ÉS PER AIXÒ QUE NINGÚ UTILITZARÀ TARGETES DE CRÈDIT EN POCS ANYS - GADGETS - 2020\nÉs per això que ningú utilitzarà targetes de crèdit en pocs anys\nEntertainment Weekly ara ha inserit dues vegades una pantalla LCD a la seva revista de paper per mostrar anuncis de vídeo. Són els dolors creixents quan tot un mitjà travessa un trastorn: obté aquests petits mig passos, un cop d’ull que, bé, això que hem fet servir des de fa temps? Probablement no passarà gaire més. Però és possible que aquestes coses noves tinguin por, o cares, o que no estiguin prou llestes, així que anem a combinar les dues coses.\nUna nova targeta de crèdit de Mastercard, segons ha informat la BBC, passa pels mateixos dolors creixents. La targeta, que es llança per primera vegada a Singapur abans que la resta del món la vegi, té una pantalla LCD integrada en escala de grisos i un coixinet per números. Mastercard utilitzarà principalment aquestes funcions per a propòsits de seguretat, tot i que finalment preveu obtenir bonificacions com recompenses de fidelització i cupons.\nAvui mateix, Starbucks va anunciar el llançament de Square Wallet a 7.000 de les seves botigues a tot el país. Square Wallet és una aplicació per a telèfons intel·ligents que us permet utilitzar el telèfon per pagar: proporciona un codi QR, escanejat per la màquina de punt de servei. El Wallet quadrat és igual de segur; podeu introduir un codi de seguretat en un telèfon encara més fàcilment que en una estranya targeta de crèdit. I serveix per tal d’avançar-nos cap a un futur sense cartera molt més eficaç que la Mastercard.\nSquare Wallet és en realitat també una tecnologia intermèdia; Crec que la comunicació de camp proper o NFC, serà la tecnologia o serà la base de la tecnologia que acabi substituint les nostres targetes de crèdit. (El nostre primer gràfic a NFC es pot trobar aquí.) Els pagaments NFC us permeten simplement tocar el telèfon a una màquina de punt de servei en lloc d’obrir una aplicació i escanejar un codi visual a la pantalla del telèfon, és més convenient i més ràpid que un Codi QR. Square Wallet és una visió del futur lleugerament diluïda; té aproximadament un pas i mig més del que tindrà la solució eventual, però almenys s’assembla al futur. A més, es troba a Starbucks i l’aplicació Square Wallet la pot fer servir gairebé qualsevol smartphone, a diferència de NFC, que només està disponible en alguns telèfons Android i Windows. Perquè la gent pugui experimentar amb aquesta cosa tan fàcil i no amenaçadora, i aviat arribarà el moment de retallar totes les targetes de crèdit i llençar la cartera a una caixa del soterrani? Ja estaran a punt.\nLa Mastercard no és l'última incapacitat de la targeta de crèdit, però no ho sé, un desconcertat cansat i derrotat. És un senyal prou clar que hem agafat el rectangle de plàstic pel que pot.\nBodyByDarwincom : És per això que ningú utilitzarà targetes de crèdit en pocs anys © 2019. All Rights Reserved.


El Carrascalet ens fa arribar les seus inquietuds | M+S per TU\nEl Carrascalet ens fa arribar les seus inquietuds\nPer admin ⋅ 18 Octubre 2014 ⋅ Publica un comentari\nUN BARRI TRANQUIL QUE SOLS VOL UNA MICA MÉS D’ATENCIÓ\nEncarem la recta final de les assemblees de barri i ho fem amb la sisena assemblea que hem fet aquesta setmana, la del Carrascalet. Ens vam sentir molt acollits, ens vam sentir com a casa. En els veïns i veïnes del Carrascalet en feren partícips d’aquelles coses que volien per al seu barri.\nI el primer tema que aparegué, i que tornà a aparèixer per diverses qüestions, va ser el pas a desnivell per a vianants entre el Carrascalet i Crist de l’Agonia. La gent més major es queixà pel seu disseny i en concret perquè la rampa en el seu tram final els resultava massa empinada. Foren vàries les persones que ho digueren. És un tema que no és fàcil de resoldre però ens comprometérem a demanar a l’ajuntament que els tècnics revisaren el tema i plantejaren possibles solucions. La gent major cal tindre-la en consideració. També demanaren que s’hi extremara més la vigilància d’aquest pas, especialment quan es fa de nit, per qüestió de seguretat, ja que més d’una persona s’ha endut algun disgust. Demanaren que la policia passés en hivern també a peu per allí a fer una ronda. Una petició molt lògica que caldrà atendre, a l’igual que la que s’evite també que en aquest pas a desnivell es facen “botellons” cosa que ens digueren que estava passant.\nDe fet no sols reclamaren més vigilància policial per a aquest punt, sinó en general per al barri. Els veïns veuen que el cotxe de la policia sol passar, però es queixaren d’això, que passava. Ens insistiren en el mateix que ja han fet altres barris, com el del Pla o la Plaça de la Ribera. Volen una policia de proximitat que també xafe el barri, que en algun moment passegen a peu per poder conèixer les seus necessitats. Ho demanaven no tan per qüestions de seguretat ciutadana, sinó per a que puguen complir amb la funció cívica i educadora que té la policia. I és que es queixaren, per exemple, del comportament poc exemplar d’alguns ciutadans en relació als excrements dels gossos.\nPer que fa a qüestions d’equipament i serveis demanaren diverses coses, la majoria senzilles i no excessivament costoses. En relació als gossos demanaren que es construís en el parc que hi ha al carrer St Fermí un zona d’esplai per a gossos –amb el seu manteniment adequat- semblant a la de la Ronda d’Alzira. Espai hi ha. També demanaren que es fera un campanya per incentivar la recollida d’excrements i que al centre social facilitaren bossetes per recollir-los, com es feia abans.\nEn la P/ d’Espanya reclamaren més bancs al costat del parc infantil ja que tot hi n’hi haure en estiu no hi ha prou. Senyal que és un barri amb molta vida al carrer. Igualment ens van fer la petició de que es revisen i arreglen els aspersors de la plaça, aspersors que exemplarment posen en funcionament els propis veïns. Un 10 per ells! La revisió de les hores de posar en marxa les llums del barri també cal fer-la perquè mentre la resta d’Algemesí ja tenia la llum encesa, allí es va fer de nit sense llum. Cal estalviar però no a costa d’ells.\nUn altra petició que ens feren fou que ens adreçarem a Correus per a que torne a instal·lar la bústia i a l’empresa de butà per a que no passe un sol dia a la setmana sinó dos com a la resta del poble, perquè ells són igual d’Algemesí que la resta de barris. Estem amb ells.\nI per últim ens van demanar que es millorara l’enllumenat i l’agençament del camp de futbol, que ja que està cal utilitzar-lo. Ho deien perquè d’aquesta manera els major tindrien on anar a jugar i la plaça es quedaria per als més menuts. I tingueren una bona idea que caldrà estudiar: el fer en algun dels terrenys disponibles una pista d’skate –de monopatins que diguem els més vells- per a la gent jove. No estaria gens mal.\nCom sempre, totes aquestes qüestions seran traslladades a l’ajuntament a través d’una moció, tal i com hem fet en les quatre assemblees anteriors, per tal que els polítics adoptem compromisos concrets en aquest cas amb el barri del Carrascalet. Construir M+S CARRASCALET és construir M+S ALGEMESÍ


Festes a Badalona 2010\tdivendres, 7 de maig de 2010 08:46 L'acte central de les Festes de Maig serà la cremada del dimoni, el 10 de maig, vigília de la diada del patró de la ciutat, sant Anastasi.\nAquest any, el dimoni que cremarà la vigília de Sant Anastasi vol fer-se el simpàtic per veure si així aconsegueix l'indult que els seus predecessors mai han tingut. Per aquest motiu, a més de deixar-se mirar, s'adreça als vianants i els fa una foto.\nEl disseny, obra del jove badaloní Marcel Rubio, ja fa uns dies que està plantat a la platja de Badalona, davant de la Rambla, esperant un tràgic final, el d'acabar ben socarrimat i reduït a cendres. Aquest any, amb motiu de la Capital de la Cultura Catalana, les cançons que acompanyaran l'espectacle pirotècnic seran els grans èxits de la música catalana amb una selecció de títols d'artistes com ara Serrat, Sisa, Gossos, Els Pets, Gato Pérez i l'Elèctrica Dharma.\nLa Coordinadora Popular de Festes de Maig organitza un any més la festa major alternativa amb activitats paral·leles a les que proposa el programa oficial. La coordinadora està formada per una vintena d'entitats de diferents barris que reclamen des de fa sis anys la creació d'una comissió de festes per debatre de forma participativa el contingut de les Festes de Maig. La programació alternativa inclou un correbars (14 de maig) i diverses actuacions musicals.


Bagoes Homestay Malang Malang Indonèsia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nTé alguna pregunta per a Bagoes Homestay Malang?\nMés informació sobre Bagoes Homestay Malang\nConvenientment situat a Malang, Bagoes Homestay Malang és una base ideal des d'on explorar aquesta ciutat fantàstica. A només 17.5 km del centre de la ciutat, la localització estratègica de l'hotel garanteix que els seus clients puguin accedir fàcil i ràpidament als punts d'interès locals. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nA Bagoes Homestay Malang, l'excelent servei i instal.lacions superiors faran de la vostra estada una experiència inoblidable. Mentres estan allotjats en aquestes meravelloses instal.lacions, els clients poden gaudir de recepció 24 hores, aparcament de cotxes, habitació familiar, zona de fumadors.\nL'hotel compta amb 1 precioses habitacions, i totes inclouen accés a internet (sense fils), escriptori, ventilador, aparell de televisió, cuina americana. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Bagoes Homestay Malang és un lloc ideal d'estada pels viatgers que busquin encant, comfort i facilitat a Malang.


