucrats o substituir-los per altres begudes, com a sucs naturals o batuts.\nProcurar que durant l’aniversari els menors realitzin activitats que els obliguin a moure’s i a desenvolupar la creativitat, i que no passin tot el temps davant d’una pantalla.\nRecordar als nens que s’han de raspallar les dents després de la festa.\naniversari cuina per a nens festes pastissos pastissos per a nens receptes per a nens


l'Esquella de la Torratxa: Entrevista a Ayman Qwaider, estudiant palestí en la Universitat Jaume I de Castelló\n“Llibertat, territori i autogestió per a conviure en pau entre els pobles”\ndivendres 18 de febrer de 2011per Secretaria de Comunicació\nEm dic Ayman Qwaider, tinc 24 anys i sóc ciutadà palestí de la Franja de Gaza, específicament del camp de refugiats anomenat Nuseirat, localitzat en la zona central de la Franja. Vaig créixer en aquest camp de refugiats, i allí vaig rebre la meva educació. He cursat una carrera universitària d’estudis anglesos. Vaig col·laborar com voluntari, tant abans com després d’anar a la Universitat, en una associació civil de Palestina. Vaig treballar en una organització humanitària internacional radicada en la Franja de Gaza durant aproximadament dos anys, com assistent de benestar infantil. Al febrer de 2010 vaig ser acceptat com estudiant becat del Màster Internacional en Estudis per a la Pau i el Desenvolupament de la Universitat Jaume I de Castelló.\nQuina és la situació que es viu actualment a la Franja de Gaza?\nDes de 2006, un milió i mig de persones estan atrapades en la Franja de Gaza a causa del bloqueig il·legal que l’Estat d’Israel imposa a la població palestina, impedint-li l’accés als seus drets humans més bàsics, com el dret a l’alimentació, a la salut, a l’atenció mèdica apropiada, a l’educació. La capacitat de treball s’ha reduït de forma important i el percentatge d’atur s’ha multiplicat. Les indústries han hagut de tancar a causa del embargament, a la prohibició de l’entrada de materials de construcció i a la guerra de desembre de 2008 i gener de 2009.\nEl 80% de les persones viuen en situació de refugiades, depenent per a cobrir les seves necessitats més bàsiques en l’Agència de l’ONU per als Refugiats de Palestina (UNRWA), i d’altres organitzacions d’ajuda humanitària; un gran nombre d’habitants de Gaza viu per sota del llindar de la pobresa amb menys de 1 $ al dia. El sector pesquer treballa a la meitat de la seva capacitat prèvia al bloqueig, a causa de la prohibició de pescar, que es troba actualment en unes 3 milles des de la riba, a pesar que segons els Acords d’Oslo hauria de ser de 20 milles nàutiques. La OMS va declarar que l’aigua del mar està totalment contaminada i que la pesca no és saludable per al consum humà, a causa de la gran quantitat de residus que han estat llançats al mar.\nTambé l’àmbit educatiu sofreix les conseqüències del bloqueig, mentre intenta encara reposar-se de les repercussions de la guerra sobre Gaza, que va deixar 18 escoles totalment destruïdes, i 280 parcialment danyades. A la falta de materials de construcció i a l’escassesa de material escolar se suma l’absència de l’alumnat que va morir en els atacs de desembre de 2008 i gener de 2009. Aquesta guerra, que va durar 23 dies, va ser una ofensiva unilateral d’Israel contra la població civil de Gaza. Es va cobrar la vida de 1.500 palestins, la majoria d’ells nens menors de 18 anys. Un nombre major va resultar ferit o va quedar discapacitat.\nPerquè poguessis venir al nostre país a cursar estudis, vas necessitar suport i ajuda internacional, explica’ns quins són els murs imposats que dificulten la sortida del país.\nMolts estudiants sofreixen el tancament de les fronteres, se’ls impedeix la sortida del país, perdent les seves beques i importants oportunitats de formació, i en el millor dels casos, com jo, uns mesos lectius. La prohibició es dóna sense més explicació, sense cap fonament legal, en el nostre propi territori. Des de febrer de 2008, he estat un dels 600 estudiants atrapats en la Franja de Gaza, que no han pogut sortir de la seva terra a causa del bloqueig de les fronteres que limiten amb Israel i també la frontera de Rafah amb Egipte.\nDes que la UJI em va acceptar com estudiant del Màster per la Pau, vaig haver d’esperar dos mesos, amb el curs ja en marxa, ja que Israel no permetia la meva sortida. Les meves companyes d’estudis van iniciar una campanya juntament amb ciutadans de Castelló, i la Plataforma Castelló per Palestina, en la qual es van recollir signatures, es va informar mitjançant els mitjans de comunicació… I finalment, després de moltes traves, impediments i “tràmits” amb Israel, vaig poder sortir de la Franja de Gaza per primera vegada en la meva vida.