Aquest blog ha canviat d’ubicació / Este Blog ha canviado de ubicación / This blog has changed adress\nAra em podreu trobar a gentillocs.wordpress.com\nBenvolguts amics, després de més de anys i prop de 8.000 visites, he decidit donar una nova imatge al blog, aplicar noves funcionalitats i vincular-lo amb nous recursos on-line.\nEncara que el més visible sigui el canvi d’imatge i d’ubicació, poc a poc aniré afegint nous enllaços i recursos perquè el que us explico sigui una mica més agradable a la vista, es complementi amb imatges que arribin on no ho fan les meves paraules, o pugueu anar més enllà de la informació que us dono amb enllaços i recursos on-line fets per persones i institucions que en saben molt més que jo d’aquests temes que us explico.\nGràcies altre cop per la confiança!\nQueridos amigos, después de más de 4 años y cerca de 8.000 visitas, he decidido dar una nueva imagen al blog, implementar nuevas funcionalidades y complementarlo con nuevos recursos en línea.\nAunque el cambio más visible es la imagen y la ubicación, poco a poco voy a ir añadiendo nuevos enlaces y recursos, tratando de hacer un poco más agradable a la vista lo que os explico, complementar con imágenes lo que no soy capaz de expresar con palabras, o ir más allá de la información que os doy con enlaces a recursos en línea actualizados por personas e instituciones que pueden explicar mejor que yo estos temas.\nGracias de nuevo por vuestra confianza!\nDear friends, after more than 4 years and nearly 8,000 visits, I decided to give a new image to the blog, implement new features and link it with new online resources.\nAlthough the most visible change is the image and location, gradually I will add new links and resources trying to do a little more pleasing to the eye what I explain to you, complement with images what I’m not able to express in words, or let you go beyond the information that I give with links to online resources updated by people and institutions who can talk better than me about these issues.\nThank’s again for your confidence\nPublicat per Joffre Carrera a 17:15 2 comentaris:\nDel cor de les Gavarres a la plana\nCuriosos caps de setmana de canvis de plans i marrades impossibles que he aprofitat per acostar-me a l’observatori del Puig d’Arques, a “passejar” una mica pels paisatges dels avantpassats.\nJa havia comentar anteriorment, que una branca d’avantpassats MIR amb tot un seguit de cognoms que conflueix en el cognom CANALS, procedia de Quart. En concret, els Bosch, els Mateu, i els Carreras, havien estat ollers i terrissaires d’aquesta població durant el segle XVII i principis del XVIII. Però no van ser els únics: al costat d’aquests terrissaires també apareixen cognoms com DALMAU, BOSCH, OLLER, VALLERA, CASTELLÓ, GRUARTMONER... que són pagesos i treballadors agrícoles pels pobles de la zona plana de les Gavarres (Quart, Llambilles, Cassà de la Selva, Llagostera...)\nPer sort els arxius parroquials d’aquesta zona s’han conservat força bé, i permeten seguir alguns d’aquests cognoms fins el segle XVI (i alguns, ja gràcies als arxius notarials, fins el segle XV). Una bona colla d’aquests avantpassats es poden relacionar fàcilment amb les masies dels termes de la plana, i de fet viuen en aquests pobles malgrat que molts d’ells ja no en les masies que corresponen al seu cognom. Així, els Barnés estan al Mas Ballet de Quart (1639), tot i que CAN BARNÉS està a Cassà; els YSERN i els DORCA són propietaris d’aquests dos masos situats en el veïnat d’Esclet de Cassà segons els capbreus del Monestir de Sant Feliu de Guixols, i confessen tenir-los en nom del monestir els anys 1581 i 1618 (sembla que provindrien de masos remences); els Bosch són masovers del MAS MODAGUER de Quart (1737); els Dalmau provenen del mas d’aquest nom del veïnat de Mosqueroles des d’aproximadament el segle XIV; els VALLERA també estan documentats en el Mas Vallera de Cassà, tot i que els perdo la pista l’any 1590; i finalment els GRUARTMONER, que apareixen a l’entorn de 1580, i que segurament procedeixen del Mas GRUART del veïnat d’Esclet. Els OLLER de Campllong també és fàcil relacionar-los amb aquest mas que hi ha al costat nord de la carretera de Cassà fins a l’Eix transversal.\nAltres cognoms, com els SUREDA, MERCADER, CARRERES i CASTELLÓ, ja suposen més complicació, sobretot per la diversitat de cases i masos que s’anomenen així, i la manca de dades concretes sobre l’origen i el lloc on habitaven els avantpassats que duen aquests cognoms. Així, els SUREDA poden estar relacionats amb els masos Sureda de dels veïnats d’Esclet i de Verneda de Cassà, igual que els Bosch en diferents poblacions. Els CARRERES i els CASTELLÓ, tot i tenir haver perdut la seva pista prop de 1600 a Cassà i a Quart, sembla que podrien venir dels masos amb aquest nom que hi ha a la parròquia de Santa Pellàia (Can Carreres) i a Sant Cebrià de Lledó (Can Castelló), en el cor de les Gavarres. Els MERCADER (que a Cassà canvien en nom per Vallera en casar-se Joan Mercader amb Marianna Vallera l’any 1664) procedeixen de Sant Sadurní de l’Heura, on hi ha el Mas MERCADER (bé de fet no se si és Sant Sadurní, Cruïlles o Sant Cebrià dels Alls), i es troba cap a l’any 1590 en Ramon Mercader, que és pagès de Sant Sadurní.\nTot i que segurament els meus avantpassats no ho veurien així, passejar-se per aquestes poblacions o endinsar-se en els boscos de sureres de les Gavarres és tot un plaer, una descoberta d’un espai natural i humà que encara podem gaudir tal i com era fa temps. I encara que sembli increïble, a dues passes de la ciutat de Girona i de la Costa Brava.\nPer saber-ne més us recomano la revista Gavarres i el llibre de l’historiador Elvis Mallorquí “Històries amagades de les Gavarres”.\nPublicat per Joffre Carrera a 16:53 1 comentari:\nEtiquetes de comentaris: genealogia - Mir, llocs\nSota l'ombra de la Mola de Colldejou\nDesprés d’una petita excursió a Colldejou, i rellegint el llibre “El cabaler de Cerdanya”, revisc l’arribada dels primers immigrants del procés d’industrialització a Barcelona. Persones procedents de tot arreu de Catalunya que, a mitjans del segle XIX arriben a la ciutat o als pobles del pla per intentar aprofitar l’oportunitat que els ofereix l’esclat de la revolució industrial.\nSegurament poques diferències més que les geogràfiques trobaríem entre aquell cabaler de la Cerdanya, que va deixar el poble de naixement per la seva condició de fill segon o tercer amb poc més de la legítima sota el braç, per anar a buscar-se la vida a la puixant ciutat de Barcelona, i els primers Ferrer, avantpassats origen del meu segon cognom que, arribats a Barcelona cap a l’any 1860 per treballar com a jornalers al Poble Nou, en fan la seva nova casa fins que passen a Horta a mitjans del segle XX.\nEl primer Ferrer en arribar a Barcelona és Josep Ferrer Bages, nascut a Móra d’Ebre cap l’any 1835, fill de Josep i Antònia, i casat amb Paula Marcó (o Marés), de Vilanova d’Escornalbou. La informació és molt escassa, ja que l’arxiu parroquial de Vilanova està destruït, però sabem que el seu segon fill, Miquel Ferrer Marcó (o Marés) neix a Hostafrancs el 14 de novembre de 1860 segons consta en el llibre de naixements del Registre Civil de la ciutat de Barcelona. Curiosament en la partida consta com a Miquel Ferrer Marés, fill de José Ferrer, de Móra d’Ebre i Paula Marés, de Vilanova d’Escornalbou. La seva germana, Filomena Ferrer Marcó havia nascut dos anys abans a Vilanova d’Escornalbou, i residia al Poble Nou de Barcelona l’any 1889.\nJosep Ferrer, abans d’arribar a Barcelona ja s’havia traslladat de Móra d’Ebre a Vilanova d’Escornalbou, segurament utilitzant l’antic camí que duu a Falset, sota l’esguard de la Mola de Colldejou, i d’allà als pobles de la Baronia d’Escornalbou, alliberats feia escassament 20 anys de les servituds al Monestir per la desamortització del 1836 (servituds traspassades a alguns grans propietaris privats, no us penséssiu pas...). A Vilanova es va casar amb Paula Marcó (o Marés), i el 1858 van tenir la seva filla Filomena Ferrer. Un o dos anys més tard, abandonen Vilanova per anar a Barcelona. Així, el meu rebesavi Miquel Ferrer neix a Hostafrancs, però ignoro si va ser perquè hi residien els pares en aquell moment, o perquè el part els va sorprendre a les portes de Barcelona, ja que els Ferrer s’assenten al Poble Nou.\nEl fill d’en Josep, en Miquel, “torna” a Vilanova a buscar la que seria la seva dona, Concepció Cabré Capafons, nascuda a Escornalbou, i filla de Francesc i Francesca, també del mateix poble. El que no he pogut endevinar és si Concepció ja viu al Poble Nou, o encara viu a Escornalbou, ja que de fet es casa a la parròquia de Santa Maria del Taulat del Poble Nou l’any 1882 (on, per cert, consta com a Encarnación). A partit d’aquí, els Ferrer fan vida al Poble Nou fins que després de la Guerra Civil es traslladen a Horta.\nEl problema és determinar quin és l’origen dels Ferrer i dels altres cognoms que s’hi relacionen (Bages, Marcó – Marés, Cabré, Capafons). Els arxius parroquials de Vilanova d’Escornalbou i de Mora d’Ebre van ser destruïts. Si bé sabem que els Ferrer són originaris de Móra d’Ebre des de 1795 aproximadament, aquest és un cognom molt comú (crec que no hi ha cap poble de Catalunya on no n’hi hagi algun), i es fa difícil trobar informació concreta dels meus avantpassats.\nIgual de complicat, tot i ser el cas contrari és el de la resta de cognoms, Cabré, Capafons, Marcó i Marés, que són propis de la zona i alguns ja hi consten des del fogatge de 1553. Això fa que hi hagi infinitat de persones amb aquests cognoms a Vilanova d’Escornalbou, o als altres pobles de la Baronia d’Escornalbou (Duesaigües, l’Argentera, Riudecanyes, Colldejou, Pradell de la Teixeta, o La Torre de Fondaubella). Així, he trobat algun Cabré que va ajudar a rescatar bens del Monestir després de la exclaustració dels franciscans, algun Marcó resident a Vilanova, o el més proper, un Miquel Capafons, originari de Vilanova d’Escornalbou i resident a Colldejou, que l’any 1789 es casa a Tarragona amb Maria Guinjoan, originària de Vilanova.\nAixí queda, de moment, la recerca per terres del Baix Camp, el Priorat i la Ribera d’Ebre. Tot i els esforços, no he aconseguit anar més enllà de les dades que em proporcionava el Registre Civil de Barcelona, tot i que seguiré insistint amb l’Ajuntament de Vilanova d’Escornalbou, que ha posat d’excusa que tenen l’arxiu molt “desordenat i que no sabien què hi havia” per no deixar-me consultar si tenien dades com els antics padrons o els llibres d’amirallament. En fi... seguiré insistint.\nPublicat per Joffre Carrera a 14:56 1 comentari:\nEtiquetes de comentaris: genealogia - Ferrer\nDe sotanes i de faldilles\nDe l’anterior post ja tenim situat en Josep Padró Canudes com a germà de l’ordre dels Carmelites. Però quina era la seva relació amb el Pare Palau? I com el podia haver influenciat en el seu pensament?\nFrancesc Palau i Quer (Aitona 1811 – Tarrgona 1872) és un dels representants del conservadurisme catòlic del segle XIX. Carmelita exclaustrat l’any 1835, combaté el liberalisme i l’anticlericalisme del moment des dels seus escrits i com a editor de la revista “El Ermitaño”, arribant a considerar (igual que els papes Gregori XVI, Pius IX i Lleó XIII) que el liberalisme i la masoneria eren els grans mals de la societat, i que en ells es recolzava el dimoni per conquerir el món.\nSegons la informació que molt amablement em van enviar les germanes carmelites, Josep Padró Canudes havia entrat en contacte amb el Pare Palau cap als voltants de 1865, quan li va demanar que el curés d’una “malaltia” que el turmentava, i que l’apartava de la seva voluntat de seguir una carrera religiosa. Palau el va adreçar a la casa de els Penitents a la Santa Creu de Vallcarca (on Palau practicava els exorcismes), on es va “curar”.\nL’any següent, Palau el va enviar a Santa Catalina a Mallorca per rebre formació com a mestre de nens i on pronuncia els vots... amb reticències a causa de la seva “malaltia”. L’any 1868 Palau el repesca per fundar una escola religiosa a El Vendrell, d’on ja no es mourà fins la mort del pare Palau, el 1872, i la sortida de l’ordre l’any 1877.\nAixí doncs, el rebesavi Padró, va viure una època convulsa de revolució i contrarevolució, allunyat de la seva ciutat natal, Manresa. Pel que coneixem en Josep Padró era una persona molt creient i devota de la verge del Carme. És molt probable que aquesta religiositat li vingués de família, doncs amb 15 anys ja havia volgut ingressar a l’ordre dels Dominics a Toledo (els Cornet, per part de la seva àvia, fan donacions i demanen enterrar-se en el convent dels pares dominics de Manresa), però segurament també s’ha de considerar la influència de Palau en la forma de pensar de Josep Padró. Segons la informació que em van passar les germanes carmelites, Josep padró tenia una gran afició a escriure els seus pensaments, però que ningú s’ha dedicat a transcriure la major part d’aquesta documentació més enllà del que feia referència al Pare Palau. Malauradament aquesta documentació manuscrita està dipositada a la seu de les Carmelites Missioneres a Roma, on possiblement es va enviar en motiu del procés de beatificació del Pare Palau l’any 1988. Serà qüestió de muntar una excursioneta a Roma per a la recerca d’aquesta documentació!\nL’any 1877, a punt de rebre les ordres menors i les “publicates” de tonsura, Josep Padró va patir noves crisis per la seva “malaltia” que finalment li va fer abandonar la vida religiosa. Però quina era aquesta “malaltia”? Doncs segons paraules seves: “que su cabeza no lograba apartar al sexo femenino” i “su atractivo hacia el sexo femenino”!!!!!!\nI dic jo: ben fet, i sort!, que si no estaríem aquí jo i bona part de la meva família!\nSobre el pare Francesc Palau i Quer, i de la seva obra hi ha força publicacions. Per la seva vida relacionada amb les qüestions religioses us recomano: DUVAL, A. "Fecunditat del fracàs : el pare Francesc Palau i Quer o.c.d., 1811-1872, fundador del Carmel Missioner Teresià", FISA, Barcelona 1988. O bé, per la situació religiosa a mitjans del segle XIX la introducció s'Amadeu Soberanas al llibre: BADA, J. “Manuscrits verdaguerians de revelacions, exorcismes i visions. Volum II Quaderns d’exorcismes” Ed. Barcino 1988.\nPublicat per Joffre Carrera a 16:45 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: genealogia-PADRÓ\nMestres i exorcistes\nQuan en el món de la genealogia creus que ho tens tot controlat, ull!, que alguna persona encara et pot donar alguna sorpresa, i de les grosses! Recordeu el post sobre el mestre Josep Padró?\nBé, resulta que fa algunes setmanes, mesos i tot, en motiu d’una reunió familiar, em van comentar si ja havia trobat més informació sobre el parent exorcista. Què????? Un parent exorcista? Vaig pensar que m’estaven prenent el pèl... I a més era... el mestre de nens Josep Padró Canudes (Manresa 1846 - Barcelona 1935)!!!! En realitat no m’ho acabava de creure. La qüestió és que feia anys algú havia preguntat a les germanes de la meva àvia sobre la relació d’en Josep Padró amb el grup d’exorcistes de “Vallcarca”, on també hi havia relacionat el poeta Verdaguer. La cosa sembla que no va passar d’aquí.\nEncuriosit i escèptic, vaig començar a revisar informació sobre exorcismes a Catalunya i sectes del segle XIX, a veure si apareixia el nom del meu avantpassat. Cap resultat. Vaig devorar fil per randa l’estudi introductori d’Amaneu Soberanas al llibre de Joan Bada, “Manuscrits verdaguerians de revelacions, exorcismes i\nvisions. Volum II Quaderns d’exorcismes”, on fa una descripció brillant de la situació de l’església catòlica a Catalunya i Espanya durant el segle XIX i els seus conflictes interns de reforma per a l’adaptació a la nova situació liberal, o per contra d’integrisme conservador, o els conflictes externs amb els governs liberals i anticlericals del segle XIX, i la puixança de creences allunyades de la religiositat catòlica com la masoneria i de creences paganes de culte al dimoni com el pal•ladisme (llegiu “El cementiri de Praga”, d’Umberto Eco... magistral!).\nImpressionant lectura, interessant informació, que desconeixia completament, però del meu avantpassat... res de res!\nUn bon dia, consultant per internet, vaig trobar una referència a un tal Hermano José Padró Canudas, membre de la congregació de les Carmelites Missioneres Teresianes, que havia estat present en la mort del Pare Francesc Palau, fundador d’aquesta branca de les Carmelites... i reconegut exorcista precursor del “Grup de Vallcarca”!.\nMassa coincidències, però... Josep Padró havia estat capellà abans de mestre? Ningú de la meva família em va saber donar cap referència més que dir-me que havia estat una persona molt creient i devota. Allò d’exorcista ja era increïble, i bé podia haver estat una moda del moment, o un “divertimento” d’una persona educada, mestre i que havia guanyat premis en els Jocs Florals de la Bonanova, però... capellà??????\nMés encara, el tal Pare Palau, beatificat l’any 1988, li havia encomanat la creació del col•legi de les Carmelites de El Vendrell. O sigui que també era mestre? Pocs dubtes quedaven. Un e-mail a la seu de Tarragona de les Carmelites Missioneres Teresianes m’ho va acabar de confirmar: el tal hermano José Padró era el meu avantpassat Josep Padró Canudes, que entre els anys 1865 i 1877 havia estat membre de la congregació carmelita i deixeble (sembla que també secretari) del beat Pare Francesc Palau (Aitona 1811 – Tarragona 1872), ajudant-lo en la creació de seus per Catalunya, Aragó i les Illes i assistint a alguns exorcismes i curacions fetes per ell.\nRealment tota una descoberta! Perquè la vida d'en Josep Padró, segons les fonts familiars, començava a Manresa i continuava a Sant Cugat Sesgarrigues, on es va casar l'any 1879. Una part de la vida desconeguda que feliçment no va properar, que si no jo ja un estaria aquí!\nPublicat per Joffre Carrera a 15:30 1 comentari:\nA voltes sobre l’origen dels Carrera de Castellterçol (I)\nS’acosta la data de la trobada bianual dels familiars Carrera de Castellterçol. Potser per això m’atreveixo a posar sobre paper les darreres troballes, fets i hipòtesis per poder localitzar l’origen dels meus avantpassats Carrera a Castellterçol. Potser també és com a resposta a un article dins la publicació anual de la Festa Major que situava el cognom com un dels més antics del poble i el situava a principis del segle XVII (no ho recordo bé, perquè no el tinc davant).\nAixí, abans de poder fer alguna hipòtesi sobre l’origen d’aquest cognom s’han de tenir en compte tres coses:\nEn primer lloc, el cognom CARRERA no és un dels cognoms més antics de Castellterçol. Bé, potser quasi 500 anys de presència ininterrompuda al poble li poden donar aquest adjectiu, però en tot cas no n’és originari. Castellterçol té cognoms tan antics que es remunten a les masies que en van donar origen, i que, a no ser que hagin canviat de nom posteriorment, han donat cognoms com Argemir, Codina, Gironès, Oller, Vilarúbia... entre molts altres.\nPodem aproximar l’arribada dels primers CARRERA entre l’any 1497 i el 1553. Si fem cas de les dades dels dos fogatges de Catalunya, en què en el de l’any 1497 no hi consta cap CARRERA a Castellterçol (però sí que ho fa a Moià, Marfà i Oló), i el de 1553 en el que ja hi consta un tal Pere CARRERA, que és cap de casa.\nSegurament aquí rau l’error de l’article de la Festa Major, ja que Antoni Pladevall en el seu llibre de la Història de la vila de Castellterçol i el seu terme, avisa que en la transcripció i edició del fogatge de 1553 realitzada per Josep Iglésies s’han barrejat uns quants cognoms de Castellterçol dins de l’apartat de la població de Vacarisses, i que ha calgut recórrer a l’original que es conserva a l’Arxiu de la Corona d’Aragó per corregir l’error. Curiosament Pladevall, quan avisa d’aquest error, transcriu la llista sense aquests cognoms, però més endavant ja transcriu la llista complerta.\nLa primera dada concreta és la partida de baptisme de Miquel Segimon Carrera, fill de Pere Carrera, batlle, el 4 febrer de 1588. Aquest és el primer Carrera que consta com a batejat a la parròquia de Sant Fruitós de Castellterçol. En tot cas, no és el primer dels CARRERA, ja que en el primer llibre d’òbits hi consten les defuncions de Barthomeu Carrera (1587), un albat de Pere Carrera (1587), i la vídua Carrera, de cognom Canet (1588). Excepte l’albat, sembla que estem parlant d’una generació anterior a la d’en Miquel Carrera.\nEn segon lloc, l’origen dels CARRERA de Castellterçol no és únic. És a dir, segurament no hi ha una sola branca Carrera que sigui descendent d’un avantpassat primigeni que arribés al poble. Lògicament, no he resseguit l’arbre genealògic de totes les persones que duen aquest cognom a Castellterçol, però seria probable que no tots fossin descendents d’un avantpassat comú. Deixant de banda les migracions modernes, cal destacar que pels volts de l’any 1600, quan ja hi ha una branca Carrera ben assentada al poble, hi arriben dues persones amb aquest cognom, ambdues de diferent origen i sense relació evident entre elles ni amb els Carrera que hi ha al poble (l’any 1600 Jaume CARRERA, bracer del regne de França es casa amb Lluïsa Brugarolas; i l’any 1608, Joan CARRERA, pagès de Vilalleons, fill de Salvador Carrera i Catharina, es casa amb Montserrada RIUS). Evidentment, en fer la recerca m’he centrat en la branca CARRERA que és la dels meus avantpassats.\nFinalment cal tenir en compte algunes prevencions del món de la genealogia i de les lògiques de reproducció familiar durant uns quants segles. Els cognoms poden variar en grafia (en els registres es troba Carrera, Carreras, Carera...), però sobretot és possible que en algun moment el cognom pugui haver estat intercanviat entre les línies materna i paterna (trobem el cas de Jacint Castell que el 1625 es casa amb Albínia Carrera i passa a anomenar-se Jacint Carrera en els documents posteriors), o que una família de masovers canviï de nom per passar a anomenar-se com la masia en la que treballen.\nIgualment també s’ha de tenir en compte que el fet que hi hagi cases que s’anomenin CARRERA properes o que hi hagi poblacions properes on hi existeixi el cognom, no és garantia de que procedeixi d’aquest lloc. Així, en fer les hipòtesis he tingut en compte una proximitat “territorial” més que comarcal, és a dir, he obert el ventall cap a comarques properes, tot i que de forma limitada, i no he tingut en compte una possible procedència del Pallars, o de Girona, inclús tampoc de l’alt Osona o la Garrotxa.\nAmb aquestes consideracions ja em puc aventurar a exposar les dades de què disposo i a fer una hipòtesi, en el benentès que caldrà seguir la recerca per trobar documentació que provi aquesta hipòtesi o m’obligui a formular-ne un altra.\nPerò això serà en un altre post... deixarem primer que passi la trobada.\nPublicat per Joffre Carrera a 15:38 6 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: genealogia - Carrera\nDe mestres de nens\nSuposar que al segle XIX no hi havia fracàs escolar és molt suposar, i no tinc gaire dades per comprovar a què es referia la Junta Municipal Escolar de Sant Cugat Sesgarrigues quan, després d’examinar els nens i nenes de les dues escoles públiques elementals (enteneu... una per nens i una per nenes) feia constar que el nivell havia estat satisfactori. Havien aprovat tots els alumnes? Amb bona nota? Justets? Havia aprovat el percentatge previst de nens i nenes?\nEn tot cas, sembla que el model d’examen utilitzat podria aplicar-se ara per reduir el fracàs escolar i implicar els pares en l’educació dels seus fills: fer els exàmens orals i amb les portes obertes a tots els pares o familiars que volguessin veure els progressos de lletra, aritmètica, o doctrina cristiana que feien els seus fills. Segons la Junta, es facultava al mestre per organitzar els exàmens en sessió de portes obertes i es felicitava pels resultats obtinguts. M’ho puc imaginar, ben pentinats, amb el vestit de diumenge, a veure com els seus fills aconseguien fites que la majoria d’ells no havia pogut assolir (llegir... escriure... o simplement poder anar a escola). Potser actualment algun pare s’implicaria una mica més en l’educació dels seus fills si els veiessin fent el ridícul en públic (altres simplement, passarien i ni tan sols se’ls cauria la cara de vergonya!!!)\nPerò ¿a que ve aquest rotllo? El mestre que va organitzar tots aquests exàmens va ser el meu rebesavi Josep Padró Canudes, que va ser mestre de l’escola pública d’ensenyament primari de nens entre els anys 1881 i 1899 a Sant Cugat Sesgarrigues, per passar després a Carme (1906) i a Castellvell i el Vilar (1910). Ja havia comentat abans que aquesta branca familiar era una mica diferent de la resta, sobretot pels seus oficis i inquietuds artístiques (escultors, músics, mestres...). Doncs en Josep segurament en tenia motius: el seu oncle, per part de mare, Josep Canudes Cañellas ja havia estat mestre a Manresa i, tot i que va morir ben jove (1854), segurament alguna cosa deuria influir en el seu nebot.\nUna ràpida visita a l’arxiu municipal de Sant Cugat Sesgarrigues (vull aprofitar per agrair l’amabilitat i la eficiència amb la que em van rebre i proporcionar la documentació) em permet ara fer aquests comentaris i conèixer una mica més la vida d’en Josep al capdavant de l’escola. Voldria destacar-ne dos aspectes curiosos.\nEl primer és el pressupost de l’escola, que anava a càrrec de l’ajuntament (suposo que el sou del mestre ho era a càrrec del govern), amb una aportació fixa durant tot el període que 156,25 pessetes anuals, que el curs 1881-1882 es va gastar en llibres, obres i neteja de l’escola, un rellotge, bancs i equipaments, i altres despeses realitzades en llibreries de Vilafranca del Penedès i Barcelona (a la famosa llibreria Bastinos, concretament).\nL’altre aspecte genealògicament destacat és que a Sant Cugat va conèixer la que seria la seva dona, Llúcia Farré Ferrando que, d’ajudar a la neteja de l’escola per 16 pessetes anuals (anys després van augmentar a 20 pessetes), va passar a ser mestra provisional de l’escola femenina que també hi havia a Sant Cugat durant un parell de mesos, fins que la Junta d’Ensenyament de Barcelona designés una nova mestra per aquella escola.\nNota genealògica: Josep Padró Canudes (*1846 Manresa - +1935 Barcelona) i Llúcia Farré Ferrando (*1860 Sant Cugat Sesgarrigues - + 1947 Barcelona) són pares de Montserrat Padró Farré, la meva besàvia, i de l’organista de les catedrals de Girona i Barcelona i compositor d’obres religioses Josep Maria Padró Ferrer.\nPublicat per Joffre Carrera a 17:09 Cap comentari:\nCAMBase: el blog\nCròniques d'en Guillem\nEl bloc d'en Trenkapins\nEl bloc d'en Josep Sort\nEl bloc d'en Saul Gordillo\nEl bloc de l'Enric Faura\nEl bloc de la meva cunyada\nRestaurant peruà El Tambo del INCA\ngenealogia - Avalos (1)\ngenealogia - Camarillas (1)\ngenealogia - Carrera (8)\ngenealogia - Ferrer (2)\ngenealogia - Mir (5)\ngenealogia - Nadeu (3)\ngenealogia - Parera (2)\ngenealogia - Riudoms (1)\ngenealogia - Roldán (1)\nAquest blog ha canviat d’ubicació / Este Blog ha c...