50. El vol (VIII). Hipsipila - Diari La Veu\nHOMER, ILÍADA, RUBÉN DARÍO, SONATINA, HYPSIPYLA, EURÍPIDES, OVIDI, DANTE, BOCCACCIO\nLA PSIQUE D’HOMER\nEl fil conductor de l’article de la setmana anterior va ser la perdurabilitat d’una creença ancestral heretada dels hel·lens: que quan una persona mor, l’ànima abandona el cos del difunt en forma de papallona.\nUna ànima que en temps homèrics rebia el nom de ψuχή –psique; pl.ψuχές–, la inicial de la qual –Ψ– és el símbol estilitzat d’una papallona en una mena de cercle auto referenciat de signe i concepte.\nUna ànima que en escapar del cos ja inert viatja a Hades per esperar un judici just que determine el seu futur, com canta l’aede Homer ja en la primera estrofa de la Ilíada:\nllançà a l’Hades, a munts, davant d’ell les ànimes–ψuχές– fortes\nd’herois, i convertí els seus cossos en presa de gossos [...]\n[Cant I de la Ilíada]\nPerò no és tan sols el significat de l’ideograma –Ψ– el que crida l’atenció, sinó també la sonoritat del fonema que l’identifica –psi, almenys a mi.\nLA HIPSIPILA DE RUBÉN DARÍO\nSí, perquè de sobte lapsi d’hipsipila em va produir un sotrac anímic: em va retrotraure a una estrofa que fins feia poc havia repetit sovint a ma mare\nSegur que l’haurem reconegut.\nÉs una de les estrofes finals del poema Sonatina, del nicaragüenc Rubén Darío, el poema que comença així:\nMés avant el poeta parla de les papallones, en genèric:\nPerò és a punt d’acabar quan el poema detona un vers en què la trifonia en ”ís” de la paraula clau, hipsipila, obri la porta perquè l’esdrúixola crisálida (¡ai!, només difònica en “ís”) marque el ritme de l’inici de l’estrofa:\nIMATGE 1Trànsit de crisàlida a papallona adulta\nLa veritat és que el modernista Rubén Darío m’encisa. I les meues germanes i jo guardem com un tresor el llibre en el qual llegíem Sonatina, Las mil mejores poesías de la lengua castellana.\nPerò, ¿quina relació té hipsipila amb les papallones de què estem parlant?\nDE LA HIPSIPILA MITOLÒGICA A L’ENTOMOLÒGICA\nEn la mitologia clàssica es troba una Hipsipila –per cert, lligada a un episodi atroç de “violència de gènere”– que ha inspirat o forma part d’algunes obres posteriors tant de caràcter literari com musical:\nHypsipyla–Ὑψιπύλη–, tragèdia d’Eurípides (s. V aC), un dels grans poetes tràgics grecs, juntament amb Èsquil i Sòfocles.\nEpistula VI, Hypsipyle Iasoni, correspon a la suposada carta que Hypsipyla escriu a Jàson; forma part d’un dels poemes elegíacs que va compondre Ovidi (s. I dC) abans de ser desterrat per August. Es tracta d’una col·lecció de cartes d’amor suposadament escrites als seus amants per personatges femenins de la mitologia i la literatura, i que el poeta va compilar en l’obra Heroides o Epistulae heroidum (“Cartes de les heroïnes”).\nIpsipile és esmentada pel poeta fiorentí Dant (s. XIII-XIV) en el vuitè cercle del cant XVIII de l’Infern, com a dona seduïda per Jàson (Giasone) després d’haver fugit de l’illa perseguida per les altres dones.\nIpsipile és una de les 106 dones històriques o de ficció (mitologia, Bíblia) de les quals el també fiorentí Boccaccio (s. XIV) traça la seua inventada biografia en De mulieribus claris (“De les dones famoses”).\nIssipile és el nom d’una òpera estrenada a Viena el 1732, escrita per Pietro Metastasio i musicada per Francesco Conti.\nAra bé, en el poema del nicaragüenc el nom no al·ludeix a l’heroïna sinó a una papallona nocturna, una falena del gènere Hypsipyla (probablement inspirat en aquella) i pròpia de les zones intertropicals del globus, Nicaragua inclosa.\nIMATGES 2/3 Hypsipyla grandella\nUna falena que han esdevingut plaga forestal que causa greus perjudicis als boscos d’Àfrica, Àsia i Amèrica perquè les larves són fitòfagues que s’alimenten dels brots tendres d’arbres de fusta tan preuada com les caobes Swietenia spp. i els cedres australians Cedrela spp.\nUn “mal bitxo”, una plaga, sí, però amb un nom d’impecable sonoritat en la ploma de Rubén Darío.\nLa paraula llatina anima (en femení) equival tant a allò que nosaltres anomenem “ànima” com “ment”, “alè”, “vida”. Per als romans, a més, indicava la seu de les passions i els sentiments, a diferència del masculí animus, que significa “coratge”, “caràcter”, “valor”.\nTot i eixos antecedents, en l’actualitat l’ètim psique ha vist reduït el seu valor semàntic a l’àmbit de la “ment”. I malgrat que “psicologia” significa etimològicament “estudi de l’ànima” en realitat denota “estudi de la ment” i centra el discurs (logos) en la percepció, la cognició, l’atenció, l’emoció, la motivació i la personalitat, tot i que també fa incursions en l’estudi del comportament i de les relacions interpersonals.\nI hem dit “psicologia”, que no “sicologia”, ja que aquesta darrera paraula vol dir “tractat de les figues” en la mesura en què sicon, συκον, significa “figa” en grec.\nNo obstant això, si algú es pensa que el que té en el cap és una figa...\n Rebien el nom d’aedes els poetes-cantors de l’antiga Grècia; de fet, el primer vers de la primera estrofa de la Ilíada ja fa referència a eixa combinació de poeta-cantor:\nΜηνιναειδε, θεά, Πηληιάδεω Άχιληος\n[Canta’ns (αειδε), dea (θεά), la còlera (Μηνιν)\ndel pelida –fill de Peleu– (Πηληιάδεω), la d’Aquil·les (Άχιληος)]\n Traducció de Manuel Balasch, 1997.\n El darrer any de la seua vida ma mare havia perdut pràcticament el contacte amb el món en un quadre clínic molt semblant a l’alzheimer. Les meues germanes i jo vam descobrir que entre les coses que encara li feien “brillar els ulls” d’alegria era que li recitàrem les poesies que ella ens recitava de menuts: de Lope de Vega, Garcilaso, Calderón... però, en particular, les de Rubén Darío: la sonoritat, la musicalitat, el ritme dels poemes del nicaragüenc facilitaven que fins i tot interrompint el final de cada vers, ella el continuara alhora que esbossava un somriure de satisfacció. I els llibres de poesia, i els fulls mecanoscrits de cançons tradicionals valencianes que cantàvem junts de menuts, figuraven en la taula que compartíem per servir-nos pont d’enllaç sentimental amb ella en els últims moments de sa vida. Sí, Rubén Darío forma part molt íntima del nostre bagatge sentimental.\n Bo, i ja que “hem fet el sant”, “fem el milacre” i acabem el poema :\nAquest llibre que guardem amb tanta estima arrossega una història un poc especial. Es tracta d’una de les primeres edicions, potser la de 1928, i era un regal que li havien fet a mon pare (1922-1997) quan tindria uns 12 anys. Aleshores el meu avi treballava com a secretari a la seu de la patronal de pesca del Campello (l'Alacantí) on els havien habilitat unes habitacions per a la família, al barri mariner o Carrelamar. El juliol de 1936 una turba d’anarquistes i malfactors va assaltar l’immoble; van traure al carrer arxius, documents i mobiliari per cremar-ho i també tot el que havia a les habitacions. La família de mon pare s’havia asilat unes cases més enllà, en la de la meua àvia materna i de la que acabava de fugir el meu avi matern a refugiar-se a unes coves del Cabeçó d’Or, amb més gent amenaçada tan sols per ser catòlics, professionals o, com en el cas del meu avi, propietari d’una barca de pesca. Tot i això mon pare se’n va tornar enrere per intentar salvar els seus llibres i unes figures geomètriques de fusta que li havia regalat un fuster del poble. En arribar on la foguera començava a devorar-ho tot el que li llançaven va començar a plorar demanant ajuda. Entre la gent que s’hi havia apropat i que intentaven frenar el que podia acabar en tragèdia estava un jove de les Juventudes Republicanas, Alfonso la Venta; en assabentar-se de la raó dels plors de mon pare es va obrir pas a espentes i redolons mentre cridava als incendiaris —¡Xe, torneu-li els llibres al xiquet!— i amb uns puntellons li va aconseguir salvar la llibreta d’artimètica i algunes de les figures geomètriques, el llibre Flor de leyendas (d’Alejandro Casona, 1932) un altre regal que s’estimava molt, i aquest de “Las mil mejores poesías de la lengua castellana” tot i que sense tapes ni primeres pàgines, arrancades en la fúria antilletrada dels assaltants.\nIMATGE 4Les primers pàgines del llibre que es va salvar de la foguera.\nAcabada la guerra, una nova plaga de malfactors, ara falangistes, es va abatre sobre els supervivents que havien col·laborat amb la República. I Alfonso la Venta, tot i que no tenia cap “delicte de sang” i ser defensat pels catòlics del poble, figurava en els arxius com a jove republicà; va ser deportat a Alcalá de Henares per “depurar responsabilitats”–eufemisme per designar humiliacions, maltractaments, fam i manca d’atencions medicosanitàries–, i malalt i afeblit hi va morir. El llibre que tenim és també, doncs, un recordatori d’aquell jove que ens el va salvar; un llibre del qual recorde a mon pare llegint-me a casa, en algun diumenge d’hivern, poemes del Marqués de Santillana i de Fray Luís de León; i a ma mare llegim-nos a Bécquer, a Lope i, sobretot a Rubén Dario. Poemes amb què Mari Encarna i Maria Jesús, les meues germanes, i jo mateix, la vam acompanyar fins el final. Gràcies, en gran part a aquells puntellons que els van alliberar del foc. A Alfonso Vaello Planelles, Alfonso la Venta, in memoriam.\nEls soldats de l’illa de Lemnos, al mar Egeu, que havien anat a lluitar a la veïna Tràcia van demorar la tornada a casa atrets pels plaers que trobaven en les belles dones dels enemics. Assabentades les esposes van desenvolupar una profunda misàndria (aversió a tots els hòmens) i van decidir un androcidi massiu: en tornar els guerrers, les dones matarien a tots els hòmens, incloent en la matança els ancians i els xiquets que es trobaren a l’illa. Una de les lèmnies, Hipsipila, va salvar el seu pare, Toant, embarcant-lo en una nau i fent creure que ja l’havia mort; descobert l’engany, Hipsipila va ser desterrada per traïdora i en el seu vagareig comença un nou cicle d’aventures.\n Com a nota curiosa, en una versió il·lustrada del llibre de Boccaccio De mulieribus claris figura una miniatura, amb Hipsipila i son pare Toant en la qual apareixen ¡boves o bogues (Typha sp.)! a la vora de la mar, com en “El naixement de Venus”, de Botticelli, ja comentat anteriorment.\nBoves, Typha, en la il·lustració referida a Hipsipila enDe mulieribus claris


Els informatius continuen sent els continguts més vistos amb un seguiment del 10,9%\nValènciaÀ Punt va doblar durant el mes de març la seva audiència diària i va tancar el mes passat amb una quota de pantalla del 3,2%, segons dades facilitades pel mateix canal. Això suposa un pujada d’1,3 punts respecte al mes de febrer i la millor dada des del seu inici, ara fa gairebé dos anys.\nLa cadena valenciana també ha sigut la televisió autonòmica que més ha crescut durant el mes de març, un 68%, i va viure el seu minut d’or el dimarts 10 de març com a conseqüència de l'impacte provocat per la decisió del govern valencià d'ajornar la celebració de les Falles i la Magdalena. Aquella nit, a les 22.13 hores À Punt va reunir 328.000 espectadors.\nEls informatius han sigut els continguts preferits per l’audiència del canal amb una mitjana de 130.000 espectadors diaris, en un entorn clarament beneficiat per l'impacte de la crisi sanitària generada per l'expansió del coronavirus. Durant el mes de març l'informatiu del migdia ha comptat amb una quota mitjana del 10,9% i 117.000 espectadors diaris, xifra que suposa doblar l’audiència del mes anterior.\nPel que fa als continguts d'entreteniment, el programa més vist és Trau la llengua, que ha interessat a 149.000 espectadors i ha experimentat un creixement de prop del 50%. L’interès dels valencians per la ficció també ha crescut. La sèrie Diumenge, paella, interessa cada setmana a 105.000 espectadors, un 42% més.\nI pel que fa al consum en línia, À Punt Mèdia ha incrementat un 35% els usuaris únics respecte al mes de febrer. El creixement respecte al març del 2019 és del 57,7%.