\nEl dret a l’educació és un dret bàsic reconegut a qualsevol ésser humà del món per la Declaració Universal dels Drets Humans i el Dret Humanitari Internacional, i hauria de complir-se veritablement a nivell mundial. Tots hauríem de lluitar per aconseguir que sigui una realitat i s’ha de donar a conèixer i denunciar la situació en la qual es troben els estudiants de Gaza.\nCom valores les accions socials i econòmiques que s’estan portant a terme en suport del poble palestí?\nSón la societat civil i les organitzacions de base les que estan treballant més durament per a despertar les consciències. A Palestina, les pràctiques d’injustícia desigualtat i violència es donen diàriament, la permanent ocupació que es ve perpetuant durant les últimes quatre dècades exposa a la ciutadania a una segregació i un aïllament del món, a una privació dels drets humans… una situació de inhumanitat.\nHi ha hagut un augment dels moviments de solidaritat internacional amb Palestina. La campanya de Boicot, Desinversions i Sancions (BDS) és cada dia més forta… Però necessitem construir una xarxa de treball fort entre Europa, Israel i Palestina, que treballi conjuntament per a resoldre el conflicte. Les accions com la Flotilla de la Llibertat i les pròximes campanyes de vaixells rumb a Gaza són de summa importància, doncs posen de manifest les necessitats del poble palestí.\nEls tres objectius principals són en primer lloc, mostrar el fracàs de la comunitat internacional i dels Estats membres de les Nacions Unides per a pressionar a Israel perquè compleixi la legalitat internacional i aixequi aquest bloqueig, sense precedents en la història, que dura ja entre 4 i 5 anys. En segon lloc, s’intenta assistir a la població amb l’ajuda humanitària requerida, encara que es necessitaria la càrrega de moltes flotes per a cobrir les necessitats bàsiques de la majoria de la població. I finalment, es pretén atreure l’atenció internacional sobre la situació de Gaza, despertar la consciència col·lectiva i empènyer a les Nacions Unides a emprendre accions reals i contundents que acabin amb el bloqueig imposat a la Franja i les violacions als drets humans.\nDibuixa’ns el futur pel qual estas lluitant…\nA Gaza i tota Palestina experimentem una sensació d’incertesa i inseguretat, de com serà el futur… Quan les mares manen a les seves filles i fills a l’escola es pregunten si tornaran a casa… Els camperols que conreen la seva terra no saben amb seguretat si arribaran a provar els fruits del seu treball… La dona que surt a comprar… L’Aeroport de Gaza, que connectava la Franja amb la resta del món, va ser destruït pels avions F-16 israelians… el que augmenta la sensació de desconnexió amb el món exterior, d’abandó i tancament.\nUna vegada després d’una altra hem confiat en l’ONU, les resolucions de la qual Israel ha ignorat amb total impunitat, prosseguint amb el seu projecte de apartheid i neteja ètnica. Després de la guerra, vam creure que no quedarien impunes els crims d’Israel contra la població civil, amb armes prohibides en la Convenció de Ginebra, com el fòsfor blanc. Vam creure que es castigaria l’atac en aigües internacionals a activistes pacifistes de 40 diferents nacionalitats, i la mort de 9 de ells,…\nNecessitem ser reconeguts com palestins, ser tractats com qualsevol altre ésser humà del món, arribar a els drets que ens pertanyen. Necessitem justícia, igualtat, estar al mateix nivell que la ciutadania israeliana. Necessitem avançar en la resolució d’un conflicte que durant dècades està ofegant la vida de tantes persones en el nostre territori… Necessitem arribar a solucions que es basin en el respecte mutu, en el ple reconeixement i enteniment, i no en la perpetuació de relacions d’opressió i poder. El poder mai ens conduirà a la pau.\nEls palestins i els israelians som part els uns dels altres, inevitablement, compartim molt més que un territori, compartim la humanitat, sense distinció pel nostre color, sexe, religió… Hem d’aconseguir acceptar-nos els uns als altres com éssers humans, i oposar-nos a qualsevol tipus de inhumanitat. Creo que como Gandhi va dir, per a veure el veritable canvi, hem de començar per nosaltres mateixes… i seguirem resistint i lluitant fins que puguem viure en igualtat i justícia en una Palestina lliure.\n* Entrevista realitzada per Janis Pinyana, CGT Castelló, novembre 2010, publicada en el número 242 del Rojo y Negro.