Zapatero diu que Cs és “un dels pitjors experiments de la democràcia” Zapatero diu que Cs és “un dels pitjors experiments de la democràcia”\nZapatero diu que Cs és “un dels pitjors experiments de la democràcia”\nContradiu Felipe González i defensa el govern de coalició amb Podem\nPla mitjà de de l'expresident del govern espanyol Jose Luís Rodríguez Zapatero durant la presentació del llibre 'Poder i futur. Vint líders mundials i el demà', el 25 de juny del 2019. (Horitzontal)\nL’expresident del govern espanyol José Luis Rodríguez Zapatero ha expressat aquest dilluns la seva preferència perquè el govern espanyol opti per aliances d’esquerres i ha criticat obertament Cs. Segons Zapatero cal veure si Arrimadas és capaç de reconvertir el projecte d’Albert Rivera, que “és conegut, i a les proves em remeto, que ha estat un dels pitjors experiments de la democràcia”. Les seves manifestacions -a la COPE- arriben en un moment d’entesa entre l’executiu de Pedro Sánchez i el partit d’Inés Arrimadas, i xoquen de nou amb el criteri del també expresident socialista Felipe González.\nZapatero ha negat que el govern espanyol sembli el camarot dels germans Marx, com va dir González, i ha defensat l’executiu de coalició. L’experiència fins ara del govern de coalició és bastant raonable”. Al seu criteri, a més, la crisi del vocid-19 encara unirà més l’executiu. “L’esforç pel diàleg s’ha intensificat, això és positiu, i el govern sortirà reforçat i el PP debilitat”.