El Gremi de Llibreters confia superar previsions i que Sant Jordi sigui el colofó a una setmana de vendes "animades" La República\nACN Girona.-El Gremi de Llibreters de Catalunya confia superar les previsions inicials de vendes per Sant Jordi. La presidenta del gremi, Carme Ferrer, ha detallat que inicialment esperaven vendre un […]\nACN Girona.-El Gremi de Llibreters de Catalunya confia superar les previsions inicials de vendes per Sant Jordi. La presidenta del gremi, Carme Ferrer, ha detallat que inicialment esperaven vendre un 60% dels llibres del 2019 però que l’increment de l’afluència a les llibreries els dies previs a la diada els fa ser “molt optimistes”: “Tots tenim ganes de celebrar Sant Jordi, que és una festa molt nostra”. La presidenta subratlla que aquest Sant Jordi és “a mig camí” de la normalitat entre la del 2020, estroncada per la pandèmia, i la que, espera, es pugui celebrar el 2022. Ferrer ha afirmat que els espais perimetrats habilitats arreu de Catalunya estan atraient molta gent i que son idonis per complir amb les mesures contra la covid-19.\nEls llibreters catalans són optimistes. La presidenta del Gremi de Llibreters de Catalunya, Carme Ferrer, ha afirmat que “les expectatives són bones”, sobretot perquè durant tota la setmana han venut molts llibres i les primeres hores de Sant Jordi també estan sent molt animades. “Hem notat que la gent compra els llibres abans, per esponjar, ahir hi va haver moltíssima gent i moltes cues al carrer”, ha explicat Ferrer que subratlla, però, que això els feia témer que aquest “Sant Jordi avançat” fes que avui el ritme de vendes fos inferior: “Hem d’anar veient què passarà avui però crec que la gent tornarà a comprar i que podrem superar les expectatives”. Els llibreteres esperaven tancar el dia amb el 60% de les vendes que hi va haver el 2019, la darrera diada abans de la pandèmia. Un Sant Jordi atípic en espais que no són els habituals per poder complir amb les mesures sanitàries contra la covid-19. Ferrer ha remarcat que son llocs “molt ben escollits” per poder “sortir al carrer” a gaudir de Sant Jordi minimitzant riscos. “Ens fa molta il·lusió poder celebrar Sant Jordi perquè l’any passat va ser molt trist. A més, el dia ens acompanya, fa sol i no fa fred, es nota un ambient d’alegria”, ha dit la presidenta dels llibreters.Ferrer ha afirmat que tots els espais perimetrats atrauen públic arreu del país. però ha lamentat que hi ha hagut problemes a Badalona, on no els han “deixat parar”. “Ho hem intentat arreglar però, més enllà d’aquest problema puntual, a la resta de Catalunya tot ha anat molt bé”, ha afegit. La presidenta ha exposat que aquest Sant Jordi està “a mig camí” de la normalitat però fa “molta il·lusió” tenint en compte que ara fa un any tothom estava tancat a casa. “Hem treballat les mesures i els protocols i no ha estat tan dur com ens pensàvem perquè ja estem tots acostumats a fer servir gel hidroalcohòlic i a mantenir les distàncies de seguretat, també a l’hora de fer cues”, ha exposat Carme Ferrer. Amb tot, espera que el 2022 es pugui deixar la pandèmia enrere i que es pugui recuperar un Sant Jordi on tothom pugui sortir al carrer i passejar pels espais habituals. El Gremi de Llibreters evita pronunciar-se sobre els llibres favorits pels catalans: “La premsa teniu molt poder i, si avancem títols, son els que s’acaben comprant. Tenim clar els que estan tenint més èxit però, de moment, preferim no dir res”.


Marta: Les comunitats virtuals d'aprenentatge\nLes CV poden generar connexions més fortes lligades a objectius concrets, i això dóna lloc a comunitats virtuals d’aprenentatge, o CVA, on el motiu principal de la seva existència passa de ser un intercanvi i una intercomunicació a ser un aprenentatge i un desenvolupament personal i professional. Es tracta de situar la proposta al servei de l’aprenentatge, de la formació i del intercanvi creatiu.\nL’objectiu és aconseguir que els avenços tecnològics que fan possible la virtualitat, la comunicació multidireccional, els intercanvis i l’enriquiment de l’experiència professional, puguin integrar-se a la generació de nous ambients i experiències en l’àmbit de l’educació i que estiguin, per tant, al servei de la comunitat. Les CV, per tant, també tenen conseqüències per a l’escola i per l’àmbit educatiu.\nLes CVA s’identifiquen com a conjunt de persones o d’institucions connectades a través de l’Internet que tenen com a objectiu un determinat contingut o àrea d’aprenentatge.\nLes CVA basades en l’aula, en les escoles o en el territori poden utilitzar les TIC com a instrument per a promoure la comunicació i les relacions entre els seus membres o per a promoure l’aprenentatge.\nLes característiques de les CVA dependrà de la proposta pedagògica i del model d’intervenció emprat, ja que la incorporació d’un desenvolupament tecnològic no garantitza nous processos d’aprenentatge.\nLes CVA, per tant, poden ser de moltes tipologies en funció de la naturalesa i de les característiques del contingut.\nLa construcció de CVA implica considerar tres elements :\n· El model d’intervenció educativa escollit.\n· El tipus de comunitat virtual\n· Les característiques de l’ambient d’aprenentatge.\nL’estructura i el funcionament de les CVA ha de satisfer una sèries de condicions :\n· Els fins han de ser compartits entre els seus membres.\n· Els resultats han de ser focalitzats i ha d’haver-hi orientació.\n· Han de participar per igual tots els membres.\n· S’ha de facilitat l’aprenentatge col·laboratiu i el treball en equip.\n· S’ha de produir la creació activa de coneixements.\nNo es pot deixar de tenir present la importància d’aconseguir la participació i cohesió de tots els membres de la CVA.\nNo podria explicar del tot el motiu pel qual no s'ha arribat a construir una comunitat virtual d'aprenentatge en l'assignatura que realitzem, però sí que puc dir que en gran part és culpa dels alumnes i no pas del mestre. En moltes ocasions se'ns oferien eines i recursos per a desenvolupar aquesta CVA, però la participació dels alumnes era escassa.\nEn part, el mestre ens deixava moltes coses a l’aire i no s’acabaven de concretar les activitats que calia anar realitzant.\nVal a dir, però, que nosaltres com a alumnes no ens hi hem implicar com caldria per tal de desenvolupar la nostra CVA.\nTot i això, hem construït un bon procés d’ensenyament – aprenentatge, sobretot durant les últimes sessions on s’exposaven els temes treballats i es compartien recursos i eines per a l’ús de les TIC.\nPublicat per Marta a 2:57


Bosses de quadre - CycloCat: xarxa ciclista segura (asfalt, terra, gravel): desnivell mínim, seguretat màxima\nCom portar equipatge al quadre.\nQuina és la peça més gran d’una bicicleta? Doncs el quadre. Per tant, anirà molt bé poder aprofitar tots els racons de què disposa aquest.\nHabitualment hem utilitzat aquest espai per portar un o dos bidons en els típics portabidons.\nTambé ha estat un lloc ideal per a posar les llargues manxes fa uns anys (i que ara alguns tornen a posar de moda).\nI també recordarem com a començament dels anys 90 totes les BTT duien una bossa triangular al quadre com aquesta:\nI últimament els triatletes estaven redescobrint el quadre per a poder posar-hi el pic-nic:\nEn aquest article parlarem de totes les maneres d’aprofitar l’espai del quadre per a portar-hi coses, siguin ampolles, eines, recanvis o barretes. L’espai que podem aprofitar del quadre té dues característiques:\n1- és pla. Això vol dir que podem posar coses planes o plegades en pla. No hi posarem doncs un fogó o una olla, ja que sobresortirà. Penseu que de vegades un simple bidó al tub vertical ja ens toca a les cames en pedalar…\n2- té una dimensió molt llarga. Això és ideal per a portar objectes allargats com per exemple els pals de la tenda de campanya 😉\nSi necessitem portar més coses que no pas un parell de bidons, ja haurem d’equipar-nos amb bosses específiques. Val a dir que les bosses de quadre tenen la particularitat de què necessiten adaptar-se perfectament al quadre. No totes les bosses s’adaptaran bé al nostre quadre. I els que tingueu un quadre fora de la geometria típica de diamant (quadres amb suspensió, beines elevades, tubs superiors baixos) tindreu problemes a trobar bosses que us vagin bé. Comencem!\nBosses que permetin portar bidons\nUtilitzem el tub superior del quadre per a penjar-hi una bossa. Això ens permet continuar utilitzant, com a mínim, el portabidons del tub diagonal. El portabidons del tub vertical pot quedar inutilitzat (depenent de la talla i geometria del quadre).\nEls madrilenys tenen un parell de models, de 2,5 i de 7,5L. Són impermeables i s’adapten a la majoria de quadres del mercat.\nTenen dues gammes: una impermeable (expedition series) i l’altre no (backcountry series). La primera sèrie té volums de 3, 4,5 i 5,3L mentre la segona té la sèrie compact igualment amb 3, 4,5 i 5,3L i la sèrie normal de 4,5 i 6L.\nEns ofereixen una gamma de 3 mides, a part ofereixen el servei de fer-la a mida si els envies les mides del teu quadre. Recordeu que aquestes bosses han d’anar ben ajustades al quadre si no voleu que ballin!\nEls alemanys d’Ortlieb tenen només una mida (ara per ara, novembre de 2018) per a aprofitar el tub superior.\nNomés tenen una petita bossa de 1,3L. Justet justet…\nEls de Decathlon tenen una bossa molt petita i molt bàsica, en la seva línia d’oferir una possibilitat econòmica per iniciar-se a un esport. La bossa té 1,4L per iniciar-se en el món del bike-packinng.\nTenen el model Midloader en 3 mides diferents: 3, 4.5 i 6L. Molt en la línia del que ofereixen les altres marques.\nBosses que ja no permeten portar bidons\nAquest tipus de bosses ja són per a un cicloturisme d’altes prestacions, o sigui, que realment es requereixi molt volum de transport. Com que es vol aprofitar fins a l’últim racó del quadre i els quadres són tots molt diferents, hi ha pocs models al mercat. La probabilitat de trobar un que vagi “com anell al dit” amb el vostre quadre és molt baixa i si esteu ja pensant en aprofitar tant l’espai, potser val la pena que us la feu a mida.\nDe totes maneres, aquí us ensenyem algunes bosses que hi ha al mercat.\nDonen la possibilitat de bosses de quadre sencer: “full frame”. Si us encaixa, perfecte.\nCom hem dit abans, aquests anglesos ens ofereixen directament personalitzar la bossa a mida del nostre quadre. Però potser no cal anar tan lluny perquè ens facin una bossa a mida.\nNo havíem parlat d’aquesta marca en anteriors articles, però tenen una gamma molt completa. Aquí us ensenyem la seva bossa de quadre complet (tenen quatre talles disponibles).\nBosses a la part superior del tub\nAl contrari que amb les bosses de quadre complet, les bosses que es posen a la part superior del tub són molt més abundants en el mercat. En trobareu de totes mides, formes i colors. Des de les que fan servir els triatletes (ultralleugeres, aerodinàmiques i sense cremallera) a les que fan servir els “diumenjaires” més relaxats per a posar el transistor. No us en posem exemples perquè no acabaríem mai i perquè és molt fàcil que trobeu el que busqueu.\nEn què us heu de fixar i en què no:\nés important que la carrega vagi ben subjecte, sigui amb tensors o amb compartiments interiors. Penseu que tota la càrrega ha d’anar sempre ferma perquè no es mogui ni es faci malbé. Això és per evitar solls quan circulem per terrenys irregulars i per evitar que les peces d’equipatge es facin malbé. Especialment els estris metàl.lics, quan freguen els uns amb els altres arriben a fer malbé objectes de plàstic o roba.\nfixeu-vos bé en no tocar amb les cames a la bossa. Heu vist que de vegades la pintura del tub superior del quadre esta més lluent, o fins i tot s’han descolorit els adhesius d’aquesta zona? això és per que molt o poc, en genoll toca el tub superior. Donc si portessis una bossa el genoll roçaria contra el teixit. Això et podria fer una ferida. Mireu bé com pedaleu (amb els genolls oberts o tancats), feu-vos primer un estudi biomecànic per corregir la vostra posició i els moviments de les cames. Llavors podreu veure si podeu portar un objecte entre les cames sense que roçi amb els vostres genolls. Penseu que si roça i això us obliga a pedalar amb els genolls més oberts us podeu lesionar (i de vegades en molts pocs kilòmetres).\nreflectants: no calen. Els reflectants sempre es veuen més en peces mòbils com les rodes, els pedals, les sabates o els turmells. Una bossa de quadre és força estàtica i a més queda tapada per les cames.\nsi teniu un quadre amb suspensió heu de tenir en compte el recorregut de les bieles i pletines quan el mecanisme es mogui. Serà difícil trobar una bossa al mercat que s’adapti perfectament al vostre quadre. Us aconsellem que us la feu a mida, partint de zero o bé partint d’una gran i anar ajustant-la. El vostre sabater del barri o del poble (si és manetes i li caus bé) poden fer aquest tipus de costures resistents.\nsi porteu els pals de la tenda en aquestes bosses vigileu que les puntes no foredin la bossa.\nA favor i en contra:\nbaixen el centre de gravetat del conjunt bici + càrrega si ho comparem amb una motxila, una alforja posterior o una de manillar.\nreparteixen millor el pès entre les dues rodes si ho comparem amb una alforja posterior o carregar el manillar.\naerodinàmicament son bones, tot i que no és molt important…\ntenen una de les tres dimensions molt llargues, això ens anirà bé per posar els pals de la tenda.\nens poden dificultar (o fins i tot impedir totalment) agafar el bido.\nsi van fins molt avall, es poden mullar quan travessem un riu.\nsi hi ha vent lateral fan vela.\nla càrrega costa de que vagi ben lligada. Consell, poseu-hi roba entremig.\nsi teniu les cames molt gruixudes teniu risc de tocar la bossa amb els genolls. Intentar evitar el contacte obrint els genolls us pot lesionar. No tothom pot portar aquest tipus de bosses, tranquils hi ha més opcions.