El Pla d’Urgell - VilaWeb\nDiumenge 02.03.2014 08:55\nJosep Pla (1971)\nHe travessat el pla d’Urgell moltes vegades en totes direccions. Vull aclarir que quan dic el pla d’Urgell no em refereixo a la comarca estricta —capital Tàrrega—, sinó al gran llençol agrari que agafa també territoris de la Noguera, de les Garrigues i del Segrià. És, en conjunt, un bon país, consolidat, estable, ric; un país per a viure-hi. Des de l’època prehistòrica fins a la construcció del canal fou una de les comarques més pobres de Catalunya, una estepa mísera, amb un sistema econòmic basat en la incertesa de la pluja i els designis obscurs de la Providència. Quan no plovia per l’abril, la misèria era certa i començaven les rogatives. Cada un dels cinquanta-quatre pobles que componen la contrada feia les seves a la imatge que més devoció li suscitava. Però, a més —cas únic—, a l’Urgell feien rogatives col·lectives a la Verge de les Sogues a base de la Treta, o sia de treure la imatge d’aquesta Verge del seu cambril del convent dels Trinitaris de Bellvís. Durant vuit dies passaven per davant de la imatge representacions de tots els pobles. Les cançons del país eren desoladores:\nLa història del canal és molt curiosa. Se’n començà a parlar a l’època de Carles I d’Espanya i V d’Alemanya —tal com ho senten—, i se’n continuà parlant durant els regnats de Felip II i de Ferran VI. Inspirat pels consells de la seva colla de manefles italians, Carles III donà ordres de fer alguns estudis que no tingueren avenir. Hem d’arribar al 1850 per a veure la constitució a Barcelona d’una empresa a la qual són concedits, per beneplàcit regi, els regadius de l’Urgell a base del projecte elaborat per l’enginyer Andrés i Puigdoller. Puigdoller era el propietari de Raïmat, la gran finca que comprà després el senyor Raventós. L’empresa de Puigdoller fracassà, i es constituí després, sempre amb capital de Barcelona, la Societat «Girona Hermanos y Clavé y Compañía», que fou el nucli bàsic de la que fou després «Sociedad Anónima Canal de Urgel», empresa que construí el canal, sota la direcció de l’intel·ligent arquitecte Domènec Cardenal. Fou una labor ingent que avui encara impressiona si tenim en compte que entre el 1855 i el 1860 hom disposava d’escassos mitjans tècnics. El Canal fou construït a base d’un conveni amb els futurs usuaris, anomenat Conveni de Madrid, pel qual la Companyia constructora tenia el dret de fer servar una novena part dels fruits de les terres regades pel canal.\nLa concessió de l’aprofitament, situat inicialment a la presa de Tossal, fou de trenta-tres metres cúbics nominals. Destruïda per la fortíssima riuada del 1907, fou reconstruït de seguida més avall, però el nombre de metres cúbics d’aprofitament es reduí encara, i oscil·là entre els divuit i els vint. L’obra de base tingué 145 quilòmetres de llarg; passa pels termes municipals d’Artesa de Segre, Montgai, Preixens, Agramunt, Claravalls, Anglesola, Bellpuig d’Urgell, Arbeca, les Borges Blanques i Puigverd i mor altra vegada al Segre, entre Albatàrrec i Montoliu. La zona plana i exempta, closa en aquest arc que el riu tanca, rep l’aigua per quatre sèquies principals —a part de les dues sèquies que reguen la part baixa de la ribera del Sió. Les 62.000 hectàrees que l’any 1930 hom considerava afectades per les aigües del canal han estat augmentades posteriorment, però la repartició de l’aigua és desigual, cosa que depèn de la proximitat de les terres a les boques de regatge. Aquesta desigualtat ha donat peu a situacions irritants, perquè, si bé els usuaris tenen els mateixos drets i deures, uns tenen més aigua que altres; els primers es poden dedicar al cultiu intensiu i els altres a una producció més migrada.