Cs diu que el Parlament Europeu "no pot convertir-se en un refugi de pròfugs de la justícia"\nL'eurodiputat de Ciutadans Luis Garicano | ACN\nEls taronja escriuen a Sassoli per dir que la sentència del TJUE "no té com a conseqüència que Puigdemont i Comín puguin ser eurodiputats de ple dret"\nper ACN 31 de desembre de 2019 14:57\nEl vicepresident dels liberals europeus i eurodiputat de Cs, Luis Garicano, ha explicat aquest dimarts que el partit ha enviat un informe jurídic al president del Parlament Europeu, David Sassoli, que afirma que la sentència del Tribunal de Justícia de la Unió Europea (TJUE) sobre Junqueras "no té com a conseqüència que Puigdemont i Comín puguin ser considerats eurodiputats de ple dret". Segons ha dit Cs, el Parlament Europeu "no pot convertir-se en un refugi de pròfugs de la justícia" i els dos electes de JxCat no poden accedir al càrrec "de forma fraudulenta". "És fonamental aclarir el que la sentència no diu", ha afirmat Garicano, que creu que el TJUE no reconeix "en cap cas" a Puigdemont i Comín com a eurodiputats de ple dret.\nA la carta, que signa el grup parlamentari de Cs a l'Eurocambra –on hi ha, entre d'altres Jordi Cañas- els eurodiputats taronja avisen Sassoli que "una decisió precipitada" sobre el cas de Puigdemont i Comín podria "contravenir obertament el que estableixi el Tribunal General per aquest mateix cas". Aquest tribunal, de rang immediatament per sota al TJUE, té pendent un recurs de Puigdemont i Comín sobre el seu accés a l'Eurocambra. Amb tot, amb la publicació de la sentència del TJUE, el propi tribunal va advertir que unes primeres cautelars de Puigdemont i Comín per accedir a l'Eurocambra que s'havien rebutjat s'havien de revisar de nou.\nSegons Cs, però, l'independentisme "ha posat en marxa la seva fàbrica de desinformació" i "ha venut la sentència del TJUE com una victòria" que, en el seu parer, no és tal. Així, Cs advoca perquè Puigdemont i Comín no puguin "gaudir de retribució, participar en les tasques de les comissions parlamentàries o votar en el ple". La sentència del TJUE, per Cs, "simplement estableix que l'eurodiputat-electe Oriol Junqueras tenia immunitat per desplaçar-se fins al Parlament Europeu quan es trobava en situació de presó provisional". Amb tot, afirma que ara que ha estat "condemnat en ferm" i "no pot quedar exempt de la pena de presó".\nEn tot cas, per Cs, "els casos de Puigdemont i Comín són substancialment diferents" al de Junqueras perquè "han de ser entregats a la justícia espanyola per delictes greus". Garicano afirma que "Cs treballarà perquè no es produeixi un frau de llei per part d'aquells que pretenen convertir el privilegi de la immunitat en impunitat". Al conèixer la sentència del TJUE, el president del Parlament Europeu, David Sassoli, va instar Espanya a complir-la i va permetre que Puigdemont i Comín poguessin entrar a la cambra i recollir les credencials provisionals d'eurodiputats.


Els Distintius 9 d’Octubre de Cullera premien l’activisme social, cultural i el foment de l’esport | RiberaBaixa.info\nMayor reclama un canvi verd i defensa l’estabilitat com a valor democràtic\nL’ex ciclista Pedro Delgado, convidat especial d’esta edició\nL’alcalde de Cullera, Jordi Mayor, ha defensat un «canvi verd» i l’estabilitat com a grans eixos que han de guiar la política municipal en els pròxims anys. Ho ha fet durant el ja tradicional discurs institucional que ha pronunciat la vesprada de dimarts en el transcurs de l’acte de lliurament dels Distintius 9 d’Octubre en l’Auditori Municipal.\nLa màxima autoritat local ha posat en valor les polítiques de sostenibilitat per aconseguir una ciutat més respectuosa amb el medi ambient com a garantia de futur per a les pròximes generacions.\n«L’ús segur de la bicicleta, la creació d’un parc mòbil de bicicletes, el foment dels vehicles elèctrics o les rutes escolars per reduir l’ús dels vehicles en els desplaçaments als centres educatius, són sols algunes de les primeres mesures que hem començat a implementar per a reduir les emissions de CO2 i que ens situen al nivell de les grans ciutats europees», ha dit Mayor.\nEn eixe sentit, ha assegurat que malgrat que moltes d’estes mesures puguen resultar «un esforç de vegades difícil d’assumir, tot i que trenque amb part de la nostra comoditat, hem de començar a caminar cap a un planeta més sostenible» o, en cas contrari, «el que perillarà serà la nostra pròpia existència tal com hui la coneguem».\nL’alcalde ha reconegut que «probablement no hem fet tot el que deuríem, però almenys tinc la convicció que hem començat a fer el més important: convéncer de la necessitat de reaccionar».\nD’altra banda, Jordi Mayor ha apel·lat a la defensa d’una democràcia «constitucionalista» enfront de les propostes «extremistes» que «en nom de la gent pretenen, paradoxalment, fer política contra la gent».\nAl respecte, ha subratllat el convenciment de l’Ajuntament de Cullera en la defensa de les conquestes socials. «Ni un pas enrere en la defensa dels drets socials, ni un pas enrere en la defensa de la igualtat, ni un pas enrere en la lluita per la integració i la justícia social. Ni un pas enrere, en definitiva, en la defensa d’allò pel que lluitaren els nostres avantpassats. Eixe és el nostre patriotisme», ha dit.\nAixí mateix, ha apel·lat al que ha considerat «valors propis de la identitat dels cullerencs», entre els quals ha citat «la concòrdia, la tolerància, la igualtat i l’estabilitat, senyes d’identitat nostres que cal preservar enfront de la política de fronts que advoca per la divisió, el bloqueig i la desestabilització».\nPer últim, l’alcalde cullerenc ha apel·lat a l’eslògan amb el qual Cullera celebra enguany el 9 d’Octubre: Orgull de poble. Ha assegurat que els guardonats d’enguany amb els Distintius reflectixen, per la seua trajectòria, eixe sentiment que «no és arrogant, sinó mostra i expressió d’un sentiment d’autosuperació. La d’un poble, que amb el treball i l’esforç de la seua gent, ha sabut canviar el seu destí: Ara és Cullera qui conta la història sense esperar que altres ens la conten o l’escriguen per nosaltres», mèrit que ha atribuït «indubtablement al treball de la societat civil» representada pels guardonats d’enguany.\nEls Distintius 9 d’Octubre d’este 2019 tenen una clara vessant social, cultural i esportiva. Les màximes distincions que atorga la ciutat per a reconéixer persones o entitats per la seua trajectòria, han estat recollides pels premiats d’enguany.\nEn nom de l’Associació Baladre, pro-discapacitats psíquics de Cullera ha rebut el Distintiu en la modalitat col·lectiva, la seua presidenta, Cristina Moreno.\nFundada el 1998, la constitució de l’associació es va fer a partir d’un grup de familiars de persones amb discapacitat psíquica de Cullera, localitat que mancava completament de qualsevol recurs per a la seua atenció. La finalitat inicial fou millorar la seua qualitat de vida, promoure el desenvolupament de l’autonomia personal i promocionar oportunitats per a la socialització. Un any després es va ampliar el camp d’acció a les persones amb mobilitat reduïda i dificultats sensorials greus.\nA partir del grup inicial, s’han incorporat a l’associació totes aquelles persones que compartixen els seus objectius, sent en l’actualitat unes 200 les famílies associades. L’Associació atén regularment 55 usuaris i les seues famílies.\nEn la modalitat individual, un dels dos premiats d’esta edició ha estat l’exciclista professional Jesús Guzmán. Malgrat haver nascut en Huéneja (Andalusia) des de ben xicotet ha viscut a Cullera. La seua afició pel ciclisme li arriba des de molt menut. A prop de sa casa, Jesús tenia el taller de Juanito el Roig. Allí passava hores i hores compartint l’experiència i sobretot parlant d’allò que més li entusiasmava: el ciclisme.\nDesprés de militar en les categories inferiors de diversos equips, el 1980 fitxa pel seu primer conjunt professional, el Kelme. Ha participat en nombroses curses ciclistes com ara el Tour de França, on va aconseguir meritòries classificacions en distintes etapes. A més, ha obtingut diferents triomfs sobre les dos rodes, sempre deixant ben alt el nom de Cullera. En l’actualitat està vinculat a importants competicions ciclistes com ara la Volta a la Comunitat Valenciana i la Vuelta a Espanya, on ostenta el paper de director tècnic.\nPer a parlar de la seua figura, l’ex ciclista Pedro (Perico) Delgado ha estat present a l’Auditori de Cullera acompanyat per altres personalitats d’este esport com ara el director de la Vuelta, Javier Guillén, o l’ex ciclista Fernando Escartín.\nL’altre guardó individual ha anat a parar a l’activista Encarna Torres, qui als seus 90 anys encara manté una gran fortalesa física, però sobretot de conviccions. Va cursar els seus estudis primaris a les monges de la Caritat de Santa Anna. Des de ben joveneta va mostrar el seu interés pel món laboral més enllà dels oficis tradicionals reservats per a les dones i va estudiar Càlcul Mercantil en l’Escola d’Arts i Oficis de València.\nApassionada de les arts escèniques i la cultura en general, ha estat actriu amateur i fins i tot ha dirigit algunes obres teatrals. També ha mostrat inclinació per l’activisme social col·laborant amb entitats com ara Càritas on va desenvolupar una tasca encomiable per la integració de distints col·lectius desfavorits.\nVinculada a distintes entitats com l’Ateneu Musical o el Centre Cullerenc de Cultura, ha arribat a liderar algunes d’elles com per exemple assumint la presidència de la Coral Stella Maris.\nEncarna ha estat una ferma defensora de la igualtat de la dona i ha lluitat per ocupar espais socials històricament vetats a les fèmines sent una avançada als seus temps.\nPublicació següentL’alcalde d’Almussafes es reuneix amb la directora general d’Indústria per a parlar sobre el sector de l’automoció\nPublicació anteriorL’Espai Fuster inaugura el curs de la seua Aula Didàctica de Cultura Contemporània