espaifotografic | El fotoblog de la Marta\nEl fotoblog de la Marta\nfoster — dissabte, 18 d'octubre de 2008 @ 8:00\nAquesta setmana presentem un dels fotoblogs amb més difusió dels que hi ha a espaifotogràfic: el fotoblog de la Marta, que com ja sabeu, es diu justament Marta.com.\nContradient una mica allò de que “el nom no fa la cosa ” podríem dir que en aquest cas, sí que ajuda molt, ja que al seu voltant s’ha anat creant un espai singular. Aquest fotoblog rep visites de tot el món (més de 450.000 des del mes d’abril) i el millor es que una bona part d’aquestes visites fan cometaris a les seves fotografies. En aquest sentit podem veure un apartat que recull aquestes opinions i que es va actualitzant amb les fotos més comentades.\nEl fotoblog ens mostra també una galeria amb possibilitat de visualitzar les fotos organitzades en més de 30 temes o categories. El que salta a la vista en un primer cop d’ull es la habilitat que té la Marta per captar moments “robats” d’escenes infantils, fresques i espontànies. Els nens son un dels seus temes preferits, juntament amb el paisatge i la natura.\nPodeu conèixer una mica més les seves opinions respecte a la fotografia i el caràcter del seu fotoblog a l’entrevista que podeu llegir seguidament.\nEns agradaria rebre els vostres comentaris.\nEf: Com ens presentaries breument el teu fotoblog?\nM.: És un fotoblog variat, o aquesta és la intenció. Predominen els retrats dels meus fills i els paisatges, però s’hi pot trobar de tot una mica i de tots colors, molts de colors.\nEf.: Com se’t va acudir la idea de fer un fotoblog?\nM.: Va ser més que res per canviar de la web personal tradicional que tenia abans. Tenia moltes fotos i vaig començar a penjar-les. M’agrada expresar-me a través de les imatges.\nEf.: Com valoraries la trajectòria del teu fotoblog des de que el vas engegar?\nM.: Vaig tenir-lo molt de temps només per amics i família. No va ser fins a finals del 2007 que vaig decidir afegir-lo a diverses comunitats de photobloggers i em van sorprendre les reaccions tan positives que he rebut i que agraeixo moltíssim.\nEf.: Com creus que pot evolucionar en el futur, a partir de la teva experiència?\nM.: Vaig improvisant dia a dia amb la intenció d’anar millorant i aprenent. Abans actualitzava a diari, ara si tinc sort és cada 4 o 5 dies, no tinc temps per més. Espero que el 2009 comenci amb una miqueta més de temps lliure per dedicar a la fotografia!\nEf.: Com va començar la teva afició a la fotografia?\nM.: Ja de petitona m’agradava fer fotos, mal fetes, però les feia. Tots a la família tenen afició a la fotografia, així que suposo que era inevitable! Ef.: Si vas tenir contacte amb la fotografia tradicional, que creus que hi has guanyat amb el canvi a digital? Que creus que has perdut?\nM.: Tot i que la fotografia tradicional sempre tindrà el seu encant, a mi el canvi a digital m’ha facilitat molt la vida. Tinc tot un món de possibilitats que abans no tenia a l’hora deprocessar les fotos. També m’encanta no tenir limit a l’hora de fer-les. Això d’anar vigilant quantes fotos quedaven al carret em limitava molt, em treia espontaneïtat.\nEf.: Tens fotògrafs de referència? Quins son els teus favorits?\nM.: No tinc favorits, o més ben dit, en tinc masses. Tothom pot ser font d’inspiració. M’agraden molts estils diferents, trobo que aquí està la gràcia, una mica d’aquí, una mica d’allà. …\nWarning: file_get_contents(https://graph.facebook.com/?ids=http://www.espaifotografic.cat/2008/10/el-fotoblog-de-la-marta/): failed to open stream: no suitable wrapper could be found in /home/espaifo1/public_html/espaifotografic.cat/wp/wp-content/themes/espaifoto2011v23/functions.php on line 814\n← Videos: Capes 1a part\nWhat The Duck 317 →\nMicrosoft allibera Photosynth\nUn arxiu de tresors cinematogràfics\nMacroiris, d'en Mingo\n4 comentaris a “El fotoblog de la Marta”\ndilluns, 20 d'octubre de 2008 a les 12:13\nPer mi la Marta és tot un referent. És un exemple de com es poden fer les coses ben fetes, amb naturalitat i sobre tot gaudint-ne. Felicitats i ànims per continuar.\ndijous, 23 d'octubre de 2008 a les 14:58\nDe la Marta (com del seu germà Marc/okmijnuhb) nomes puc dir que soc la seva admiradora nº 1, es bona de veritat!!\nN’estic molt orgullosa dels meus fills i no nomès con a fotògrafs.\ndivendres, 24 d'octubre de 2008 a les 11:30\nCarai, ja en pots estar, ja. Jo no sabia que eren germans, però es veu que els dos son uns cracs, però a més ara me’n adono que la cosa ve de família. He passat sovint pel teu blog, Nuria, i també hi he disfrutat molt i quan hi torni a passar m’ho miraré diferent sabent la relació que hi ha.\nFelicitats per tot i a la Marta i al Marc també es clar.\ndilluns, 23 de febrer de 2009 a les 17:30\nFantastiques les fotografies de la Marta. Y del seu domini generic a Internet poc a dir… quan es tan facil de recordar. Segut que ha rebut moltes ofertas de compra, que de Martas hi ha moltas jejeje


Fonaments d’internet i nous models de negoci - Ateneu Santcugatenc\nFonaments bàsics d’internet i nous models de negoci\nEn aquest moment no hi ha oferta per aquest curs. Informa’t pel proper trimestre!\nEstat actual de les xarxes socials\nLa comunicació 2.0\nNous models de venda en Internet\nGeolocalizació i xarxes socials\nInternet és una de les eines fonamentals per a qualsevol empresa avui dia. I el seu coneixement des dels fonaments és fonamental per al desenvolupament de nous models de negoci.\nAquest curs està dirigit principalment a comerços, emprenedors i empreses que volen millorar les seves eines d’estratègia empresarial i inteligencia de negoci. Descobrirem avantatges que donen a la nostra estratègia empresarial.\nÉs una formació pràctica i participativa, que combina la presentació de casos per guanyar coneixement i la aplicació en exercicis pràctics.\nCal portar el portàtil.\nEmpresària i Consultora experta en màrqueting estratègic. Una apassionada de les vendes, la comunicació i la tecnologia. Compromesa a compartir metodologies i estratègies que t’ajudaran i prepararan a desenvolupar el teu negoci. Creadora de l’empresa Acierta Consulting i Responsable de Comunicació ADE Vallès.


Pintura, música i patrimoni | Eudald Camps\ntags: Art, Enric Ansesa, Schubertíada, Xavier Escribà\nEnric Ansesa (Girona, 1945) i Xavier Escribà (París, 1969) protagonitzen un diàleg plàstic a la Canònica de Santa Maria de Vilabertran en el marc de la Schubertíada.\nUna bona fonamentació resulta imprescindible de cara a garantir la salut i la pervivència de qualsevol edifici: per això la Schubertíada ha pogut sumar vint-i-cinc edicions i, també per això, el projecte expositiu «Diàlegs» arriba a la seva tercera edició amb la coherència i la vitalitat intactes. L’origen de l’invent va quedar ben clar d’entrada: «Diàlegs. Pintura, música i patrimoni és un cicle estival que uneix tres puntals de la cultura: la pintura, la música i el patrimoni», explicaven els seus responsables al text fundacional. Ni més ni menys: «En el marc de la Canònica de Santa Maria de Vilabertran on […] té lloc la Schubertíada (un festival internacional d’alta qualitat artística dedicat al món del lied romàntic i a la música de cambra), s’obre ara un cicle d’exposicions dedicat a la pintura contemporània programat a quatre mans entre el Bòlit, Centre d’Art Contemporani Girona i l’Agència Catalana del Patrimoni Cultural […] Aquesta primera col·laboració entre ambdues entitats té com a objectiu convertir la Canònica de Santa Maria de Vilabertran en un espai de referència de la difusió de l’art contemporani de Girona».\nLa primera experiència (2015), protagonitzada pels creadors Montserrat Costa i Jordi Martoranno, va ser engrescadora i, en certs aspectes, assenyalava una possible via a seguir, a saber, la que transiten diversos artistes no figuratius (en el sentit de que practiquen un art no narratiu o no literal) fàcilment agermanable amb l’abstracció característica de la música. L’elecció, l’any passat, d’Assumpció Mateu i de Quim Corominas (dos sòlids valors de la pintura catalana contemporània) reblava l’encert: des de posicionaments molt diversos, ambdós compartien amb l’art sonor la seva sensibilitat per la variació i el cromatisme, per la vida i els seus ritmes més secrets. En aquest sentit, a ningú sorprendrà la presència del binomi format per Enric Ansesa i Xavier Escribà: la seva relació amb el silenci i el color habilita la metàfora musical.\nD’això es tracta: «El repte de l’art —escrivia Ansesa no fa gaire— és, com sempre, el de possibilitar el més enllà, materialitzar el no material, visionar allò no visible i intuir d’una manera premonitòria el sentit del buit immens de la descoberta». És en aquest sentit dialògic que hom ha d’aproximar-se als treballs d’Ansesa: el seu negre omnipresent no és hermètic sinó obert, és reflexivitat que també interpel·la, és només negativitat en el sentit adornià del terme (l’anvers crític de la realitat consensuada). Amb tot —i malgrat el que pugui arribar a fer pensar una lectura en superfície—, el projecte artístic d’Ansesa (dilatat i important per entendre l’esdevenir de l’art a casa nostra) no només no és solipsista sinó que, com dèiem, troba el seu sentit en la convivència de dinàmiques centrípetes i centrífugues, en el diàleg amb el món i la matèria que el suporta: «Les seves obres més específiques —explicava l’historiador Narcís Selles en un catàleg editat per la Fundació Vila Casas— ni es clouen en una forma d’entotsolament incestuós ni es perden per abstractes i boiroses regions d’ànimes descarnades, sinó que més aviat solen caracteritzar-se per la voluntat de conciliar certes connotacions mistèriques […] amb una permanent atenció cap a problemàtiques pròpies del món d’avui». Els seus darrers treballs ho certifiques amb escreix.\nSi Ansesa ens atansa al silenci i al buit de la pintura, Escribà ens parla de la seva pell: la magnífica instal·lació plantejada a Vilabertran aprofundeix en allò que li és més propi, és a dir, la recerca insistent d’una plàstica essencial on l’escorça també aconsegueix revelar, com el negre d’Ansesa, l’anvers d’allò visible. De fet, el gran mèrit de Xavier Escribà rau en la seva capacitat per «cosificar» la pintura: «És possible —deia Antoni Llena en un dels seus magnífics assajos— que el mal que afebleix l’art d’avui s’expliqui per l’absència del sentit d’allò que és real. No és per manca de realisme (encara hi ha qui confon realisme amb figuració) que els artistes han perdut allò que és real; ho hem perdut perquè hem deixat de creure que l’art sigui un afany d’impossible»; ho hem perdut, podríem afegir, perquè hem situat una mena d’exigència motora elemental en el centre de la nostra existència que ens impedeix aturar-nos i contemplar, amb silenci, el nostre entorn; ho hem perdut, finalment, perquè hem oblidat la màxima de Blake: «tot el que viu és Sagrat».\n← Els ulls del ratpenat\nColera, al nord de Cadaqués →