\nMalgrat l’escassetat d’aigua i la insuficiència del cabal que la companyia ve obligada a donar per tal de beneficiar-se del Conveni de Madrid, la prosperitat i el progrés de la comarca han estat immensos. Actualment la comarca té bones comunicacions ferroviàries i la travessa una xarxa de carreteres. El canal ha estat la clau de la transformació de l’Urgell. Els primers anys del regadiu foren deplorables, no pas solament des del punt de vista de la sanitat del país, per l’extensió i la intensitat del paludisme que s’hi produí, sinó econòmicament, tant per als usuaris com per a l’empresa; però, vençuts els entrebancs d’aquelles heroiques dècades, l’aigua transformà l’estepa en un jardí i convertí la mísera comarca del 1850 en l’empori agrícola que ara tenim, empori dotat d’un magnífic afany de millorament i d’ampliació del regatge a l’Urgell per la construcció del subcanal o canal auxiliar, i la regulació del Segre, obres incorporades a la Confederació Hidrogràfica de l’Ebre. El canal ha estat un factor de vida molt potent.\nL’Urgell és un empori farratger, de cereals i lleguminoses, de vi i d’oli. Durant temps, la quantitat de milers i milers de vagons d’userda que sortien de les estacions de la comarca, sobretot de Mollerussa, fornien en una bona proporció totes les quadres de Catalunya. Però hem de dir que els economistes ens asseguren que la comarca no arribarà pas a la seva plenitud econòmica mentre no pugui esdevenir un país productor i exportador de llet i de carn, en lloc d’exportar primera matèria. Això vol dir que la construcció econòmica de l’Urgell es troba encara en la seva fase preliminar i que arribarà algun dia a una potencialitat molt més important. Sempre hem de pensar que aquesta és la més gran i la millor planura de Catalunya —l’única en realitat que mereix aquest nom— i que, trobant-se enclavada dins la Catalunya seca, el problema fonamental de la seva agricultura és el regatge. En tot cas, i fins als moments presents, la renda del sòl s’ha elevat considerablement.\nA més de la userda hi són obtingudes grans quantitats de blat de moro, d’ordi i de blat, de naps, bleda-raves i carbasses. Com en tot el regadiu, les patates i les plantes hortícoles s’hi fan abundantment, a més d’una gran quantitat de verdures, sobretot faves i mongetes. Els fruiterars es veuen avançar, i destaquen les rastelleres de Golmés, Mollerussa, les Borges Blanques i Juneda: pomeres, codonyers, perers i presseguers, però sobretot les prunes —les cèlebres prunes de l’Urgell—, que són riquíssimes i tan adequades per a la dessecació. El secà es dóna en els terrenys una mica més elevats, als quals no arriba el regadiu. L’olivar de la comarca produeix grans i finíssimes quantitats d’oli. Arbeca ha donat nom a una varietat d’olivera, l’arbequina, tan coneguda. Hi ha, encara, grans extensions d’ametllers, a part les vinyes, que fan un vi de qualitat; una de les marques d’aquest vi —el Castell del Remei— ha aconseguit una gran popularitat en tot el mercat català. El pla té poblacions que constitueixen nuclis econòmicament importants. Tàrrega és la ciutat més gran. És una població viva, simpàtica, d’un aspecte agradabilíssim, amb dos mercats setmanals de molta empenta, que donen una idea de com és el país, amb testimonis del passat d’elevada qualitat, i el dinamisme de la vida moderna. A Tàrrega hi ha cinc places; la de Sant Antoni és molt típica. El passeig del Carme i els jardins que rodegen l’ermita de Sant Eloi són agradabilíssims. Mollerussa, que pertany al Segrià, és un altre nucli de concentració, com també Juneda, que és de les Garrigues. Mollerussa és la capital de l’alfals. Juneda és el centre de l’oli. Mollerussa té vitalitat i senyoriu. Però la veritable capital de l’oli de la zona del canal es troba a les Borges Blanques, la capital garriguenca, on van a parar els milions i milions de quilos d’olives que es cullen a l’Urgell i a les Garrigues. Les Borges és una població encantadora, molt moderna, de molt bon veure, amb un tràfec comercial importantíssim. Totes aquestes poblacions tenen un pàlpit especial, que els ve donat per la seva activitat i pel seu afany de vida i de progrés; són una avançada d’allò que seran algun dia, quan les seves possibilitats entrin en franca explotació. Les vastes i admirables terres de Lleida, que han fet en els últims decennis, en tots els ordres, un pas gegantí, són simple enunciació, repetim, de tot el que seran algun dia. Les terres de Lleida són l’esdevenidor de Catalunya, el seu avenir ineludible. Per tal de tenir una idea més completa de la comarca visitarem Bellpuig d’Urgell, amb la seva plaça porticada i l’església parroquial, amb una joia