activitats > crisi-i-drets-humans-al-mon-avui\n2010-10-21 - "Crisi i Drets Humans al món, avui\nLloc: Centre Cultural Barradas. Rambla Just Oliveras, 56, L'Hospitalet - Metro L1 Rambla Just Oliveras\nFEDERICO MAYOR ZARAGOZA, President de la Fundació "Cultura de Pau" i ex Director General de la UNESCO\n"Crisi i Drets Humans al món, avui"\nL’H ESPAI DE DEBAT inicia un nou programa que sota el nom de “L’H amb els DRETS HUMANS” pretén sensibilitzar la ciutadania envers els drets fonamentals, la cooperació i la solidaritat. Enfocarem aquests temes amb una mirada objectiva i actualitzada.\nAvui, milions de persones a tot el món pateixen situacions d’inseguretat, injustícia i marginació. La crisi econòmica ha agreujat en moltíssims casos aquest panorama i no fa més que conculcar els Drets Humans més bàsics –econòmics i socials- de gran part de la població mundial, ja sigui del 1er, 3er, o 4rt mon. La privació del dret a un habitatge digne, a l’alimentació, a la llibertat, a la igualtat, a la tolerància i a la solidaritat són només algunes de les conseqüències d’aquesta realitat.\nEls principals líders polítics han deixat de lluitar pels Drets Humans i les llibertats individuals per concentrar-se exclusivament en el rescat del sistema financer. El problema es només l’economia ? o, com adverteixen molts experts, aquesta crisi acabarà tenint conseqüències devastadores sobre els drets més fonamentals?\nEl món camina perillosament sobre un artefacte de rellotgeria social, polític i econòmic. I algú hauria d’aturar el compte enrere, però... hi ha algun organisme mundial amb capacitat moral i política per fer-ho, per sobre dels interessos especulatius financers i de l’estratègia electoralista de molts governs?\nMalgrat les majors dificultats del moment actual, o precisament per això, cal una actitud decidida i constant de la societat civil.


L’alcaldessa de Cabanes, Virgina Martí, ha tingut un reunió amb el diputat provincial de carreteres, cicle de l’aigua i cooperació, Juan Bautista Juan, per buscar la col·laboració de la Diputació Provincial a l’hora d’aconseguir una solució a curt termini per actuar davant del mal estat del tram central de la CV147, la coneguda com carretera a Miravet o Orpesa, l’antic camí de la Fusta.\nAquest va començar a fer-se com nou vial entre la N340 i l’entrada al paratge natura del Desert de les Palmes, als peus del castell de Miravet, on per decisió judicial es va paralitzar en l’any 2005, i es van continuar sols les obres en el tram nord, en el pla de Cabanes, des del mas de la Costa fins a la CV10, deixant el tram central sense cap actuació notable des d’aleshores.\nEs dóna el cas que mentre el tram proper a la N340 correspon a la Generalitat, el tram nord, proper a la CV10 a la Diputació, però el tram central, des d’una cessió dels anys 80, correspon a l’ajuntament de Cabanes.\nMartí ha compartit amb Juan que a pesar de la titularitat, qui hauria d’actuar en el manteniment de la mateixa hauria de ser la Diputació, i buscar una solució transitòria per almenys minimitzar les molèsties i riscos per a la pròxima temporada estival quan més trànsit té aquest: amb mesures de manteniment, i buscar per al proper exercici de 2017 una actuació major, dins de les possibilitats que dóna el ser un vial que bordeja un parc natural, sent el vial el propi límit.\nL’alcaldessa de Cabanes ha agraït l’interés i compromís del diputat Juan en intentar fer-se càrrec d’actuar en la carretera en breu en la mesura de les seues possibilitats, i ha posat de manifest que l’anterior equip de govern no havia fet cap sol·licitud a la Diputació perquè actués “ la única petició que tenia la Diputació damunt la taula ha estat la moció que vam presentar l’any passat nosaltres estan a l’oposició”.\nDes de l’equip de govern progressista de Cabanes s’ha reiterat la necessitat de millorar tant la CV147 en els trams pendents com en la CV146 de Cabanes a la Ribera, propostes que duien en els respectius programes els dos grups que sustenten el govern, i s’ha recordat que si el traçat que va imposar en el seu moment el Consell haguera estat el raonable mediambientalment i paisatgísticament, aquest vial estaria acaba des de fa més d’una dècada.


Històries d’aigua: el llac de Vilanova de Raó. Comença la batalla de les eleccions municipals a Barcelona. - Joan Becat\nRÀDIO ARRELS – 25 de setembre del 2018 – Crònica d’actualitat 106 Joan BECAT amb Rafel RENYÉ\nFalta aigua pels pobles de la plana baixa quan els pantans de Vinçà i de Vilanova de Raó van ser creats per aportar-la. S’explica el perquè d’aquesta aberració i la mala gestió de l’aigua. Els principals candidats que s’oposaran a les eleccions municipals de Barcelona seran dos de les esquerres, Ernest Maragall, per ERC, i l’alcaldessa Ada Colau, contra un candidat de la dreta, l’ex-socialista francès Manuel Valls.\nHistòries d’aigua: el llac de Vilanova de Raó\nAquest estiu i aquest inici de tardor hi ha penúria d’aigua a la plana del Rosselló, sobretot a la plana baixa. Fins al punt que el prefecte ha pres disposicions, com prohibir de rentar els cotxes, de regar de dia les gespes i els jardins públics amb aigua del projecte, o recomanar a la gent que facin estalvis. Molts pocs en fan cas.\nCom que amb el canvi climàtic anem cap a més calor i canícula durant l’estiu, i que hi haurà sempre més habitants al voramar i a la plana baixa, doncs amb més consum d’aigua, ens hem d’acostumar a tenir problemes d’abastament d’aigua potable cada any més grans. Per tant, afrontar aquest repte i trobar-hi solucions duradores hauria de ser la qüestió prioritària dels batlles i del Consell Departamental. No crec que sigui el cas, com ho veurem ara mateix.\nEl que sembla increïble és que falti aigua als pobles entre la Tet i el Tec quan tenen a costat el llac de Vilanova, que és alimentat pel barratge de Vinçà, on no falta mai aigua a l’estiu. Per la Salanca hi ha al damunt el barratge de Caramany, pensat precisament per donar aigua de boca a la plana. Hi ha doncs una cosa que no rutlla. Anem per parts. Avui veurem que passa amb l’aigua de Vilanova de Raó. És com un conte, i fins i tot com un vaudeville. No pas d’aquests contes que acaben bé, amb la princesa i el príncep que se casen al final i tenen molts fills, sinó com aquests contes que se deixen un reregust un poc amarg.\nEl dispositiu per solucionar la qüestió de l’aigua potable i de l’aigua d’irrigació de tota la plana va ser dissenyat als anys setanta, doncs fa més de quaranta anys, per Jean-Léon Grégory i el seu equip. El senador Gregory era president del Consell General i batlle de Tuïr. Tot se basava sobre el barratge de Vinçà, a les portes de la plana. En efecte, el barratge de la Bullosa era massa lluny per regular la Tet car la meitat de l’aigua se perdia per infiltració o evaporació pel trajecte. Com que les muntanyes del Carlit i del Canigó tenen sempre neu l’alimentació en aigua no tenia cap problema. S’ha verificat. Només cal tancar el barratge més d’hora o més tard segons les previsions i la neu de l’hivern.\nSegons el projecte, el barratge alimentava directament la vall de la Tet i, a més, s’havia previst – això és l’important – una conducta, un tub, que seguiria el peu dels Aspres fins a Tuïr, i després fins a Vilanova on se fa fer un barratge complementari per alimentar la plana baixa, és a dir Tesà, Alenyà, Sant Cebrià, Sant Nazari, Bages, Vilanova mateix, etc. Era perfecte i coherent. Tothom rebia l’aigua de Vinçà, que és pura i potable car no hi ha gaire pol·lució a l’alta vall de la Tet.\nDoncs perquè aquest pla no s’aplica? Simplement per una qüestió de diners, de sous. No sabem encara avui si va ser per mala gestió, incompetència, o maniobres i fins i tot prevaricació. En efecte el cost del barratge de Vinçà va ser sotsavaluat i finalment va costar molt més car, més de 60% de les previsions inicials, sense que l’Estat i Europa nos ajudin: ho hem pagat tot nosaltres. Evidentment, per limitar el nou pressupost calia tallar a un altre lloc. Se va suprimir el projecte de conducte d’aigua cap a Tuïr i Vilanova. Per tant l’aigua bona de Vinçà no va arribar directament a Vilanova. Aquest llac se va omplir – i encara és així avui – amb el Rec de Perpinyà i una petita derivació de només uns quants quilometres que comença al nivell d’Auchan i s’acaba a Vilanova. I llestos!\nEl problema és que el Rec de Perpinyà rep els efluents de la depuradora de Truïr i Llupià. Si us pareu a la vora de la ruta de Tuïr, anant de Tuïr a Perpinyà, un poc abans de la línia del TGV, veureu a la vostra dreta el Rec de Perpinyà i la caiguda dins el rec de les aigües negres que venen de la depuradora situada a la Prada de Tuïr, un antic estany temporari. Evidentment el batlle de Tuïr René Olive, que és membre de la comissió de l’aigua, cridarà molt, dient que la depuradora funciona. Sí, sí, funciona, com totes les depuradores del departament i altres llocs, és a dir a 70 o 80%. Dit d’una altra manera, 20 a 30% de les aigües que en sallen són pol·luïdes i contaminen com a tot arreu els rius o els recs on van a parar, en aquest cas el Rec de Perpinyà. A més, quan plou molt, se sap que tot sovint no se separa l’evacuació de l’aigua de pluja dels carrers i l’aigua de les clavegueres. Per tant l’aigua dels carrers van a parar les clavegueres i fan desbordar la depuradora, i tota la merda va cap avall.\nPer tant, si l’aigua de Vinçà és bona, l’aigua del Rec de Perpinyà no ho és quan arriba a la vila, i l’aigua que emplena el llac de Vilanova tampoc. Per tant, no pot servir a alimentar en aigua potable els pobles de la plana, que continuen doncs a pouar dins les capes freàtiques. Aquestes capes s’enfonsen i tot sovint no tenen prou aigua ni prou regeneració. Això fa que se pateix una penúria d’aigua a tocar d’una gran reserva d’aigua inservible.\nL’Estany de Vilanova de Raó des del pujol on se va instal·lar inicialment el poble amb, a l’horitzó, la serra de l’Albera (font: les-pyrenees- orientales.com).\nCom que hi ha pol·lució, o perill de pol·lució de l’aigua del llac de Vilanova no s’hi podia deixar banyar la gent. Doncs s’ha fet un dic dins el llac mateix per delimitar una petita zona separada prop de la platja de Vilanova. S’emplena amb aigua bona pouada dins les capes freàtiques profundes, aquestes mateixes que caldria preservar!\nCom veieu, és caminar sobre el cap, és un immens contrasentit. Hauria de preocupar els nostres elegits. La solució és simple: fer la conducte directa de Vinçà a Vilanova per portar aigua bona a disposició de tot aquest sector de plana baixa, i no hi hauria més problemes per desenes i desenes d’anys.\nComença la batalla de les eleccions municipals a Barcelona\nAvui volíem posar el projector sobre la problemàtica de l’aigua. Canviem de tema i entrem en la batalla de Barcelona.\nLa batalla de les eleccions municipals del 2019 ha començat de debò la setmana passada, quan Alfred Bosch, el candidat d’ERC, va anunciar que se desistia per deixar el seu lloc de cap de llista a Ernest Maragall, el germà de l’exbatlle de Barcelona, Pasqual Maragall, que hi ha deixat un molt bon record. Va ser l’home de la renaixença de la ciutat i dels Jocs Olímpics del 92, ara per ara els més reeixits de tots, i amb les finances més ajustades de tots els jocs contemporanis.\nErnest Maragall és un socialista que va deixar el PSC fa uns anys quan aquest partit se va posar contra l’autodeterminació. Ell i d’altres van fundar un moviment socialista i independentista. Va ser elegit diputat a les últimes eleccions sobre la llista d’ERC, que aplegava també alguns altres petits partits. Pot ser un candidat per guanyar l’ajuntament de Barcelona car pot eixamplar la base de votants o fer més fàcilment aliances després de les eleccions. En efecte Alfred Bosch ha fet una oposició activa contra Ada Colau i els Comuns i, per tant, difícilment se podria entendre amb ella car s’ha cremat. Els dos altres candidats entre els quals se jugarà l’alcaldia són la mateixa Ada Colau, l’actual batllessa de Barcelona, i el paracaigudista Manuel Valls, que fa el seu aterratge avui mateix.\nPer entendre la campanya que comença cal saber que les eleccions municipals a Espanya, doncs a Catalunya, són radicalment diferents de les que coneixem a França i Catalunya Nord. A casa nostra són dues voltes i el sistema és pensat per facilitar una majoria de govern a les ciutats mitjanes o més grans. A Espanya res d’això: són a una sola volta i a la proporcional. Inciten doncs tots el partits a presentar llistes, fins i tot els més petits. El resultat és un fraccionament de la representació, doncs en general una impossibilitat de constituir una majoria per governar la ciutat. Per exemple a Barcelona l’any 2015 se van presentar 22 llistes, set de les quals van tenir regidors, consellers municipals com diríem aquí.\nAra bé, per a compensar aquest enorme defecte, si no hi ha un partit o una coalició majoritaris, se pot governar en minoria. És el que fa Ada Colau, que dirigeix Barcelona amb només onze regidors sobre quaranta-u, és a dir només el quart del total. Fins i tot quan durant un temps era aliada amb els socialistes arribava només a setze regidors, és a dir que en faltaven cinc per una majoria.\nDoncs el joc, per les eleccions del 2019, és d’arribar primer per poder, com almenys, governar en minoria. Per això la figura d’Ernest Maragall és tan oportuna, per les aliances que podria fer i per les perspectives d’arribar el primer. És en aquest context que baixa del cel Manuel Valls, de la mà del partit d’ultra dreta Ciutadanos que s’amaga darrere ell i se presenta com a centrista, quan és més a la dreta que el Partido Popular.\nPer Manuel Valls fa difícil destriar la seua vida pública de la seua vida privada, car les seues companyes juguen un paper polític important. No m’agrada parlar de les coses personals, però ell mateix les posa al mig. Doncs parlem-ne. Se sap, a França, que se va separar de la seua companya artista violinista per fer vida amb una diputada LREM Olivia Grégoire, precisament quan volia ser candidat pel Macron i que festejava el partit En Marche, el de la seua nova companya. No li va sàller bé i va mirar d’un altre costat, és a dir cap a Catalunya.\nSall a tota la premsa del sud que viu ara amb una tal Susana Gallardo, pròxima de Ciutadanos, una senyora que pertany a l’alta burgesia barcelonina i que és l’hereua dels laboratoris farmacèutics Almirall, una de les grans fortunes espanyoles. Li ha aconseguit el suport – doncs els diners – d’empresaris i patrons, i bastants suports de polítics i personalitats, sempre de la dreta o de l’extrema dreta.\nComença doncs el partit de les municipals a Barcelona, que serà apassionant i probablement indecís, car queden molts mesos i passaran moltes coses més d’aquí maig 2019.