L'Ajuntament de Blanes va aprovar finalment al ple extraordinari d'ahir per 9 vots a favor de l'equip de govern -ERC i BeCP- i 8 en contra del PSC i Cs el règim de retribucions i dedicacions dels membres de la corporació. El punt únic que configurava l'ordre del dia va poder prosperar gràcies a les tres abstencions dels regidors de Junts per Blanes.\nTant al principi del ple com al final de la sessió -que es va allargar tot just mitja hora-, l'alcalde de Blanes va desitjar a la ciutadania que gaudeixi de la festa major que centra l'activitat de la vila durant aquests dies. En aquest sentit, Àngel Canosa també va destacar que cal que se celebri mantenint el civisme i l'ordre públic, en una convivència que no destorbi ningú. L'alcalde va fer una crida que es mantingui el respecte amb i per a tothom, fent referència a algunes actituds incíviques que solen anar associades a qualsevol cicle festiu, com ara destorbar el descans dels veïns o orinar a la via pública. El desig que tothom gaudeixi d'una bona festa major el van compartir tots els grups amb representació al consistori.


Tres senyors amb bombí - Diari de Girona\nTres senyors amb bombí\neduardo jordá 09.07.2016 | 00:00\n«La Unió Europea, ara per ara,\nés una anomalia tan excèntrica\ni tan meravellosa com la que representaven aquells\ntres senyors amb bombí»\nfa segles, a l'estació Victoria de Londres, vaig veure tres ?se?nyors amb vestit fosc i bombí que esperaven el tren llegint el diari (potser era el Times, o més aviat el Daily Telegraph, que era molt més conservador). Això va passar a començament dels anys 70; era l'època del glam rock i dels hippies psicodèlics que escoltaven The Incredible String Band, i en aquells anys gairebé no es veien cavallers amb vestit fosc i bombí. M'hi vaig fixar perquè per a mi eren una imatge molt rara, com treta d'aquella sèrie meravellosa, Los Vengadores, i perquè representaven una Anglaterra que ja havia desaparegut per complet i que a mi m'agradava molt. Imagino que ells eren molt conscients de la seva extravagància i per això es proposaven sortir al carrer amb el seu vestit fosc i el seu bombí, com si encara visquessin en els temps de Sir Anthony Eden, quan Anglaterra o la Gran Bretanya encaren podien creure's el centre del món, tot i que el centre del món ja s'hagués desplaçat a un altre lloc (a Nova York, potser, o a Los Angeles, o a cap lloc en concret).\nÉs improbable que aquests tres cavallers del bombí estiguin vius; si algun és viu, deu tenir ja gairebé noranta anys, però em pregunto què haurien votat en el referèndum sobre la Unió Europea del mes passat. La permanència? Ho dubto molt, perquè ells es consideraven uns excèntrics que seguien aferrant-se a una forma de vida desapareguda pel pur plaer i pel pur orgull de seguir sent molt British. Al començament dels 70, quan els vaig veure a l'estació Victoria, Gran Bretanya acabava d'entrar a la Unió Europea (que llavors tan sols era el Mercat Comú). Feia poc que s'havia adoptat el sistema mètric decimal. I feia molt poc que s'havia canviat la complexa divisió de la lliura en penics i xílings i mitges corones per una altra basada en la divisió centesimal, encara que la gent no s'havia acostumat a les noves monedes i les considerava una intromissió absurda dels «continentals» en la seva forma de vida. Un taxista va intentar estafar-me un cop tornant-me un vell farthing (la quarta part d'un penic) dels temps del rei Jordi VI, però potser me'l va donar per fer-me veure que ell seguia tenint afecte a aquelles monedes de bronze que s'havien deixat d'usar el 1960.\nAquella moneda no tenia cap valor, però era molt bonica: al revers tenia un reietó, l'ocell més petit de Gran Bretanya, i jo me la vaig guardar amb molt de gust, igual que aquells senyors de Victoria Station es posaven el bombí-un altre objecte tan inútil com el quart de penic- simplement perquè els feia sentir-se orgullosos de la seva manera de ser, igual que els ferrocarrils, igual que els diaris The Times o el Telegraph, igual que la monarquia o les curses de cavalls o les llargues i complicades partides de criquet els matins d'estiu. I per això mateix, aquests tres senyors s'obstinaven a seguir comptant amb xílings i corones i mesurant les distàncies en peus i en iardes. I si avui estiguessin vius, haurien enviat al diable la Unió Europea i totes les seves absurdes reglamentacions. I sense pensar-s'ho, de tot cor, haurien votat pel Brexit. I això mateix és el que han fet molts britànics actuals, els seus fills o néts, que somien a tornar a viure en un país irreal que ja havia deixat d'existir quan aquests tres senyors es posaven el seu barret fort.\nEl curiós del cas és que la Unió Europea, ara per ara, és una anomalia tan excèntrica i tan meravellosa com la que representaven aquells tres senyors amb bombí. Per imperfecta que sigui, i per enfangada que estigui en la burocràcia i en la ineficiència, és l'únic projecte polític que intenta mantenir uns valors que estan en decadència a tota la resta del món. L'Estat del Benestar, les formes civilitzades de convivència, el parlamentarisme, el respecte a les minories, la llibertat de moviments, l'escrupolosa acceptació de la llei: tot això és el que representa la Unió Europea. No hi ha res comparable a cap altre lloc del món, però nosaltres la menyspreem perquè la considerem caduca i feixuga i passada de moda, igual que els barrets forts i els diaris, igual que els trens que anaven parant a totes les estacions i feien sonar el xiulet davant del cap d'estació.\nPer paradoxal que sembli, els britànics que han votat en contra de la Unió Europea han votat en contra de les seves velles monedes de farthing i d'aquells senyors tocats amb bombí. Han votat a favor de la intransigència, han votat a favor de l'odi, han votat a favor de la por. I a sobre han fet un pèssim negoci. Ja s'ho faran.


Uns 50 busos turístics fan parada a l'espai provisional de la Copa - Empordà\n?L'Ajuntament ha permès que els autocars puguin encotxar i desencotxar més a prop del Barri Vell\nRaquel Gironès 12.05.2019 | 06:30\nPunt habiliat del carrer Berenguer Carnicer perquè els busos puguin parar durant quinze minuts. marc martí\nPunt habiliat del carrer Berenguer Carnicer perquè els busos puguin parar durant quinze minuts.\nUns 50 autobusos turístics van fer parada ahir a l'aparcament de la Copa de Girona, en el primer dia de Temps de Flors. L'Ajuntament ha permès que, únicament per la celebració del festival, els autocars puguin carregar i descarregar els visitants en els punts del carrer Berenguer Carnicer, que ara mateix només estan habilitats per als autobusos escolars.\nEls vehicles tenen uns 15 minuts per encotxar i desencotxar. Per assegurar-ho, hi ha agents de Turisme que controlen l'espai i informen als conductors sobre a on han d'anar a aparcar: al pavelló de Fontajau.\nL'alcaldessa de Girona, Marta Madrenas, va explicar aquesta setmana que l'alt moviment de vehicles de transport de viatgers que s'esperen aquests dies de Temps de Flors ha portat al consistori a prendre aquesta decisió. Una mesura que s'aplicarà unicament per a la celebració del festival.\nEl carrer Berenguer Carnicer i el passeig Canalejas eren antigament els dos vials on aparcaven els autobusos de turistes fins que es va prohibir en aquestes localitzacions i es va obligar els vehicles a aparcar a l'estació d'autobusos o al pavelló de Fontajau. L'objectiu del consistori amb aquest canvi era descongestionar l'entrada del Barri Vell per l'església de Sant Feliu oferint així als visitants altres vies d'accés al Nucli Antic.\nTot i que l'Ajuntament ha permès durant el festival aparcar a la Copa, molts autobusos ahir no ho sabien i van anar fins a Fontajau. Allà els van explicar que podien encotxar i desencotxar més aprop del Barri Vell.\nDe les nou a les onze del matí va ser quan van arribar més autocars a descarregar als punts habilitats. Tot i això, no es van produir grans cues pels carrers adjacents de la Copa, segons explica l'agent de Turisme.\nLa major part d'aquests autobusos venien carregats de visitants catalans, tot i que també van ser molt nombrosos els vehicles que venien des de França.


El Parlament escull Joan García com a vicepresident segon de la Mesa i Laura Vílchez, secretària tercera - Diari de Sabadell\nEl Parlament escull Joan García com a vicepresident segon de la Mesa i Laura Vílchez, secretària tercera\nEl fins aquest dimecres secretari tercer de la Mesa del Parlament, Joan García, ha estat escollit com a nou vicepresident segon de la cambra en substitució de José María Espejo-Saavedra, que va ser elegit diputat al Congrés. El diputat de Ciutadans (Cs) ha aconseguit 56 suports –deu més que els escons que té el grup– i hi ha hagut sis vots en blanc i 61 paperetes nul·les, ja que els representants de JxCat, ERC i la CUP han votat Carme Forcadell, que ja no és diputada i que avui fa 64 anys. Al seu torn, la també diputada de Cs Laura Vílchez ha estat designada nova secretària tercera de la Mesa.\nVílchez, a l’esquerra, i García, el penúltim per la dreta, aquest dimecres / ACN\nLes substitucions s’han decidit en dues votacions separades. En la primera hi ha hagut un vot per a les diputades de Cs Marina Bravo i Noemí de la Calle, per a la popular Esperanza García, per a les socialistes Assumpta Escarp i Alícia Romero, per a la republicana Najat Driouech, per a la diputada de la CUP Maria Sirvent i per a la representant de JxCat i exconsellera Elsa Artadi. També s’ha comptat com a nul un vot a l’exconseller Josep Rull.\nDesprés de l’assumpció del càrrec de García, el ple ha votat de nou per triar qui ocupava el lloc que deixava buit a la Mesa i l’escollida ha estat Vílchez, com Cs ja havia anunciat ahir dimarts. Ha obtingut igualment 56 suports. En aquesta ocasió s’han comptat 16 vots en blanc i 50 nuls, la majoria també per a Forcadell, tot i que hi ha hagut una papereta per a l’exvicepresident del Govern i exlíder d’ERC Josep Lluís Carod-Rovira. Altres diputats que han rebut vots han estat l’alcaldessa de Girona i membre de JxCat, Marta Madrenas; l’expresident de la Generalitat Carles Puigdemont; la portaveu del grup dels comuns, Susanna Segovia, i els exconsellers Raül Romeva i Toni Comín. El diputat del PPC Santi Rodríguez ha pres la paraula per qüestionar que es puguin admetre els vots a diputats suspesos i el president del Parlament, Roger Torrent, li ha respost que mantenia el recompte “amb totes les conseqüències”.\nLa votació s’ha fet presencialment en una urna en ambdós casos, com ja va passar en l’última substitució d’un membre de la Mesa, que va tenir lloc el juny de l’any passat quan l’aleshores secretària quarta Alba Vergés va ser nomenada consellera de Salut i la va substituir la diputada d’ERC Adriana Delgado. Les votacions han transcorregut sense incidents, tot i que la bancada independentista ha aplaudit quan des de la Mesa s’ha cridat a votar Puigdemont, Romeva i Comín.\nEntre votació i votació, la portaveu de CatECP, Susanna Segovia, ha aprofitat per demanar la paraula i criticar que la Mesa segueixi comptant amb una majoria d’homes i que no s’hagués escollit una dona per a la vicepresidència segona. Fonts parlamentàries han explicat que els vots a altres diputades han sorgit precisament del grup dels comuns per tal de donar visibilitat a les dones que hi ha a la cambra i que tenen poca representació a la Mesa.\nTemes:Ciutadans, Joan García, Laura Vilchez, Parlament