renaixentista d’impressionant qualitat: el sepulcre de Ramon Folc de Cardona. Catalunya, saturada de meravelles de l’art romànic, que és l’estil que té un indestructible arrelament en el nostre país; saturada, també, de meravelles de l’art gòtic, té escasses mostres de l’art del Renaixement. És per això que la visita al sepulcre de Folc de Cardona, a Bellpuig, ens posa en contacte amb una meravellosa faceta escultòrica que, per la seva raresa, dobla la seva qualitat d’una manera visible. La carretera general, una vegada travessat el pla de l’Urgell, ens conduirà a la ribera esquerra del Segre i ens apareixerà davant els ulls la ciutat de Lleida.\nJosep Pla, Guia de Catalunya, Barcelona, Destino, 1971, p. 194-199 (fragment).\nLlibre. El Pla d'Urgell, 39. Marta Benavides


«Llibertat d'expressió»: l'acusada de cremar la bandera espanyola a TGN planta el jutge\nUnes 50 persones han donat suport a l'encausada davant l'Audiència Provincial de Tarragona. | ACN\nUnes 50 persones, vinculades al CDR, s'han concentrat davant els jutjats per donar suport a l'encausada\nper Antonio Ramos Llauradó / ACN 02/11/2021 14:15h\nL'acusada de cremar una bandera espanyola a Tarragona durant una manifestació l'1 d'octubre de 2020 no s'ha presentat davant el jutjat, on aquest dimarts estava citada a declarar com a investigada. Segons ha explicat l'acusada als mitjans en una compareixença davant de les portes de l'Audiència Provincial, se l'acusa un delicte d'ultratge a Espanya en una causa iniciada per la Policia Nacional.\nEn aquest sentit, l'encausada, membre del CDR Tarragona, ha assegurat en la seva intervenció davant els mitjans de comunicació que no reconeix la justícia espanyola ni el delicte pel qual se l'acusa. A les portes de l'Audiència de Tarragona, ha rebut el suport d'una cinquantena de persones, membres del col·lectiu i simpatitzants de la causa independentista.\nEl seu advocat, Carles Perdiguero, ha explicat que, d'acord amb la jurisprudència europea, l'acusació contra la seva clienta «no té cap sentit». Perdiguero ha enunciat que si la causa tira endavant en sol·licitaran l'arxivament.\nCrema simbòlica de banderes preconstitucionals durant la concentració de suport\nEls manifestants que s'han concentrat aquest matí davant l'Audiència de Tarragona han mostrat pancartes de suport a l'encausada i han cremat simbòlicament banderes preconstitucionals. L'acusada ha estat a les portes de les dependències policials, però no ha entrat, emparant-se en la llibertat d'expressió.\nLa d'aquest dimarts és la segona citació que s'ha emès contra ella, tot i que segons ha explicat ella mateixa, la primera que es va emetre va arribar fora de termini. Ara, després de la seva no compareixença davant el tribunal, el jutjat haurà d'examinar si cal ordenar la detenció de l'encausada o si emet una nova citació abans de decretar l'arrest.\nÚltima hora Última hora Tarragona Última hora informació judicial Última hora CDR\nL'oposició de Tarragona tomba la pujada d'impostos que proposava el govern Ricomà\nEl nou Port Esportiu de Tarragona: 21 locals enderrocats, un pàrquing i més amarratges


Les administracions catalanes justifiquen les despeses del viatge del papa | Catalunya Religió\nLes administracions catalanes justifiquen les despeses del viatge del papa\nPor Catalunya Religió. Jue, 21/10/2010\nLes administracions públiques catalanes van fer públiques ahir les dades dels costos que assumeixen per la visita de Benet XVI a Barcelona. Les administracions públiques ho justifiquen aquests costos com “els necessaris per garantir el correcte funcionament de la ciutat i la projecció internacional que suposa una visita d’aquesta rellevància”.\nEl pressupost previst és de 720.000 euros. D’aquests, 350.000 es destinaran al Centre Internacional de Premsa que s’instal·larà a les Drassanes per atendre als més de 2.000 periodistes acreditats. Aquest cost l’assumirà amb 250.000 euros la Generalitat i amb 100.000 la Diputació de Barcelona.\nEls altres 370.000 euros es destinaran a l’adequació dels carrers afectats per la visita (tanques, lavabos públics...) i el reforç del centre de coordinació d’emergència, per atendre a la concentració de gent que sortirà al carrer. També inclou la informació als ciutadans sobre l’afectació de mobilitat que representarà la visita. Segons l’administració, les costos de seguretat, neteja i atenció sanitària es cobriran amb els pressupostos ordinaris, de manera semblant a altres actes que es fan habitualment a la ciutat i que afecten a la circulació o que suposen una mobilització nombrosa de persones.\nDespeses, visita papa, Benet XVI, Barcelona 2010, administracions catalanes