El Síndic reclama que se suspengui l'ús de les 54 pistoles Taser que ja hi ha a Catalunya\nLes tenen 31 cossos de policia local, tot i que només consta que s'hagin fet servir en cinc municipis. Rafael Ribó exigeix que es faci el debat del Parlament abans que es puguin fer servir\nSelena Soro/enric Borràs\nA l’agost el director general de la Policia, Albert Batlle, va anunciar que tenien previst comprar entre 130 i 140 pistoles Taser per als Mossos abans de finals d’any. GETTY\nBarcelonaEl Síndic de Greuges, Rafael Ribó, ha exigit avui "de manera immediata" a les policies locals "suspendre l'ús" de pistoles elèctriques tipus Taser i els plans per comprar-ne fins que el Parlament no faci "un debat profund sobre l'ús i els efectes d'aquestes armes. El conseller d'Interior, Jordi Jané, ja es va mostrar a favor de fer aquest debat abans de comprar les 134 Taser que els Mossos d'Esquadra havien previst adquirir.\nAixò implica, d'entrada, que els 31 cossos de policia local de Catalunya que tenen un total de 54 pistoles elèctriques les deixin de fer servir. I que els sis cossos que preveuen comprar-ne aturin el procés. Hi ha deu policies locals que, tot i que tenen Tasers les mantenen fora de servei "principalment per manca de normativa que en reguli l'ús o per decisió del cap o la prefectura de policia", segons l'informe 'Les pistoles elèctriques com a dotació policial a Catalunya: elements per al debat', que el síndic ha presentat avui. Dels altres hi ha cinc municipis on consta que s'han fet servir "una o diverses vegades".\nAixí i tot, Ribó a avisat que només acceptarà les pistoles elèctriques si compleixen els requisits de l'ONU, que les prohibeix contra persones vulnerables –embarassades, ancians o malalts del cor– i les desaconsella contra malalts mentals o persones que, pel seu estat d'alienació, no puguin entendre les ordres policials.\nAixò és un problema perquè els casos en què ja s'han fet servir, segons l'informe, "tenen en comú que es tractava de persones agressives sota els efectes de substàncies estupefaents o de begudes alcohòliques". Segons el Síndic aquests casos "escapen de la recomanació del Comitè de Prevenció de la Tortura" en el sentit que no es facin servir "en persones que no poden entendre les ordres que reben dels agents policials ni les conseqüències de l'ús dels dispositius".\n"Malgrat que se les cataloga com a armes no letals, s'ha documentat la mort de persones arreu del món després d'haver rebut descàrregues d'aquestes armes", diu l'informe, que reconeix que els estudis no són concloents sobre les causes de les morts. Tot i amb això, afegeix que "alguns autors que minimitzen els riscos d'aquestes armes poden tenir vinculació amb les empreses que les fabriquen". "Si bé la recerca mèdica no és concloent", continua, "el que és indiscutible és que les armes de descàrrega elèctrica presenten riscos específics per a la salut".\nDe cara al 2016, els Mossos d'Esquadra preveuen adquirir 134 pistoles elèctriques. El director general dels Mossos d'Esquadra, Albert Batlle, va defensar l'agost passat que són pistoles per usar "només en casos excepcionals", i per fer-les servir els policies hauran de passar una formació específica. Així i tot, no les compraran fins que el Govern doni el vistiplau.\nPlataformes com Stop Taser, que aglutina unes 50 entitats, entre les quals hi ha l'Institut de Drets Humans de Catalunya i la Coordinadora Catalana contra la Tortura, critica des de fa temps la implementació d'aquesta arma –ja s'ha utilitzat 8 vegades per part de policies locals– i la falta de diàleg sobre el seu ús.\nInforme del Síndic de Greuges sobre les pistoles elèctriques\ntaser pistoles taser Mossos d'Esquadra Síndic de Greuges rafael ribó


Colección Azimut #28\nJosep Insa Montava va néixer al Poblenou, Barcelona, l'any 1938. Des dels tres anys viu a Valls, on des de ben jove s'integrà plenament, de manera especial en el món dels esports d'equip. Aviat s'entusiasmà en els esports individuals per allò de poder conèixer nous horitzons: primer ciclisme i després l'excursionisme li obriren les portes a un món nou i s'i llençà de ple als divuit anys. Al llarg dels anys ha practicat l'escalada, l'alpinisme i l'esquí de muntanya i de fons. Això l'ha portat a conèixer i a recórrer diferents serralades en diversos continents interressant-se de mica en mica per l'estudi de cultures, de l'arqueologia i de l'etnografia. L'atletisme de gran fons és un complement de la seva activitat esportiva. Ha participat en diverses maratons i curses de cent quilòmetres. L'any 1987, amb l'aparició de la bicicleta de muntanya, va descobrir una nova modalitat de fer excursions, tant per les nostres contrades com per altres països. Entre els anys 1997 i 2001 publicà una triologia de rutes en BTT per les comarques tarragonines: De la muntanya al mar, amb itineraris per la Conca de Barberà, l'Alt Camp i el Tarragonès; De les Muntanyes de Prades a l'Ebre, pel Baix Camp, el Priorat, la Ribera d'Ebre i el Baix Ebre; i Per les Terres de l'Ebre. També és l'autor del llibre Rojals: un poble, un terme, una gent.


La meitat dels empresaris de Catalunya esperen una caiguda d'ingressos i beneficis en el pròxim any | NacióDigital\nLa meitat dels empresaris de Catalunya esperen una caiguda d'ingressos i beneficis en el pròxim any\nLes companyies catalanes són més optimistes que les estatals pel que fa a l'evolució de l'economia\nper NacióDigital , 27 de juliol de 2020 a les 11:32 |\nTuristes visitant la Casa Batlló ambmesures per prevenir el contagi del Coronavirus. | Adrià Costa\nUn 48% de les empreses catalanes calcula reduir la facturació en els pròxims dotze mesos i un 52% preveu una caiguda de la facturació, segons l'International Business Report de 2020 elaborat per Grant Thornton. L'optimisme dels empresaris de cara al pròxim any ha caigut gairebé a la meitat respecte el desembre de 2019 i ha passat d'un 40% a un 24%. Tot i això, els nivells de pessimisme no són "tan preocupants" com els registrats en el primer trimestre de 2011, del 8%.\nEn comparació amb la mitjana estatal, les companyies catalanes tenen una visió més positiva, fins al 27%. En qualsevol cas, les xifres d'Espanya se situen per sota de la percepció dels directius a la Unió Europea, amb un 29%, i les dades a escala global, del 43%.\n"En l'anterior crisi, els empresaris van pronosticar un deteriorament profund i estructural. En aquesta ocasió sembla que confien en una recuperació més ràpida de l'economia. De totes maneres, les dades macroeconòmiques són preocupants, [...] i caldrà estar atent al desenvolupament de la pandèmia en la segona meitat de l'any", ha assegurat el president de Grant Thornton, Alejandro Martínez Borrell.\nTres de cada quatre directius a escala estatal creuen que la incertesa econòmica perjudicarà les seves organitzacions, una xifra que cau lleugerament fins al 72% a Catalunya. No tenir un horitzó de seguretat econòmica a la vista pesa més a Espanya que a la Unió Europea (59%) o a escala global (66%).\nA Catalunya, un 27% empresaris afirmen haver reduït els ingressos o la facturació en gairebé més d'un 5% en els últims dotze mesos, una xifra inferior a la mitjana estatal (28%), europea (42%) i global (37%), però lleugerament superior a la de Madrid (26%). D'acord amb aquesta dada, un 48% dels directius espera reduir els ingressos durant el següent exercici.\nPel que fa als beneficis, un 52% dels directius temen un descens notable, un percentatge major al dels madrilenys (40%) o la mitjana estatal (44%).\nLa crisi actual també ha impactat en les perspectives de demanda exterior. Un 23% dels empresaris catalans i un 24% dels espanyols preveu incrementar les exportacions, per sota del 40% registrat a finals de l'any passat. Tot i això, la xifra és millor que la mitjana europea.\nEn referència a l'ocupació, només un 24% dels empresaris catalans tenen previst augmentar la contractació durant el pròxim any. "Les millors perspectives de creació d'ocupació dels nostres empresaris en aquesta crisi en comparació amb la de 2012 és una bona notícia i s'explica en gran manera perquè, a diferència d'aleshores, ara tenen a la seva disposició el sistema d'ERTO", ha assegurat Martínez Borrell.\nSocietat, Covid-19, crisi econòmica, salut, coronavirus, pandèmia, empresaris, empreses, crisi, caiguda d'ingressos, dades econòmiques