Anuncis al ‘nosaltres’, són tots legals? - Apòstata desficiosa\nAnuncis al ‘nosaltres’, són tots legals?\nFa uns mesos que els de can Vilaweb van inaugurar un servei d’anuncis classificats. Jo, dotora de mena com sóc, me’ls mire de tant en tant, sobretot els que destaquen a la portada del diari.\nI he de reconèixer que sovint em sorprenc amb les coses que anuncia la gent: des d’un carnet del Barça a un mul de dos anys, fill de pare ruc català i mare pura sang àrab egipciene de pedigrí. I em sorprén també la de gent que es ven mobles, que no sé si són els mateixos, però també n’hi han molts que tenen entrades per The Police i ja no saben a qui encolomar-li-les. I, com tothom, també em mire les ofertes que busquen tenir una relació extramatrimonial però amb certa continuïtat per mirar d’escapar de la rutina, que em sorprenen per la sinceritat i honestedat amb què ho plantegen.\nPerò hui, més enllà de la sorpresa, m’ha entrat un gran dubte. Hi un anunci que, en castellà, demana 300 euros per una gerra de més de 4000 anys d’antiguitat. Diu que és neolítica, que té un certificat que garanteix l’origen i que te l’envien gratis. Però que si quan la veges no et convenç, tens 15 dies per tornar-la i recuperar els diners.\nSóc una maniosa o alguna cosa no quadra? Per començar, és legal vendre art neolític? Ho pregunte perquè, sincerament, no ho sé. I si la resposta és que sí: 300 euros no són molts pocs diners per un objecte tan antic i tan ben conservat? (Tant que sembla fet despús-ahir a una classe de ceràmica d’imitació, ves per on). I això de ‘si no queda satisfet, li tornem els diners’, no sona a ‘envie’m els diners, que no tornarà a veure’m el pèl’?\n23 de setembre de 2007 a les 11:57 am\nClara estafa. Un cop paguis oblidat dels calés. O potser l’anunciant s’ha equivocat i son 3000 euros per una gerra de menys de 400 anys.\n23 de setembre de 2007 a les 12:48 pm\net torno la visita\nmolt maco el teu bloc i molt divertit aquest post dels anuncis classificats\nuna gerra de 4000 anys d’antiguitat!? És molt fort!\n24 de setembre de 2007 a les 12:47 am\nla cosa no pinta gaire bé…..mmmm…


Els mitjans i petits empresaris deixen la crisi endarrere en un Vallès reindustrialitzat | Ràdio Sabadell\nEls mitjans i petits empresaris deixen la crisi endarrere en un Vallès…\nCatalán (esquerra) i Guinjoan (centre) durant la roda de premsa |Ràdio Sabadell\n26.10.2018 16:10 Aleix Graell\nEls mitjans i petits empresaris deixen la crisi endarrere en un Vallès reindustrialitzat\nEl Vallès manté el caràcter industrial: 1 de cada 4 petita empresa es dedica al sector secundari de l'economia, un sector que només l'any 2016 va facturar gairebé 3 milions i mig d'euros. Són les dades que ha presentat la patronal PIMEC dins del primer informe dels estats comptables de les pimes del Vallès Occidental 2013-2016. És el primer cop que la patronal de la petita empresa fa un anuari comarcal i pròximament presentaran els informes del Baix Llobregat i el Vallès Oriental.\nEl Vallès, segona comarca de Catalunya.\nEn total l'informe ha analitat 8.912 petites i mitjanes empreses vallesanes que tenen una dimensió mitjana d'11,6 empleats. Per cada 1.000 habitants hi ha gairebé 9,8 empreses i d'aquestes gairebé el 24% pertanyen al sector industrial. Tot i això el sector serveis és el més nombrós amb el 64% de les empreses. L'especificitat del Vallès és que la presència industrial supera en 8 punts la mitjana de Catalunya, i dins del sector secundari la indústria metal·lúrgica és el 44% de les empreses.\nEls empresaris donen per tancada la crisi de 2008. El sector creu que les empreses que han quedat surten reforçades, tant en capitalització autònoma per falta de crèdit com amb inversió per treballador, que a la comarca és de 37.500 euros anuals. "La crisi va ser molt forta i jo diria que la major part de les empreses que avui són operatives, l'ha superat" ha afirmat Modest Guinjoan, director de l'Observatori de PIMEC.\nXifres superior a la mitjana catalana.\nEl Vallès Occidental presenta mitjanes superiors a la resta del país en facturació i productivitat. La facturació de les PIMEs del vallès arriba gairebé durant els 4 anys de l'estudi als 2 milions d'euros, una xifra que suposa un 17 per cent més que la mitjana catalana i la productivitat per empleat se situa 52.000 euros anuals. Per Guinjoan els sous són més alts perquè hi ha més formació i un entorn urbà: "Són clarament superiors, les despeses de personal són uns 2000 euros de distància" ha explicat el director de l'Observatori.\nDeures polítics: més formació professional.\nDes de PIMEC apunten que la recuperació industrial s'ha fet gràcies a l'exportació i la innovació. Ara bé, critiquen la falta de personal qualificat provinent de la formació professional. Les dades de l'informe acaben a 2016 però la patronal dels petits empresaris afirma que el procés independentista ha tingut una incidència "nul·la" en l'economia. Josep Maria Catalán, president de PIMEC Vallès Occidental, també ha comentat la presència del PSOE a Moncloa: "La reforma laboral, entenc que s'ha de treballar i veure els punts que es poden millorar" ha dit.


Els forts aiguats de les últimes hores han provocat corriments de terres arreu del país\nUn despreniment de terra a prop de la ciutat de Regent, a Sierra Leone EPA / EFE\nNairobiAlmenys 200 persones han mort i 600 més han quedat ferides aquest dilluns a Sierra Leone a causa de les intenses pluges que s'han registrat en diferents punts del país, situat a l'oest del continent africà. Els aiguats de l'última nit han provocat diversos corriments de terres en una zona amb multitud d'habitatges il·legals.\n— Effay (@Effinaa) 14 de agosto de 2017\nConcretament, a la localitat de Regent, al sud de la capital, Freetown, haurien mort més d'un centenar de persones. Els serveis d'emergència del país, amb l'ajuda de la Creu Roja, treballen en l'àrea afectada intentant rescatar les persones atrapades a les seves cases, que han quedat cobertes de fang.\n— IFRC (@ifrc) 14 de agosto de 2017\nSegons el diari 'The Sierra Leone Telegraph', d'entre les víctimes 60 serien menors. Altres mitjans apunten que, a la mateixa Freetown, hi hauria 18 morts. La Creu Roja local ha indicat que la situació és "molt preocupant" i preveu que el nombre de morts i afectats creixi en les pròximes hores, a mesura que progressin les tasques de rescat.\nA banda de les víctimes mortals, s'han produït greus danys materials. La carretera que uneix Regent amb Freetown, per exemple, ha quedat tallada, i el tràfic, suspès.\nSierra Leone inundacions aiguats morts