El Departament d'Agricultura, Ramaderia, Pesca, Alimentació i Medi Natural ens ha fet arribar el projecte d’Ordre de pagaments directes que actualment està en fase d’informació pública i que es preveu que es publiqui en breu al DOGC.\nRespecte a l’esmentat projecte d’Ordre, cal destacar el redactat de l’article 9, respecte a la diversificació de conreus:\nArt. 9 En relació a la diversificació de cultius, els cultius d’hivern i de primavera es consideren cultius diferents tot i pertànyer al mateix gènere botànic, tal i com estableix l’article 20.4 del Reial Decret 1075/2014 de 19 de desembre. En qualsevol cas, ha d’haver evidències de la diferent estacionalitat dels cultius, ja sigui mitjançant l’ús de varietats específiques adaptades a una o altra estació, o per què es donen evidències del diferent estadi vegetatiu sobre el terreny.\nEn el cas de cereals d’hivern, i sens perjudici que algunes varietats anomenades de primavera es sembrin els primers mesos de l’any, tindran tots la consideració de cultius d’hivern i per tant comptaran com un únic cultiu a efectes del compliment de la diversificació.\nDonades les característiques agronòmiques i les condicions agroclimàtiques de Catalunya, es considera període principal de cultiu per a tots els conreus, el comprès entre abril i setembre, i s’exigirà que el cultiu es trobi a la parcel•la un mínim de dos mesos consecutius dins aquesta període.\n9.3.En aquelles parcel•les on es duguin a terme dobles collites, la comprovació del compliment de la diversificació de cultius es determinarà amb els declarats a la DUN com a cultiu principal. Es considerarà creació de condicions artificials la declaració de cultius com a secundaris en determinats recintes i com a principals en altres recintes diferents amb la finalitat de complir amb la diversificació de cultius.\nEn relació a la declaració de conreus que s’ha d’efectuar a través de la DUN, l’aplicació informàtica permet que es puguin diferenciar els conreus d’hivern dels de primavera. Tot i això, l’efecte legal de la declaració vindrà determinada d’acord a l’article 9.


Sant Cugat Creix apel·la a la unió entre els clubs esportius\nEls quatre clubs de Sant Cugat Creix al davant del Monestir. FOTO: Lali Puig\nL'entitat santcugatenca publica un comunicat donant suport a l'activitat esportiva de Sant Cugat i demanen paciència als afectats per poder reaprendre com més aviat millor l'activitat\nper Nielo Ballart 20 de març de 2020\nEl Sant Cugat Creix (entitat esportiva formada pel DSV Club Voleibol Sant Cugat, el Club de Rugby Sant Cugat, el Patí Hoquei Sant Cugat i Club Junior 1917) vol seguir donant suport a l'esport del municipi. Així doncs, després de la reunió telemàtica entre els membres de la junta directiva i els presidents dels 4 clubs, celebrada el dijous 19 de març, l'entitat vol seguir col·laborant activament i engegant iniciatives durant el confinament.\nDes de l'entitat santcugatenca mostren preocupació per la situació actual: "Vivim amb molta angoixa les possibles repercussions immediates d'aquesta crisi que colpeja molts sectors, també l'esportiu, l'impacte que causarà a les famílies i la repercussió en les entitats i en els tècnics, ja que molts en depenen per subsistir, tot plegat amb el consegüent perill real de col·lapse de les nostres entitats i del servei que fem a la ciutat".\nÉs per això que Sant Cugat Creix creu necessari el suport entre els clubs, tècnics i famílies i demanen paciència, ja que "durant el mes de maig podrem reprendre algun nivell d'activitat". "Estem segurs que no només guanyarem a aquest virus que ens colpeja sinó que volem creure que en sortirem reforçats com a societat", sentencia l'entitat santcugatenca en el seu comunicat.