La Regidoria de Cultura reobrirà les portes del Museu de la Rajoleria i la Biblioteca Pública María Moliner Ruíz de Paiporta a partir del pròxim dilluns, dia 25 de maig. La decisió s'ha pres després de múltiples reunions amb el personal de l...\nUna volta assolida la fase 1 de desconfinament en tota la Comunitat Valenciana, i en previsió d’una propera normalització de l’atenció presencial, l’Oficina Única prepara ja l’obertura de les seues portes i la represa de l’atenció p...\nEls comerços locals, bars i restaurants de Paiporta han reobert les seues portes aquesta setmana adaptats a la fase 1 de la desescalada. En aquesta nova etapa de la lluita contra el coronavirus Covid-19, tots els negocis minoristes de menys de 400 metres poden tornar a l’activitat am...\nProtecció Civil de Paiporta no deté la seua labor d'ajuda i gestió de la crisi sanitària vinculada al coronavirus Covid-19. Malgrat la relaxació de les mesures de confinament i l'ampliació de les eixides de la població, el voluntariat con...\nL’Ajuntament de Paiporta inicia el repartiment de mascaretes gratuïtes per als xiquets\nPersonal autoritzat i degudament acreditat de l’Ajuntament de Paiporta comença aquest dijous el repartiment a domicili de mascaretes gratuïtes per a xiquetes i xiquets del poble. Tot i que les mascaretes no són obligatòries en tots els contextos, sí que &eac...\nLa Policia Local de Paiporta es troba immersa en plena tasca de gestió i control de la mobilitat, desplaçaments i eixides de la població en la fase zero, de preparació, per a la progressiva desescalada del confinament de la població paiportina, iniciada aquest d...\nLa corporació municipal de Paiporta es va reunir aquest dijous en la primera sessió plenària telemàtica de la història. El ple es va desenvolupar d’aquesta manera com a mesura de prevenció de contagis pel coronavirus Covid-19. En el ple es varen apr...\nEl primer cap de setmana en què ha entrat en vigor el tall al trànsit rodat de 24 carrers de Paiporta s’ha saldat amb un balanç positiu. Centenars de xiquetes i xiquets i les seues famílies, i altres tantes persones majors, varen ocupar els carrers oberts i lliur...\nL’Ajuntament de Paiporta restringirà el trànsit rodat a 24 carrers i establirà voreres unidireccionals a altres 8 vials els caps de setmana i festius per a facilitar la circulació i el joc de xiquetes i xiquets en la fase actual de desconfinament. Amb aquesta mes...\nL’Ajuntament de Paiporta inicia aquest dimecres, 28 d’abril, el repartiment de 26.000 mascaretes gratuïtes per a tota la ciutadania. La distribució es realitzarà a domicili, correrà a càrrec de personal municipal autoritzat i degudament identificat, se...\nPaiporta allibera carrers de trànsit per a donar espai a les passejades de xiquets\nL’Ajuntament de Paiporta ha decidit alliberar carrers de trànsit els caps de setmana per a donar el màxim espai per a les passejades controlades de xiquetes i xiquets, dins de les mesures del govern central en l’inici del desconfinament. La mesura es pren amb la finalita...\nL'Ajuntament de Paiporta continua atenent la ciutadania i gestionant els tràmits municipals d'Oficina Única a través de l'assistència telefònica i la tramitació telemàtica, a distància, després del cessament de l'atenció presen...\nL'Ajuntament de Paiporta reparteix prop de 500 mascaretes solidàries entre el comerç local\nL'Ajuntament de Paiporta, a través de la seua àrea de Participació Ciutadana, ha estat treballant des que donara inici l'emergència sanitària, a conseqüència del coronavirus Covid-19, a atendre i respondre a les necessitats de la població paip...


JE SUIS COPTE – Grup Aribau\nPosted on:\t 25 February 2015\t Last updated on:\t 25 February 2015\t Comments:\t0\tCategorized in:\tÃŠtica, Cultura, Dret, Esglesia, Europa, Filosofia/Pensament, InformaciÃ³, PolÃtica, ReligiÃ³, Solidaritat Written by:\tjaume\nVam viure, mediÃ ticament, el proppassat 7 de gener, uns estremidors episodis ocorreguts a Paris: 2 homes van matar en la redacciÃ³ de Charlie Hebdo, a 11 persones i en van ferir a altres 11 cridant â€œAll.lah Ã©s el mÃ©s gran!â€. Altres 5 persones van morir i altres 11 van resultar ferides a lâ€™Illa de FranÃ§a.\nLâ€™onze de gener uns 2.000.000 de persones, amb mÃ©s de 40 lÃders mundials van sortir al carrer tot manifestant-se en contra. 3.700.00 altres francesos sâ€™uniren al rebuig dels atemptats parisencs. A tot el mÃ³n grans multituds es van unir per condemnar aquells actes- Un cartell es feu comÃº: â€œJe suis Charlieâ€.\nA LÃbia mataren, fa un xic mÃ©s dâ€™una setmana, decapitat-los, 21 cristians coptes, que treballaven en aquell paÃs per un Ãºnic â€˜reatâ€™: ser cristians. DesprÃ©s a SÃria, a Egipte i a la mateixa LÃbia hem sabut, quasi quotidianament, que actes semblants, amb lâ€™agravant de cremar-ne vius alguns.\nEls â€˜mediaâ€™ ens han donat la notÃcia, perÃ² quasi tot a quedat aquÃ: en el mÃ³n de lâ€™informaciÃ³, dolguda o no, perÃ² asÃ¨ptica. Cap manifestaciÃ³, cap compdemna, cap solidaritat real amb els cristians que han mor per ser cristians.\nâ€œJe suis copteâ€ Ã©s el cartell que alguns portem. I ens agraderia que Charlie Hebdo, en el seu darrer nÃºmero, a part dâ€™injuriar alguns polÃtics amb el Papa Francesc i un porc, mostrÃ©s alguna solidaritat per aquestes vÃctimes dels seus mateixos boixins. VÃctimes a les que seâ€™ls hi ha negat el dret dâ€™existir i el de la llibertat religiosa. Seria bonic que aquesta revista portÃ©s tambÃ© a la portada â€œJe suis copteâ€.\nPrevious Post LA â€˜FABRICACIÃ“â€™ ACTUAL DE BISBES\nNext Post LLIBERTAT D’INFORMACIÃ“ I D’EXPRESSIÃ“ I LLIBERTAT RELIGIOSA