Tarragona 2022: Descobriu Tarragona en família | Tarragona Experience\nQui ha dit que la història no pot ser divertida? I tant que sí! A Tarragona és possible! Descobriu Tarragona en família on, petits i grans, us ho passareu d’allò més bé coneixent el seu patrimoni, cultura i gastronomia.\nVoleu saber com gaudir de Tarragona en família? Us ho expliquem!\nCamí de Ronda sobre la cala Jovera, al camí de la Costa. Darrera, l’antiga Vila closa de Tamarit. Foto: Rafael López-Monné / Tarragona Turisme\nConèixer la cultura marinera de Tarragona\nPassejar pel Serrallo, el barri marítim per excel·lència de Tarragona, és una de les visites obligades durant la vostra estada a la ciutat. Un espai amb personalitat i singular on podreu fruir de l’arribada de les barques d’arrossegament i conèixer de prop la cultura marinera, a més de contemplar infinitat de barques pesqueres sobre el blau del Mar Mediterrani.\nImatge del Serrallo i les seves embarcacions. Foto: Joan Capdevila Vallve\nCaminar pel passeig del Moll de Costa també és un gust. Us recomanem fer-ho en direcció al Refugi 2, on es troba ubicat el Museu del Port. Allà descobrireu exposicions didàctiques i amenes amb relació a l’art de la pesca i al patrimoni del Port. El Museu del Port ofereix diverses activitats lúdiques i familiars. Aquestes es publiquen a l’agenda d’activitats del seu web i a les xarxes socials del Port de Tarragona.\nA la Llotja del Peix de Tarragona, el Museu del Port proposa un espai multisensorial i immersiu per descobrir el fons marí del Mediterrani: l’Observatori Blau. En aquest espai didàctic, coneixereu els organismes que es capturen al Port de Tarragona, així com la història i la vida del barri mariner de Tarragona.\nVoleu conèixer Tarragona i la Costa Daurada des del mar? No dubteu en convertir-vos en capitans a bord del Tarragona Blau, una embarcació que us passejarà pel litoral tarragoní i us explicarà les curiositats d’aquest.\nEl patrimoni històric de Tarragona\nNo us oblideu, però, d’endinsar-vos en el patrimoni històric i monumental de la ciutat. Passegeu pel centre històric de Tarragona i no deixeu de visitar la plaça de la Font, el mural acolorit de la plaça dels Sedassos, el carrer Major, el carrer del Comte o la maqueta de Tàrraco, a la plaça del Pallol. Allà apreciareu com era la ciutat al segle II, en el moment de la seva màxima expansió i apogeu. Observar aquesta maqueta us ajudarà a entendre com era la ciutat romana.\nUna altra bona experiència és la visita a l’Amfiteatre, on se celebraven les lluites de gladiadors, o el Circ romà, on tenien lloc curses de cavalls i carros.\nImatge d’una visita a l’Amfiteatre de Tarragona. Foto: Rafael López-Monné / Tarragona Turisme\nLa Catedral de Tarragona, per lliure o amb visites guiades\nLa Catedral de Tarragona també és de visita obligada. Podeu visitar-la per lliure, sense guies i al vostre aire. Per fer-la més amena per als nens i nenes, demaneu a la zona d’accés material didàctic, audioguies o vídeoguies que els serà de gran interès. No us perdeu cap dels seus antics tresors i relíquies. N’està ple!\nAixí mateix, també la podeu conèixer mitjançant alguna de les empreses que han ideat visites guiades pensades per al públic familiar.\nTampoc podeu deixar de visitar el Passeig Arqueològic, recorre’l i conèixer la cultura romana de l’antiga Tàrraco i les seves muralles. Si el que busqueu és una activitat familiar didàctica en aquest espai, contacteu amb els guies de Tarragona.\nConèixer els orígens de Tarragona al Museu Nacional Arqueològic\nVoleu conèixer Tarragona a fons? Us falta visitar el Museu Nacional Arqueològic, que organitza activitats de descoberta també destinades a un públic familiar. Podreu conèixer la història i origen de la ciutat amb tallers i activitats infantils d’allò més divertides, alhora que els nens i nenes aprenen. Una iniciativa ideal perquè descobriu Tarragona en família.\nActivitat familiar a l’MNAT. Foto: MNAT\nD’excursió al Parc ecohistòric del Pont del Diable\nSi voleu gaudir de l’experiència de conèixer un monument històric romà en plena natura visiteu el Parc ecohistòric del Pont del Diable. Un entorn inigualable amb l’aqüeducte de les Ferreres, els jardins romàntics dels Puig i Valls i l’espai natural de bosc mediterrani que els envolta.\nUna activitat familiar al Parc Ecohistòric del Pont del Diable. Foto: Limonium\nUna altra activitat per fer a la natura d’allò més interessant per als petits de la casa és la visita a l’Hort de la Sínia, una finca agroecològica a tocar de l’espai natural de la desembocadura del Riu Gaià.\nTàrraco Viva, Sant Magí i Santa Tecla\nSi viatgeu a Tarragona i coincidiu, no us perdeu les festes majors de Sant Magí i Santa Tecla ni el festival Tàrraco Viva, entre d’altres activitats del calendari tarragoní. S’organitzen un ampli ventall d’activitats idònies per fer amb la família.\nTàrraco Viva és el festival romà més gran del Mediterrani. Descobrireu que sou més romans que no us pensàveu.\nImatge d’una activitat de Tàrraco Viva amb nens. Foto: Manel R. Granell\nA l’estiu arriba la festa major del patró de la ciutat: Sant Magí amb el Magí de les Timbales, els gegants, els Gegantons Negritos, els nans, els bastoners, i molt més.\nSanta Tecla és la festa de les festes, la festa major de la patrona de Tarragona. Prepareu la vostra samarreta de les festes, calçat còmode i un bon barret per protegir-vos del sol i del foc.\nImatge del Nano negre de Tarragona. Foto: Pep Escoda\nAltres activitats per descobrir Tarragona en família\nVoleu explorar i gaudir de la costa de Tarragona navegant amb caiac o planxa de rem (paddle surf)?\nAmb TGNautica Kayak us podreu iniciar en els esports nàutics de moda, que us permetran descobrir l’entorn marítim i submarí de Tarragona. Ofereixen propostes durant tot l’any, així com visites guiades tots els mesos menys gener i febrer. També podreu llogar caiacs i planxes de rem per navegar al vostre aire de juny a setembre.\nPasseu una bona estona en aigües tarragonines navegant en diferents embarcacions amb el Club de Vela Platja Llarga.\nApunteu-vos a CaixaForum Tarragona i gaudiu dels tallers, projeccions, concerts, espectacles i molt més.\nEl Museu d’Art Modern de la Diputació de Tarragona també ofereix moltes activitats per a famílies.\nL’hora del vermut a Tarragona\nEl vermut no és antònim de viatjar amb nens, ni de bon tros. Si esteu a Tarragona el diumenge al migdia us recomanem una estona de calma a les terrasses de la plaça de la Font, del Fòrum o del Rei.\nMolts són els tarragonins i els turistes que opten per aquests espais per fer l’aperitiu i dinar-hi. Es tracta de tres zones segures i de circulació restringida on els més petits poden gaudir de llibertat i esplaiar-se.\nImatge de la plaça del Fòrum i les seves terrasses. Foto: Joan Capdevila Vallve\nTarragona i les seves platges\nTarragona és més que història, cultura i patrimoni. La ciutat també és un destí perfecte per visitar les seves precioses platges i cales en família. Espais totalment adaptats on podeu gaudir de diverses activitats o de la tranquil·litat de zones allunyades de la ciutat a tocar de la natura.\nPlatja de la Móra. Foto: Rafael López-Monné / Tarragona Turisme\nAra, doncs, ja no teniu excusa. Descobriu Tarragona en família. Us esperem els 365 dies de l’any per gaudir de la ciutat i viure-la a fons.\nPrev9 curiositats sobre la cultura i el patrimoni de Tarragona\nDescobriu la Tarragona MedievalNext


En els darrers 30 dies, però, ha pujat un 1,1%\nUn rètol de pis en lloguer en un portal de finca. PERE VIRGILI\nPalmaEl preu del lloguer ha caigut un 6,7% el juliol a les Balears respecte del mateix mes de l'any passat i ha quedat en 11,8 euros per metre quadrat, segons ha informat Europa Press a través de les dades del darrer informe de preus publicat pel portal immobiliari Idealista.\nEn canvi, en els darrers 30 dies el preu ha incrementat un 1,1%. L'augment en termes trimestrals ha estat del 3,6%. En el cas de Palma, la caiguda interanual del preu del lloguer ha estat del 5,5%, però s'ha incrementat fins als 11 euros el metre quadrat, un 0,2% mensual.\nEn l'àmbit estatal, la caiguda del preu del lloguer ha estat del 5,7% al juny respecte del mateix mes de l'any passat quedant en 10,7 euros per metre quadrat. En els darrers 30 dies, però, la caiguda s'ha atenuat i el preu només ha baixat un 0,1%.\nCal tenir en compte que la rendibilitat bruta de comprar una residència a Palma per posar-la de lloguer ha descendit enguany fins al 4,3%, segons va informar fa tres setmanes el mateix portal immobiliari. La capital mallorquina se situava així en la segona posició més baixa de l'Estat.\nArmengol confia que la nova llei d'habitatge permeti "controlar el preu del lloguer"\nLes Illes lideren el creixement anual del preu de l'habitatge, amb un augment d'un 4,1%\nEconomia | 27/01/2022\npreu lloguer lloguer habitatge Idealista\n"«O parem el somni imperial de Putin o serà un malson per la UE»", portada d''El Mundo'


6.5 Deep Black\nNo esperis més i compra Lowa Renegade Goretex Mid amb el millor servei d’enviament i el preu més baix. A més, a trekkinn trobaràs altres Botes a la categoria de Calçat dona per completar la teva compra i el teu equipament. Compra Lowa Renegade Goretex Mid i ho rebràs a casa molt aviat. Dóna un cop d’ull a les ofertes de Botes i aconsegueix les millors gangues.\nVaig encarregar el Lowa Renegade per a la meva dona, troba que les botes són un equilibri perfecte de confort i pes lleuger, sense renunciar a la duresa. Està molt contenta amb la seva elecció, és una bona compra.