El bloc de la Carme: d’octubre 2016\nSant tornem-hi amb els diacrítics!\nAl final n'han deixat 15, alguns dels quals sobrers. Per exemple ma o mon, possessius sempre acompanyen el nom: ma mare, mon pare. Per tant no es poden confondre amb la mà. Ara, un argument curiós que defensava els diacrítics a ultrança, explicava que si tu deies, a algú, he vist un os, no sabria si et referies a un plantígrad o a una part de l'esquelet. El cas és que quan parlem no hi ha confusió ja que pronunciem os, esquelet, com cos i os, animal, com dos. I no cal que sobre del cap de l'emissor es vegin els accents obert o tancat com una mena de banyes! Un altre argument, del senyor Josep Ferrer, diu que suprimir-los seria acostar-se massa al castellà! Jo crec que el que és perillós per al català és la imitació de la sintaxi castellana i suprimir alegrement els pronoms en i hi. Aquí sí que caldria fer campanya! Jo quan sento algú que en lloc de dir: no hi vaig, diu no vaig, penso que necessita una purga d'oli de ricí. I quan sento, no en veig “ninguna”, per dir: no en veig cap, se'm posen els pèls de punta.\nL'Escala. El port.\nPublicat per Carme Meix a 4:11 0 comentaris\nLa nena perduda. (Final de la tetralogia d'Elena Ferrante)\nSembla que està de moda preguntar-se qui s'amaga sota el pseudònim que signa aquesta narració -les últimes perquisicions assenyalen una traductora italiana-, sense respectar el desig d'anonimat d'aquesta persona. I, un cop acabada de llegir l'última part, entenc els seus desitjos. En aquesta, com en les anteriors, descriu la decadència de Nàpols, els tripijocs dels polítics, la corrupció, el crim organitzat, la vida quotidiana de la gent que han de viure sota aquesta pressió. etc. Cosa que, vist amb qui se la juga, li podria portar conseqüències desagradables. Admiro el seu coratge. En quan a la lectura, no ha desmerescut de les anteriors. Feia temps que no m'atrapava tant una novel·la actual. Es llegeixen les quatre parts -la vaig començar durant l'estiu-, sense perdre l'interès en la història de les dues amigues narrada amb un pols extraordinari. Un deu per a l'autor/a, sigui qui sigui!\nAbsort, el pensament, divaga\nper rutes oblidades, cendra i pols.\nS'han diluït en l'aire les paraules.\nEn resta la claror.\nPublicat per Carme Meix a 3:51 0 comentaris\nUna fuig, l'altra es queda.\nAquesta és la tercera part de la història d'aquestes amigues. I de llarg, la que més m'ha agradat. A la situació política i social -som a Nàpols, i la màfia hi és presenta, encara que l'autora no l'anomeni pel seu nom-, s'hi afegeixen les lluites obreres i sindicals, els neofeixistes, els comunistes, tot aquest món que fa de teló de fons a la vida de les dues amigues, separades però sempre presents l'una a la vida de l'altra. Els seus frustrats matrimonis. Els seus anhels de promoció personal, la seva maternitat. Tot escrit des del punt de vista de l'Elena Greco, que tot i que ha pogut estudiar, casar-se amb un professor universitari i publicar una novel·la, sempre se sent inferior a l'altra, que estima, admira i avorreix amb la mateixa intensitat. Una narració que m'ha deixat sense alè. Friso per llegir la quarta i última, o sigui el desenllaç.\nPublicat per Carme Meix a 6:17 0 comentaris\n“La història del meu cognom”.\nAquesta és la segona part de l'”Amiga genial”. En la qual continua la història d'afecte-gelosia entre aquestes dues amigues, narrada per una d'elles, l'Elena Greco, que té una mena de fixació amb la seva amiga Lila. L'estil, de molt bon llegir, fa que continuïs volent saber com evoluciona la història d'aquests noies i, per extensió la història d'Itàlia, concretament de Nàpols, amb tots els seus clarobscurs. Però no és d'això que volia parlar sinó d'una faceta que m'ha interessat molt. La protagonista, napolitana, estudia en italià, i parla del napolità com d'un dilecte propi de persones incultes. El llatí que parlaven els romans, amb el pas dels segles, va derivar en diversos dialectes -del llatí!