Guerra de pintura - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\nesport d'equip i tir esportiu\nDos jugadors de guerra de pintura.\nLa guerra de pintura  (en anglès: paintball, traducció literal "bola de pintura") és un esport en què els participants fan servir escopetes d'aire comprimit anomenades marcadores (markers) per disparar petites boles de pintura contra els altres jugadors. En essència és un joc de persecució complex, ja que els jugadors tocats per boles de pintura durant el joc són eliminats.\nNormalment, en una partida de guerra de pintura s'enfronten dos equips amb l'objectiu d'eliminar tots els jugadors de l'equip contrari o aconseguir un objectiu (com ara capturar la bandera o eliminar un jugador en concret). Un joc de guerra de pintura típic no professional acostuma a durar d'uns cinc minuts a mitja hora. L'equip bàsic necessari per practicar la guerra de pintura no és excessivament car (tot i que sí que ho poden ser les marcadores d'alta gamma). El nombre de boles de pintura disparades durant una partida varia d'un jugador a un altre: alguns en disparen 100, d'altres unes poques i fins i tot n'hi ha que no arriben a disparar en tota la partida.\nDes del seu naixement, la guerra de pintura ha enganxat una multitud de jugadors ocasionals o permanents. La Sporting Goods Manufacturer's Association estima que aproximadament 10 milions d'estatunidencs juguen anualment a la guerra de pintura. Les estadístiques de les asseguradores indiquen que és un dels esports més segurs, fins i tot més que el golf.\nLes partides de guerra de pintura poden jugar-se sota sostre o a l'aire lliure, i adoptar diferents formes, com el woodsball, i el torneig o speedball. Les regles varien àmpliament d'una manera o altra de jugar, i es pensen perquè la majoria de participants gaudeixin del joc en un entorn segur.\n2 Regles comunes\n2.1 Regles de seguretat\n2.1.2 Velocitat de les boles de pintura\n2.1.3 Dispositius de bloqueig del canó\n2.1.4 Eliminació dels jugadors\n3 Tipus de jocs\n4 Equip per a guerra de pintura\n5 Alternatives similars\nLa guerra de pintura va començar com un joc de caça entre dos amics en els boscos de Henniker, Nou Hampshire. Originalment va ser batejat com a National Survival Game, ja que no era considerat un esport en aquesta època. El 1976 Hayes Noel, un corredor de borsa i el seu amic Charles Gaines, un escriptor, tornaven a casa parlant del recent viatge de Gaines a l'Àfrica i les seves experiències caçant búfals. Ansiosos per recrear la pujada d'adrenalina que provocava l'emoció de la caça, i inspirats per la història de Richard Connel "El joc més perillós", els dos amics van concebre la idea de crear un joc on poguessin gaudir i caçar-se l'un a l'altre.\nEn els mesos següents, els amics van discutir quines classes de qualitats i característiques feien que algú fos un bon caçador i supervivent. Es van quedar encallats, però, en com idear una prova d'aquestes habilitats. No va ser fins un any i mig més tard quan George Butler, un amic seu, els va ensenyar una arma de boles de pintura en un catàleg agrícola. L'arma era una marcadora Nelspot 007 fabricada per la Nelson Paint Company i era utilitzada pels ramaders per marcar vaques. Noel i Gaines van comprar cadascun una marcadora i van mantenir un duel que es convertiria en la primera partida de guerra de pintura.\nDesprés d'això, els amics van idear les regles bàsiques del joc basant-se en les de capturar la bandera (capture the flag), i van convidar a uns amics i a un escriptor de Sports Illustrated a jugar. Van anomenar el seu joc Survival ('supervivència') i un article sobre ell va ser publicat al número de juny de 1980 de la Sports Illustrated. A mesura que creixia l'interès pel joc, Gaines i Noel van crear una companyia, National Survival Game, i van signar un contracte amb Nelson Paint Company per convertir-se en distribuïdor exclusiu del seu equip de guerra de pintura. Després d'això, van establir llicenciar franquícies en altres estats pel dret a vendre les seves armes, pintura i ulleres protectores. Com a resultat del seu monopoli sobre l'equip, van entrar en beneficis en només sis mesos.\nLes primeres partides de guerra de pintura eren molt diferents a les modernes. Les pistoles Nelspot eren les úniques disponibles. Utilitzaven cartutxos de CO² de 12 grams, carregaven un màxim de 12 trets, i havien de ser amartellades després de cada tir. Les màscares especials per a guerra de pintura encara no havien estat creades, així que els jugadors feien servir ulleres convencionals que deixaven exposada la resta de la seva cara. Les primeres boles de pintura tenien una base d'oli i per tant no eren solubles en aigua, de manera que les «festes de trementina» eren freqüents després d'un dia de partida. Les partides sovint duraven hores mentre els jugadors s'aguaitaven entre si, i atès que cada jugador només tenia un nombre limitat de cartutxos, els trets eren rars.\nEntre 1981 i 1983, fabricants rivals van començar a crear productes competidors, i va ser durant aquesta època quan l'esport es va enlairar. La tecnologia de la guerra de pintura es va desenvolupar gradualment a mesura que els fabricants agregaven una bomba davantera per fer l'amartellat fàcil i substituïen els cartutxos de 12 grams per tancs d'aire més grans, comunament anomenats d'«aire constant». A aquestes innovacions bàsiques van seguir posteriorment les alimentacions de gravetat i els colzes de 45 graus per a facilitar la càrrega des de la tremuja.\nDes del seu naixement, ha arrossegat a una multitud de jugadors ocasionals o permanents. La Sporting Goods Manufacturer's Association estima que aproximadament 10 milions de nord-americans hi juguen anualment.\nLes partides de guerra de pintura poden jugar-se sota sostre o també a l'aire lliure i adoptar diferents formes, sent algunes de les més populars el woodsball i el torneig o speedball. Les regles varien àmpliament d'una a una altra forma, sent dissenyades la majoria perquè els participants gaudeixin del joc en un entorn segur.\nA continuació es detallen les regles més bàsiques i comunes de la guerra de pintura. Encara que sol haver-hi poca variació en les regles de seguretat, els canvis en altres regles del joc sí que són bastant comuns, i els jugadors han de preguntar per les regles específiques quan van a jugar.\nRegles de seguretat[modifica]\nCasc de seguretat.\nCom en molts altres esports, la participació segura en una partida de guerra de pintura exigeix el respecte d'unes regles de seguretat adequades. Quan aquestes se segueixen, és extremadament segur, amb una taxa de ferides de només 0,2 per cada 1.000 partides. La probabilitat de resultar ferit en altres esports d'equip populars és molt més gran, per exemple, unes 12 vegades més altes per al futbol i 7 vegades més altes per al beisbol. També es diu que la guerra de pintura és un esport més segur fins i tot que el golf i les bitlles, en termes de ferides per jugador.\nLa regla de seguretat més important de la guerra de pintura és que tots els jugadors han de portar una màscara protectora, normalment de plàstic que cobreix tota la cara, i es corba sobre les orelles en tot moment quan juga o es queda a prop de marcadores sense bloqueig de canó. Encara que les boles de pintura no produeixen ferides permanents en la major part del cos, els ulls, i en menor mesura les orelles, són vulnerables a ferides greus si els impacta una bola de pintura. Les màscares es dissenyen especialment per a aquest esport i són capaces de suportar l'impacte directe d'una bola de pintura a 90 m/s. Les instal·lacions comercials de guerra de pintura exigeixen als jugadors portar una màscara específicament dissenyada per a aquest esport que sol ser d'un plàstic o metall lleuger.\nVelocitat de les boles de pintura[modifica]\nBoles de la guerra de pintura.\nA més de l'ús obligatori de màscares, les marcadores no han de disparar boles de pintura per sobre d'una determinada velocitat. Les boles de pintura disparades a més de 90 m/s provoquen grans hematomes i poden trencar la pell, i fins i tot els dits. Moltes instal·lacions comercials de guerra de pintura exigeixen una velocitat menor, normalment d'uns 65-80 m/s, per tenir així un marge de seguretat extra. Velocitats fins i tot menors poden ser doloroses en distàncies curtes, que s'han d'evitar en el possible. Els jugadors vesteixen de vegades gruixudes jaquetes i guants per cobrir tota la seva pell. El màxim permès de velocitat per a una bola s'ha estandarditzat en 300 peus per segon (90 m/s).\nLa velocitat de les boles de pintura pot mesurar-se amb un cinemòmetre (mal anomenat cronògraf, de l'abreviatura anglesa Chrony), els quals són freqüents a les instal·lacions comercials de guerra de pintura, però s'han d'adquirir si es juga fora d'elles. Aquells jugadors que juguen sense ajustar la velocitat de sortida de les boles de pintura s'arrisquen a patir ferides, ja que els canvis en la temperatura, la humitat i la pressió atmosfèrica poden afectar la velocitat, havent de comprovar aquesta, diverses vegades al llarg del dia.\nDispositius de bloqueig del canó[modifica]\nTots els jugadors han d'usar algun tipus de dispositiu de bloqueig del canó en les seves marcadores quan no participen activament en una partida. Aquests dispositius solen tenir la forma d'una petita bossa o tap (conegudes com a condó o xumet del canó) que cobreix l'extrem del canó i se subjecta en el seu lloc mitjançant un cordó elàstic enrotllat a la marcadora. El mitjó del canó atraparia així, qualsevol bola de pintura disparada per accident. Abans de la seva introducció a la fi dels anys 1990, els dispositius de bloqueig del canó més usats eren els taps (també anomenats xumets), unes peces de plàstic dur amb anells de goma que s'introduïen per l'extrem del canó. Com que aquests taps podien caure o sortir disparats del canó si es produïen trets accidentals, les instal·lacions comercials obliguen actualment com a mesura estàndard de seguretat a usar els mitjons. Les marcadores més modernes disposen d'un sistema de bloqueig de seguretat, en el qual un botó al lateral de la marcadora bloqueja el gallet. Malgrat això, fins i tot amb aquest afegit, els jugadors han d'utilitzar algun sistema de bloqueig del canó.\nEliminació dels jugadors[modifica]\nEls jugadors s'eliminen uns als altres del joc al tocar als seus oponents amb una bola de pintura que es trenqui en impactar contra ells i els deixi una marca de pintura visible. Les regles sobre la mida que ha de tenir una marca de pintura per considerar-se un impacte vàlid poden variar, però no compten les marques de pintura deixades per una bola que es trenqui contra qualsevol altre objecte abans d'arribar al jugador, el que es coneix com a esquitxada. Quan un jugador és marcat, se l'elimina de la partida.\nLa majoria de les regles consideren vàlides els blancs en qualsevol part del cos, la roba, l'equip o qualsevol objecte que el jugador porti. Això inclou els peus, el marcador, la motxilla o un objecte pres del camp. Algunes variants no consideren els blancs sobre la marcadora o el cap, o sobre algunes zones del cos (com qualsevol excepte el tors), o exigeixen més d'un blanc en certes zones del cos perquè el jugador sigui eliminat. Aquestes regles especials s'han d'acordar a l'inici de les partides.\nSi un jugador no està segur de si una marca que ha rebut és un blanc vàlid o no (bé perquè la marca procedeixi d'una esquitxada, perquè no puguin veure la part del cos on van ser aconseguits o perquè el tret procedeixi d'un jugador que ja hagi estat eliminat), pot demanar a un àrbitre o a un company que determini si el blanc és vàlid o no. Aquesta acció es denomina paint check (prova de pintura) i sol demanar-se cridant aquestes paraules a un àrbitre proper. Algunes regles permeten que l'àrbitre declari neutral a un jugador durant un paint check de manera que pugui examinar més de prop, ja que quan un jugador és neutral, ha de deixar momentàniament la partida mentre és examinat, de manera que no pot disparar.\nEls jugadors també poden ser eliminats de la partida per altres raons, com ara decidir autoeliminar-se cridant, ser disparats per granades o mines de pintura (si el joc permet el seu ús), o per una infracció, com sortir del camp o abandonar el punt de partida abans del començament d'aquesta.\nAtès que els jugadors que es declaren eliminats ho són fins i tot encara que no ho hagin sigut, els jugadors han de comprovar si una bola de pintura que els hagi tocat, els hi ha deixat marca. Una bola de pintura pot impactar el cos d'un jugador sense trencar-se, la qual cosa no suposa un blanc. Els jugadors també poden demanar un paint check a l'oponent si creuen que l'han tocat, especialment si sembla no haver-se'n adonat o si intenta amagar o eliminar un blanc. Eliminar una marca de pintura i seguir jugant, és una trampa greu coneguda habitualment com a wiping (neteja) que sol comportar greus penalitzacions, incloent-hi la prohibició permanent d'accedir a la instal·lació comercial de guerra de pintura. En els torneigs se sol aplicar una penalització «3 per 1», en què s'eliminen del joc a l'infractor i a tres companys d'equip més.\nAlgunes regles exigeixen que un jugador a certa distància d'un oponent que no li hagi vist (normalment de 3 a 5 metres), ha de demanar a aquest que es rendeixi (cridant-li una frase prèviament acordada) abans de disparar. Si l'oponent accedeix verbalment o aixecant les mans o el marcador, es consideren tocats i eliminats de la partida. En canvi, si refusen o intenten qualsevol acció hostil (com girar-se per disparar), el jugador que va demanar la rendició pot disparar. No obstant això, mentre espera resposta, aquest jugador pot ser tocat pels trets d'altres jugadors. Ser disparat des de tan curta distància per una bola de pintura pot resultar dolorós, i es considera educat i de bon esportista oferir a l'oponent l'oportunitat de rendir-se sempre que sigui possible en lloc de disparar innecessàriament des d'una distància molt curta.\nEn gairebé tots els torneigs no es contempla la rendició, i si un jugador sorprèn a l'oponent amb la guàrdia baixa, té llibertat per a disparar. Tàctiques com ara el run through, consistent en córrer pel camp disparant a tants contraris com sigui possible, s'han desenvolupat amb el temps i són molt importants. Un altre moviment popular és el bunkering, en el qual un jugador carrega contra un búnquer o barricada després del que es protegeix un oponent i li dispara des de dalt o des dels costats.\nTipus de jocs[modifica]\nCenterflag: Semblant a capturar la bandera, llevat perquè hi ha una sola bandera en un lloc neutral del centre del camp. La victòria s'aconsegueix capturant aquesta bandera i portant-la a una zona prefixada, normalment el lloc de partida de l'equip oponent.\nEliminació: L'objectiu és eliminar a tots els membres de l'equip rival.\nX-Ball: Una versió més moderna de Centerflag, semblant a l'hoquei, on participen equips de cinc membres per bàndol, en dos rondes, enfrontant-se durant un període, i guanyant la partida l'equip que aconsegueix més punts.\nEquip per a guerra de pintura[modifica]\nCada jugador ha d'usar obligatòriament:\nUna marcadora per disparar boles de pintura.\nMàscara facial dissenyada per protegir els ulls i la cara dels impactes.\nBoles de pintura, càpsula de gelatina de la mida de bales (calibre 0,68) farcides de pintura (polietilenglicol acolorit).\nFont propel·lent: càpsules d'aire, nitrogen o CO2 a pressió per disparar les boles de pintura (pot anar agafada a la pistola o al mateix cos del jugador, al portapods).\nCarregador de boles de pintura (hopper) per a dur i alimentar de boles de pintura a la marcadora.\nMitjó o tap de canó, per evitar trets accidentals quan no s'estigui jugant.\nRoba adequada per córrer, ajupir-se, arrossegar-se, etc.\nCalçat adequat al terreny i còmode per córrer, també és important la subjecció dels turmells.\nSegons el tipus de joc és també freqüent l'ús de cert equip addicional:\nGuants, colzeres i genolleres\nPortapods: Barreja de cinturó i ronyonera per transportar els pods, que són petits tubs contenidors de boles de guerra de pintura, amb una capacitat d'entre 100 i 200 boles.\nMaterial per netejar el canó de la marcadora en cas de trencament accidental d'alguna bola de pintura.\nProtector per al tors.\nProtector per al coll.\nBarret, barret de llana o mocador per als cabells.\nRoba de camuflatge.\nL'airsoft utilitza rèpliques idèntiques d'armes de foc reals que disparen boles de plàstic de 6 mil·límetres de diàmetre. Principalment simula combats militars autèntics, sovint amb uniformes i equipament a joc.\nEl làser tag utilitza dispositius semblants a pistoles que emeten raigs làser. Els jugadors porten equipament electrònic, normalment una simple armilla, però de vegades també sensors a les cames, braços o cap, que vibra, fa soroll i evita que l'emissor de làser pugui ser disparat després de ser tocat per un oponent. Les partides es juguen sota sostre i amb poca llum. Les instal·lacions solen incloure estructures que serveixen d'obstacles així com objectius i bases, i també un sistema informàtic que monitora el joc a distància i proporciona estadístiques dels equips i els jugadors individuals. Q-Zar és la companyia més gran dedicada al negoci del làser tag.\nEl Nerf és una afició i esport no oficial que fa servir joguines Nerf o de marques semblants modificats, i que es practica de forma similar a la guerra de pintura. És més barat, simple, fàcil i segur que la guerra de pintura. Molt popular entre els nens.\n↑ «guerra de pintura». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.\nA Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Guerra de pintura\nGuerra de pintura a Curlie\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Guerra_de_pintura&oldid=29983250»\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 14 abr 2022 a les 00:41.


PROVEN UN NOU SISTEMA PER CONÈIXER EL PERFIL DEL VISITANT – Cerdanya, 11-04-18 – Pirineus TV\nPROVEN UN NOU SISTEMA PER CONÈIXER EL PERFIL DEL VISITANT – Cerdanya, 11-04-18\nEl Patronat de Turisme de Cerdanya recull des de fa temps les dades dels turistes que visiten les oficines ceretanes mitjançant una enquesta voluntària. Això es fa amb l'objectiu de conèixer el perfil del visitant que passa uns dies a la comarca de cares a definir millor les activitats o promocions que se li ofereix. Fins ara aquesta enquesta es feia en paper, un sistema que, a banda de ser poc pràctic i lent, després era costós recollir tota la informació que els turistes hi anotaven. A partir d’ara i gràcies a un acord amb la Diputació de Lleida, el Patronat de Turisme cerdà disposa d’un nou sistema automàtic de recollida d’enquestes a la mateixa oficina.\nEl nou sistema recull informació diversa del visitant, com ara si és la primera vegada o no que fa una estada a la comarca o quin és el principal motiu de la seva visita.\nOmplir l'enquesta és senzill, ràpid i totalment voluntari. Per incentivar la participació, aquells que la facin entren en el sorteig d'una estada de dues nits en un allotjament cerdà.\nDe moment, el nou sistema forma part d'una prova pilot per estudiar-ne la seva utilitat i valorar si es pot implementar a la resta d’oficines de la comarca.