-, que amb el temps van adquirir la categoria de llengües. En el cas de la península italiana, durant la reunificació d'Itàlia, es va decidir buscar una llengua estàndard (1872), que fos l'oficial a tot el territori. I es van inclinar per una de les varietats regionals que els va semblar més prestigiosa, la de Milà que, atenció, era la regió més rica i influent d'aquell país, i que, amb l'adveniment dels mitjans de comunicació, s'ha convertit en hegemònica. Molts de nosaltres encara recordem les precioses cançons napolitanes, cantades en la seva llengua nadiua. Que ara una dona napolitana la consideri un dialecte al qual renúncia sempre que pot com si se n'avergonyís, em fa molta pena.\nPublicat per Carme Meix a 7:16 0 comentaris\nL'última lectura de vacances\nRetrat d'un artista adolescent\nDe tant en tant m'agrada retornar als clàssics. No obstant, Joyce no és un dels meus autors preferits. Recordo que vaig llegir el seu ULISSES i, algunes pàgines contra el nacionalisme irlandès en un moment -quan el vaig llegir-, que els patriotes irlandesos feien vaga de fam a les presons britàniques fins a la mort, em va disgustar. I la trama en si, la vaig trobar massa confusa. Suposo que no hi va ajudar la traducció al castellà d'en Valverde. Però és el cas que no em va convèncer. Després, ja no em vaig veure amb cor de llegir la traducció, tan lloada, al català del Mallafré.\nAquesta m'ha produït una actitud ambivalent. Reconec que està molt ben escrita i té pàgines excel·lents, però en conjunt no m'ha arribat a enganxar. El clima de vacances no es gaire procliu a la introspecció!\nElena Ferrante “La ...


8:09 pm - Friday, 29 May 2020\nLa Universitat de València presenta l’audiovisual “El Tribunal de les Aigües de l’Horta de València” dins del programa Docufòrum\nEl Palau Cerveró ha acollit aquest dijous 4 de juliol la presentació del documental sobre el Tribunal de les Aigües, responsable des de fa més d’un mil·lenni de vetlar pel just ús i repartiment de l’aigua en l’horta valenciana. Aquest audiovisual s’emmarca en el programa Docufòrum, una sèrie de documentals produïda pel Vicerectorat de Projecció Territorial i Societat de la Universitat de València.\nDocufòrum és un format audiovisual liderat pel Vicerectorat de Projecció Territorial i Societat i realitzat en alta definició (HD) pel Taller d’Audiovisuals de la Universitat (TAU), que aborda amb un estil documental temes d’actualitat i interés social. Docufòrum no solament naix amb vocació divulgativa, sinó que a més pretén estimular el debat i la participació social. Els documentals tenen una durada d’entre 15 i 20 minuts i recullen opinions d’especialistes tant de la Universitat de València com de l’àmbit social o empresarial. Docufòrum és resultat d’un treball coral en el qual els guionistes han sigut els professors de la Universitat de València Francesc Martínez (Teoria dels Llenguatges i Ciències de la Informació) i Rafa Roca (Filologia Catalana).\nEl vicerector Jorge Hermosilla ha explicat que el documental presentat repassa “tant la importància històrica, social i cultural del Tribunal de la Vega de València, així com altres aspectes relacionats amb l’Horta, com el paisatge agrícola, la relació entre la ciutat i l’horta o el regadiu tradicional”. Ha posat l’accent en la importància de la col·laboració institucional, perquè “aquest programa no hauria sigut possible sense el suport d’institucions i entitats compromeses amb la societat valenciana, com és el cas de la Universitat de València, la Diputació de València, el Tribunal de les Aigües i Caixa Popular, que han participat en aquest projecte audiovisual”.\nPaco Alós ha explicat que per a Caixa Popular és un orgull participar en aquest tipus de projectes documentals que “contribueixen a divulgar la importància d’institucions mil·lenàries com el Tribunal de les Aigües i al mateix temps transmeten a la societat valenciana la visió d’experts sobre la situació actual de l’horta de València”.\nPer part seua, el president del Tribunal de les Aigües, José Font, ha lloat la producció del documental i ha assegurat que es tracta d’un “documental de referència per a tot aquell que vulga conéixer el passat, el present i, sobretot, el futur del Tribunal de les Aigües, una institució mil·lenària que segueix molt viva i vol continuar resultant útil a l’Horta, a les sèquies i als i les agricultores valencianes”.\nPrevious articleFran Ferri: “Les majories absolutes són cada vegada més difícils. El PSOE haurà d’acostumar-se a dialogar més”\nNext articleEl president de Les Corts trasllada oficialment a Fiscalia la petició d’informació de Vox sobre entitats LGTBI