L'Open Night de Llinars arriba aquest divendres a la tercera edició - AraVallès\nUna trentena d'establiments, entre comerços i restaurants, participen en l'edició d'enguany\nLlinars del Vallès Dijous, 30.6.2016. 10:45 h\nLlinars celebrarà aquest divendres al vespre la tercera edició de l'Open Night, un esdeveniment que promou el comerç de proximitat i el sector gastronòmic del municipi. L'Open Night està organitzat per la UBIC amb la col·laboració de l'Ajuntament de Llinars, la Diputació de Barcelona, la Generalitat de Catalunya, el Consorci de Comerç, Artesania i Moda de Barcelona i el moviment Viles Florides.\ncomerç, Open Night, restauració,\nEn l'edició d'aquest any de l'Open Night de Llinars hi participaran 20 comerços i 9 restaurants associats, i serà una bona ocasió per adquirir articles i productes comercials amb descomptes, ofertes i promocions entre les 20 i les 24 h. A més, en els nou restaurants participants es podrà sopar per només 6 euros. Els establiments també tindran una zona on els clients podran gaudir d'espectacles i moments especials.\nA més, l'Open Night també tindrà altres espais i activitats paral·leles. De les 18.30 a les 20 h a la pl. de la Vila hi haurà inflables i jocs gegants gratuïts a càrrec d'El Tercer Element; de les 21 a les 21.30 h a la pl. de Damià Mateu hi haurà la plantada i cercavila de Capgrossos de Llinars del Vallès; de les 23 a les 23.30 h a la pl. de Damià Mateu hi haurà ball de bachata, merengue i salsa amb els instructors professionals de l’escola de ball Hips on fire; i de les 00 a la 1 h a la pl. de Santa Maria se celebrarà el fi de festa amb el Ball de l'Hora a càrrec de la Discoteca Mad.\nAl mateix temps, de 20 a 00 h a la carpa de la Unió de Botiguers hi haurà un concurs de fotografia: un selfie ben divertit que s'haurà de fer en un marc gegant ubicat a la carpa, i compartir-lo de manera pública al Facebook de la Unió de Botiguers amb el hashtag #somubicsomllinarsON16. Es pot participar en versió parella i guanyar una nit per a dues persones amb esmorzar inclòs a la Masia Can Canal de Llinars o bé participar en la categoria de grup i guanyar un val de 100 euros a bescanviar entre els establiments inclosos en el díptic Open Night 2016.\nTambé per als més menuts, de les 20 a les 22 h, a la mateixa carpa tindrà lloc un taller a càrrec de la Glòria Bassa.\n2074 lectures Afegeix comentari


La Lliga Municipal de Futbol Sala arriba aquesta temporada a la 30a edició | Esportiu Maresme\nS’apropa l’inici del campionat de lleure organitzat per la Regidoria d’Esports de l’Ajuntament de Pineda de Mar, la Lliga Municipal de Futbol Sala de Pineda de Mar, que arriba aquesta temporada a la seva 30a edició.\nEl dilluns 16 de setembre hi ha convocada una reunió informativa oberta a tothom que pugui estar interessat en participar en la nova edició del campionat a les 19:30 hores a la Sala d’Actes de Can Comas (Plaça Catalunya, 3 de Pineda de Mar), on també tindrà lloc el lliurament de trofeus als guanyadors de la Lliga de la temporada 2018-19. A l’acte seran guardonats els 3 primers classificats del grup primera i del grup segona així com al màxim golejador de cada grup i als porters menys golejats. Els primers classificats de la temporada 2018-19 van ser els següents:\n1rEl Bareto Racing Pineda\n2n Jaga Business\n3r Almohadilla FS\n1r Susu’s F.C.\n2n Gunners FS Bar Tahití\n3r Pedja’s Sarna’s F.C.\nAixí mateix, dintre d’aquesta trobada es donarà tota la informació referent a la nova temporada que està previst que comenci el dissabte 19 d’octubre. En aquesta nova edició hi podran participar un màxim de 28 equips distribuïts en 2 grups de 14, disputant un total de 26 jornades en un calendari en el qual tots els equips del mateix grup s’enfronten entre si a doble volta. El període d’inscripció dels equips està previst que sigui entre el 23 de setembre i el 4 d’octubre, ambdós inclosos, i el procediment es manté amb respecte a les temporades anteriors.\nDilluns 16 de setembre hi ha convocada una reunió informativa oberta a tothom que pugui estar interessat en participar en la nova edició del campionat a les 19:30 hores a la Sala d’Actes de Can Comas\nEn aquesta edició es disputarà novament, de la mateixa manera que el final de la temporada 2018-19, el torneig post temporada. Aquest torneig consisteix en un campionat de copa que és classifiquen els 8 primers de cada grup, un total de 16 equips, una vegada finalitzada la lliga. Es disputarà els dissabtes 6, 13 i 20 de juny de 2020 i el sistema de competició és d’eliminatòries, en què els 16 equips classificats (independentment de si són del grup primera o segona) aniran a un mateix bombo i es realitzarà un sorteig pur per establir quines són les eliminatòries i els encreuaments fins a la final del torneig.\nAquest torneig va ser la novetat més important de la temporada passada i va deparar partits emocionants, especialment els partits de la jornada final, en què l’equip El Bareto Racing Pineda es va proclamar campió després d’una final igualada i molt disputada contra el Xiri 9 Pinturas Colarte. •\nRelated Topicsfutbol salamaresmepineda\nGran èxit de les “I Olimpíades de la Gent Gran”


Les Comes acull al millor hoquei patins estatal aquest cap de setmana\nEl pavelló de les Comes acull aquest cap de setmana la disputa de la Supercopa d’hoquei patins, amb una doble jornada que s’iniciarà el dissabte, 14 de setembre, amb els dos partits de semifinals. El primer el disputaran, a les sis de la tarda, el Deportivo Liceo i el Reus Deportiu Miró. I una estona més tard, a dos quarts de nou del vespre, es jugarà el segon partit, entre el FC Barcelona i l’amfitrió, l’Igualada Rigat. Els guanyadors d’aquests dos partits seran els qui jugaran la final d’aquesta competició, que es disputarà diumenge, a un quart de nou del vespre.\nLa celebració d’aquest torneig, que permetrà veure en acció a la capital de l’Anoia els millors equips de l’hoquei estatal, forma part del seguit d’esdeveniments que Igualada organitza com a Ciutat Europea de l’Esport.\nLa presentació de la Supercopa es va fer dimarts amb la presència de Patricia Illa, regidora de Promoció de la Ciutat i Esports; Manel Burón, president de l’Igualada Riga HC; Alexandra Alba responsable de Mujer y Deporte de la Federació Espanyola de Patinatge i Joan Garrido, president del Comitè d’Hoquei Patins de la mateixa federació.\nPatricia Illa va posar en valor el fet que Igualada torni a ser escenari d’un gran esdeveniment esportiu: “apostem per l’esport, apostem per les grans cites esportives i ho fem a costat de les entitats; en aquest cas, a costat de l’Igualada HC”. La regidora també va recordar que fa poques setmanes Igualada va ser l’escenari de la Supercopa Catalana d’Handbol i del final d’una etapa de La Vuelta i també va anunciar que la setmana que ve la capital de l’Anoia acollirà una nova edició de la Urban Running Night Show i de la Copa Catalana de BTT.\nManel Buron va agrair la bona disposició de l’Ajuntament per a l’organització de la competició i va destacar el fet que l’Igualada Rigat HC hi participi i en sigui l’amfitrió és gràcies al mèrit esportiu d’haver assolit la cinquena posició en l’edició anterior de l’OK Lliga, que és el millor resultat de les últimes temporades.\nEl preu de les entrades és de 12€ per jornada. Hi ha la possibilitat de poder adquirir abonaments per veure els tres partits al preu de 20€ per al públic en general i de 15€ per als socis de l’Igualada Rigat HC. Els abonaments només es vendran de manera anticipada a les oficines del club els dies 9, 10, 12 i 13 de setembre, de 17.30 a 20.30 h.\nPresentació de l’OK Lliga\nEn aquest cas concret, a més, la disputa de la Supercopa tindrà també, com a pròleg destacat, la presentació de la temporada 2019-20 de l’OK Lliga masculina i femenina, que és la principal competició d’hoquei patins en l’àmbit estatal. La presentació tindrà lloc demà divendres, a dos quarts de vuit del vespre, a l’Adoberia Bella, en un acte retransmès en directe per Esport3.\nLa presentació comptarà amb la presència de representants de les plantilles de tots els equips que participen en la competició i servirà per donar a conèixer les novetats d’aquesta temporada, que inclouen canvis significatius en les retransmissions que el canal OK Liga TV farà de tots els partits.\nArticle anteriorTres amigos\nPròxim articleLa poblatana Marta Bartrolí guanya el Premi Gumersind Bisbal


Vedruna Catalunya EducaciÃ³ Projecte Educatiu Les nostres escoles Pastoral\nBenvinguts a la pàgina web de l’Escola Vedruna Àngels, una escola situada al barri del Raval de Barcelona, en ple centre de la ciutat.\nSom una escola concertada, oberta a la realitat del barri des de 1875. Una escola catalana arrelada al país, d’inspiració cristiana, multicultural, una escola petita, familiar, oberta, acollidora, plural, participativa que potencia les capacitats dels nostres alumnes. Una escola oberta al món\nEl nostre estil educatiu promou la formació integral dels alumnes, ajudant els nostres alumnes perquè: aprenguin a “ser”, aprenguin a “fer”, aprenguin a “aprendre” i aprenguin a “conviure”.\nVedruna Àngels forma part de les 36 escoles Vedruna Catalunya distribuïdes per diferents indrets del nostre país, amb les que compartim un mateix projecte educatiu i amb les que treballem en xarxa per avançar i millorar en el nostre dia a dia.\nOferim una proposta educativa que gira al voltant d’un eix clar: la valoració de les persones i les relacions interpersonals en un ambient familiar, amb proximitat i senzillesa de tracte.\nTreballem i impulsem una pedagogia activa, creativa, innovadora, oberta i atenta a la diversitat dels nostres alumnes, basada en el respecte, el diàleg i la participació de tota la Comunitat Educativa.\nL'educació en valors, ser escola cristiana tot respectant les altres religions fent cultura religiosa, l’atenció a la diversitat, ser escola més sostenible compromesa amb el medi ambient, l’ús en el dia a dia de les eines TAC que ens ofereixen infinites possibilitats, l’impuls per la lectura, el treball per Competències Bàsiques, són projectes educatius que ens defineixen com Escola.\nLa interculturalitat és un tret que ens caracteritza Estem convençuts de la riquesa que suposa la diversitat de cultures. Treballem per donar a conèixer a tots els alumnes i famílies els principals trets d'identitat de la nostra cultura (llengua, festes, tradicions,...), per tal que coneixent-la puguin també acollir-la i estimar-la.\nL’Escola té certificació de Qualitat ISO 9001:2008 en gestió acadèmica i administrativa.


El Barça il·lumina el cel de Nova York\nL’Empire State, un dels edificis més icònics de Nova York, encén la part superior de la seva façana amb els colors blaugrana i corona simbòlicament l’arribada del Club als Estats Units\nAquest dimecres al vespre s’ha produït a Nova York la imatge que millor simbolitza l’aterratge del Barça als Estats Units. L’Empire State Building, un dels gratacels més simbòlics del món, ha il·luminat el tram superior de la seva façana de color blau i grana.\nL’encesa de les llums ha tingut lloc a les 19:30 del vespre, quan tot just s’ha començat a fer fosc a la ciutat que mai dorm. Els colors del Club s'han mantingut a la façana fins a les 02:00 hores. Hat estat gairebé set hores que serveixen per reconèixer al Club i a la seva Fundació la seva aliança amb l’Unicef en el seu desè aniversari i per coronar de la millor manera possible l’arribada del Barça als Estats Units, amplificant la notícia de manera exponencial en l’àmbit global amb una imatge icònica.\nAquesta acció s’ha completat amb la visIta a l’edifici d’una delegació del Club encapçalada pel vicepresident primer Jordi Cardoner, que, desdel mateix l’edifici, ha escenificat el moment de l’encesa juntament amb Ronaldinho i Paloma Escudero, la directora de comunicació de l’Unicef.\nUna llarga trajectòria d’il·luminació\nDes del 1976, els llums de la torre de l'Empire State canvien de color diàriament per reconèixer diverses efemèrides o organitzacions, I aporten així una nota de color espectacular a la nit novaiorquesa. L’any 2012 el sistema va incorporar una notable millora amb la instal·lació de llums LED comandats per ordinador que permeten mostrar 16 milions de colors, els quals poden canviar de manera instantània.\nL'Empire State ha estat l'edifici més alt del món des del 1931, any de la seva inauguració, fins al 1972. L’edifici va tornar a ser el gratacel més alt de la ciutat quan l’11 de setembre del 2001 els atemptats terroristes van destruir les Torres Bessones, fins que el 2012 va ser superat per la Torre 1 del nou WTC. Ubicat a la Cinquena Avinguda, entre els carrers 33 i 34, té 102 plantes i una alçada de 381 metres (443 metres sumant la seva antena). La seva audàcia no només ve donada per la imponent arquitectura que el caracteritza, sinó perquè es tracta d’un edifici que es va construir en un temps rècord: només van passar 410 dies des de l'inici de la seva construcció fins a la seva inauguració.