Entrevista al contratenor Víctor Jiménez\nVíctor Jiménez: “Vull construir una carrera solament per mèrits artístics"\nBarcelona. Dijous, 18 de juliol de 2019. 07:00\nActualitzat Dijous, 18 de juliol de 2019. 09:03\nVíctor Jiménez (Barcelona, 1988) és una de les veus de la lírica amb una considerable projecció internacional al marge d’unes qualitats que l’avalen com un dels contratenors del moment per part de la crítica especialitzada. Aquesta n’ha destacat la flexibilitat de l’instrument, el control de l’aire, la sensualitat del fraseig i el domini tècnic en unes interpretacions rigoroses i molt estudiades, com demostren les seves variacions i cadències per la complexitat i originalitat. Sens dubte és un cantant amb una forta personalitat artística i criteri sòlid, meticulós i caut, alhora que apassionat amb la seva professió i vida. Tot i que s’especialitza en la música a cavall entre els segles XVII i XVIII, posseeix un ampli repertori que va des del renaixement fins a la música contemporània.\nPel seu primer treball discogràfic Bocatto di Cardinale, Jiménez s’ha envoltat d’un equip d’especialistes internacionals de residència i formació catalana, majoritàriament a l’ESMUC. Una prova més de l’alt nivells de les darrers generacions de músics del país. Sota el nom d’Ensemble Rigaudon aquest grup destaca pel refinament, la vitalitat i el so compacte sota criteris d’interpretació filològica històrica de les seves actuacions i enregistraments com el que encapçala Jiménez. Amb aquest, el primer de la seva carrera, Jiménez ha recuperat i enregistrat sis cantates barroques escrites a l’entorn del Cardenal Ottoboni. Pietro Ottoboni (1667-1740) va ser una figura molt polèmica, silenciada posteriorment per l’Església que va gaudir d’una vida d’excessos i molt llicenciosa, essent una personalitat polifacètica que va escriure obres teatrals profanes –sota pseudònim-, va compondre música, va ser un dels més destacats mecenes artístics del seu moment tal i com explica el musicòleg Armando Fabio Ivaldi en les documentades i reveladores notes de carpeta.\nParlem de les claus d’aquesta novetat amb el protagonista i instigador d’aquest enregistrament editat per un dels segells catalans de música clàssica més reputats: Columna Música. Jiménez serà un dels artistes en residència al cicle de concerts La Pedrera i hi actuarà el proper octubre i els mesos de gener i març de 2020. Parlem d’aquest primer disc.\nEl disc és un mostrari de les grans figures i escoles compositives en actiu de la música italiana durant els primers anys del segle XVIII a Roma. El context cultural i humanístic de les sis cantates aplegades és d’una riquesa sorprenent i les sinèrgies a nivell del vocabulari musicals sorprenentment altes. Com vas plantejar-te aquest projecte discogràfic?\nEn part neix de la meva necessitat, no sempre coberta, d’entregar de forma lliure i en profunditat al públic la meva pròpia percepció de la música. He intentat aprofitar les oportunitats, esprémer cada repte, cada arxiu, cada company, cada musicòleg i cada viatge amb un compromís i curiositat, que moltes vegades ha arribat a fer trontollar la meva vida personal i que ha hipotecat el meu futur. La voluntat clara de fer un projecte d’aquesta mena la vaig tenir el 2017 quan vaig anar a Suïssa. Em van convidar per interpretar i enregistrar la primera reposició moderna de l’oratori Adamo ed Eva de Galuppi amb el director Diego Fasolis i els seus I Barocchisti. Allà em vaig trobar treballant mà a mà amb Fasolis i el musicòleg Francesco Luisi en la reconstrucció de la partitura. L’experiència va ser tant inspiradora i positiva que en tornar a Barcelona vaig mobilitzar alguns músics i enregistrar Bocattouns mesos després.\nAlgunes de les sis cantates aplegades en aquest disc han rebut amb tu i l’Ensemble Rigaudon el primer enregistrament mundial.\nSí, la cantata de Vivaldi “Pianti, sospirir e dimandar mercede” Rv 676 i la de Haendel “Fra pensieri quel pensiero” Hwv 115 ja havien estat enregistrades. La de Bononcini es pot trobar transportada per a soprano. Per tant, les cantates d’ Scarlatti, Marcello, Caldara i la nostra versió per a contralt de la “Impara a no dar fede” de Bononcini són primers enregistraments mundials.\nAquestes obres presenten elements musicals estilísticament intercanviables tot i reconèixer-s’hi trets característics de cada compositor, que a més juguen amb recursos retòrics barrocs en la relació de la música amb el text. En l’audició s’hi copsa també una filiació d’una a l’altra, més enllà de la suggestivitat de presentar-les ordenades cronològicament aplegant sis compositors de diverses generacions.\nÉs cert el que dius. En un moment de la recerca i estudi dels manuscrits, facsímils i edicions, vaig enllaçar una obra amb un altra i aquest ordre l’he respectat en el disc. La selecció havia de començar per una obra de qui en vida va ser considerat el compositor italià més important a l’època, Alessandro Scarlatti. Pare, per cert, de la fórmula compositiva a la que dedico el disc, és a dir, la cantata secular o cantataa voce sola. Scarlatti va ser un íntim col·laborador del cardenal Ottoboni, arribant a estrenar a Roma i en el seu palau, obres i òperes conjuntament en les que Ottoboni fins i tot escrivia llibret i/o música. Scarlatti, a més de ser molt present al palau, va supervisar la formació i producció, directa o indirectament, de talents com Bononcini i Haendel però també de Caldara, el violinista Corelli o el cantant Senesino. Tots, li deuen moltíssim a Scarlatti, al seu llenguatge i a la protecció d’Ottoboni.\nMentre estudiava la música vaig observar una utilització comuna de textos i recursos compositius. Figures, melodies, recursos retòrics de caràcter semiòtic pràcticament reutilitzades en la producció posterior dels sis músics. Per exemple, a la cantata de Bononcini Impara a non dar feede (ca. 1701) trobem una melodia similar escrita anys més tard pel seu amic i futur empresari a Londres, Haendel, a l’òpera Rinaldo(1711). És lògic aquesta influència ja que van estar sota el mateix sostre, davant el mateix públic i amb el patrocini del mateix patró. És el que amb el professor Ivaldi hem anomenat (ja ho han fet d’altres abans) l’estil ottobonià, que ell afirma que "conté en embrió la posterior producció musical de tot el segle XVIII".\nQuines característiques té aquest estil ottobonià que reuneixen aquestes composicions?\nPer exemple algunes progressions melòdiques típiques com figures rítmiques o melòdiques, a vegades ascendents, que jugant amb jugant amb l’harmonia i creen tensions i duen la veu al límit ja sigui per l’ornamentació, la tessitura o la capacitat de fraseig. També en l’ús del text en relació amb els salts i intervals, per exemple, salts de dues octaves emfatitzant la síl·laba tònica de la paraula i resolent de manera espectacular la frase. Un fet que implica contrastos a partir del canvi de registre vocal. La utilització del rubatoo la hemiòlia, implícites per a resoldre l’escriptura o el text.\nUn altre recurs el trobem en el recitatius en sec basats en un xifrat específic i en l’organització de les cadències i en les seccions da capo de les àries. La utilització de la temàtica pastoral ja explorada als madrigals, amb els mites de Tirsi i Clori, que aquí moltes vegades personifiquen cortesans que eren entre el públic, en un clar joc de seducció. Aquesta mena de síntesi dels recursos que defineixen les diferents escoles italianes, la música espanyola i la francesa en un sol discurs. Tot plegat, són elements típicament barrocs que es marcaran la producció musical posterior i que ja ho trobem en origen a la cort d’Ottoboni i la resta de centres artístics de la Roma del moment. En aquests sentit és molt interessant el text del professor Ivaldi, inclòs al llibret del disc.\nD’entre les sis cantates aplegades la de Benedetto Marcello, més recordat per d’aquell opuscle satíric publicat a finals de 1720 anomenat Il teatro alla moda, m’ha semblat especialment atractiva no només pel contrast formal si no també per una música excitant i seductora. A més, no estava enregistrada tot i el boom d’enregistrament de música barroca i renaixentista de fa mig segle però especialment les dues darreres dècades. La pregunta pot semblar naïf però tu que has treballat amb fonts manuscrites i fas recerca, encara queden joies per descobrir?\nMoltíssimes! I del mateix Haendel! Sembla impossible que a aquestes alçades encara no es conegui tot, però hi ha peces per descobrir i enregistrar. I per enregistrar íntegrament, sense talls i amb criteris filològics també. Per exemple, hi ha molta música que es donava per perduda i que s’ha trobat segles després gràcies a les còpies en centres molt allunyats de l’entorn immediat dels compositors. Hi ha molt material a les biblioteques nacionals d’Alemanya, Àustria, Bèlgica gràcies a una excel·lent una tasca de conservació que fan avergonyir altres països. També cal recordar les col·leccions privades de manuscrits que estan esperant ser estudiades.\nLa cantata de Marcello n’és un bon exemple. La vaig trobar en un arxiu de Venècia, on hi havia tres còpies ja digitalitzades, de diferents copistes de l'època i amb la mateixa música (normalment a l’època, cada còpia comporta petites alteracions per adaptar-la a diferents intèrprets, aquí no passa). Després, la vaig trobar en altres col·leccions europees i sempre pensava que l’havia d’estudiar i enregistrar. Era un miracle que algú no ho hagués fet encara. Un cop a l’estudi vaig veure que un ha de ser gairebé baríton i soprano per poder-li fer front i que potser aquest en seria el motiu principal (Riure).\nEn certa manera aquesta cantata és en si mateixa una contradicció amb el discurs d’Il teatro alla moda.\nCert. Una altra motivació en escollir-la va ser confrontar a Marcello amb el propi discurs i relacionar la seva música amb autors tant criticats per ell en aquesta publicació. Per exemple amb Vivaldi, que juntament amb Marcello, Scarlatti i el cardenal Ottoboni, formava part de la famosa Acadèmia de l’Arcàdia Romana. És curiós que critiqués l’estil i dinàmica social de la música formant-ne part. *Probablement per aquest motiu, també ho va signar sota pseudònim.\nUn altre dels compositor que més t’ha interessat és Haendel a qui vas dedicant un estudi detallat i pacient començant pel seu pas per Florència.\nDe Haendel m’interessa tot perquè és la base del meu repertori i fins i tot, la meva tècnica vocal i discurs com artista. Trobo que he conèixer la seva escriptura com si em fos pròpia perquè crec que s’ajusta molt bé als meus interessos i perquè m’apassiona. En aquest sentit, el seu pas per Florència és molt important perquè entra a Itàlia des d’Hamburg on ja ha estrenat quatre òperes. Els Médici hi devien tenir quelcom a veure atès que buscaven fer de la ciutat una capital artística com Roma, Nàpols o Venècia. Haendel rep un èxit modest de l’estrena de l’única obra florentina, Rodrigo, i abandona aquest protectorat per Roma. Aquí comença a donar-se a conèixer tocant l’orgue per totes les esglésies de la ciutat com a virtuós de l’instrument que era. A més abans de complir 20 anys tocava professionalment l’orgue, el clavicèmbal, l’oboè i el violí! A més, físicament sabem que cridava l’atenció pel seu aspecte germànic, molt alt, ros, d’ulls clars, jove, culte i en edat de merèixer. De seguida va fer-se conegut, cridant l’atenció de l’estament eclesiàstic.\nEntre els eclesiàstics el cardenal Ottoboni va ser un d’ells. Un cardenal que sempre acompanyada d’escàndols sexuals, d’excessos i de misteri.\nPodríem entrar a debatre fins a quin punt es va deixar estimar per Ottoboni i la seva cort, però el que sabem és que gràcies al seu pas per Roma va aprendre tots els recursos vocals i instrumentals, sobretot operístics, per ser qui va arribar a ser. Haendel va marxar d’Itàlia cobert de gloria, d’èxit i amb un contracte laboral amb la monarquia britànica de la qual s’ha arribat a afirmar havia estat espia.\nCom a príncep de l’església, demostrava el seu poder esdevenint mecenes dels més destacats artistes teòrics i intel·lectuals del moment. De la documentació privada i les publicacions de cronistes de l'època, podem extreure que tots 6 compositors seleccionats, treballaren sota les seves ordres i patrocini.Però aquestes composicions no les podia escoltar cap públic que no estigués vinculat amb Ottoboni perquè s’interpretaven en l’àmbit particular de les seves dependències. En efecte, és música de cambra.\nEfectivament. És música de cambra que inclou la veu i que s’oferia de manera privada i il·legal, clandestina, ja què qualsevol entreteniment públic no religiós estava prohibit a la ciutat. Però és que l’instigador i patrocinador era nebot del Papa, Príncep de l’Església Catòlica i l’escenari de la Cancelleria Pontifícia! Ottoboni va fer-se construir un palau d’òpera i tot! És possible pensar que els Pontífexs, assistissin i formessin part del gaudi d’aquestes recepcions, concerts i representacions? Probablement. Com avui, els primers en saltar-se la llei, són els legisladors.\nTot i ser clandestines, moltes activitats de la cort d’Ottoboni eren de domini públic i la seva vida, estava en boca de tots. Parlem d'un dels màxims representants de la cúria vaticana, d’un cardenal que ha fet vot de castedat però que convisqué tota la vida amb un castrat, Andrea Adami da Bolsena, que va convertir en director del cor de la Capella Sixtina. Van continuar plegats fins a la mort del cardenal que al llarg de la seva vida va tenir centenars d’amants, dones i homes, a més de castrats. Hi han cròniques que afirmen que les parets de la seva cambra estaven cobertes amb retrats de sants i verges que ell havia encarregat amb la cara dels seus amants (blasfèmia terrible!). Hi ha estudis que afirmen que tenia entre 70 i 80 fills legítims. La seva vida personal i el seu llegat tenen escasses comparacions i és apassionant.\nÉs curiós que fa uns dies el crític del diari La Razón, Gonzalo Alonso, va publicar un article en contra del lobby homosexual, en particular el gay, que ha generat una certa polèmica en el sector de la clàssica. Més enllà del desencert en molts arguments d’Alonso, és cert que hi ha un lobby homosexual molt instaurat en l’àmbit líric però especialment perniciós entre gestors, agents artístics que afavoreixen. Naturalment, el problema de fons és el funcionament com lobbie. Tinc entès que tu ho has viscut de prop, és correcte?\nSí, he llegit la controvèrsia generada. Sincerament, crec que no n’hi ha per tant. És cert que a la indústria musical hi ha una gran acceptació, alliberament i representació del col·lectiu. Negar-ho seria absurd. Però focalitzar negativament sobre una minoria social, amb totes les dificultats que ha patit per assolir una protecció legal i certa acceptació, té conseqüències. Estic segur que Alonso les coneixia i assumia perfectament, abans de publicar-ho. Cal reconèixer-li un punt de valentia o temeritat segons qui ho miri, perquè les persones que formem part del col·lectiu LGTB de vegades tenim la pell molt fina i podem ser molt vehements. I els de l’entorn musical també.\nCert. Però em referia a que en el teu cas, has fet més carrera a l’estranger perquè en determinades ocasions no has cedit a situacions compromeses en aquest sentit. Unes situacions que també han viscut cantants d’altres cordes i que formen part de la dinàmica social i la conducta humana.\nSí. A la professió hi ha una majoria de gent magnífica, bons companys, gent generosa, professionals amants de les arts que fan la seva feina amb il·lusió, gent que fa moltíssima feina de forma desinteressada i que tenen un compromís i una capacitat de treball, dignes de ser estudiats. Però és ben cert que conec anècdotes de companys homes i dones, i les que he viscut tant amb homes com amb dones. No és un problema exclusivament entre homosexuals o d'homosexuals. Tampoc ho és exclusivament dels homes. El que passa és que malauradament a la història sempre hi ha hagut més homes que manaven però també hi ha dones que manen en el negoci de la música. En el meu cas, gairebé totes les experiències incòmodes, les he viscut a la península i la nostra ciutat.\nExplica-me’n alguna, si us plau.\nN’he viscut algunes, les suficients per riure en un sopar. Per exemple, la reunió amb un programador que de sobte va acabar amb el suggeriment a prosseguir a l’habitació d’un hotel. Hi ha agents que aprofiten la seva posició i experiència per parlar-te de les oportunitats que et poden oferir aquí i allà, quan tot d’un plegat, et posen la mà a la cuixa o el braç per sobre l’esquena i escurcen sospitosament les distàncies. Una vegada un productor es va passar la nit abans d’un concert trucant a la porta de la meva habitació per que el deixés entrar a dormir amb mi. No vaig obrir la porta fins l’endemà a l’hora de l’assaig per anar a fer la meva feina. Mai més em va trucar.\nPerò en part m’és igual ja que sempre he tingut molt clar que vull construir una carrera solament per mèrits artístics. Aquestes situacions em fan entre pena i gràcia. Per sort, aquestes situacions no són freqüents sé de que casos que han acabat amb la il·lusió de companys que ja han tirat la tovallola. Crec que hi ha un punt on pots decidir quedar-ne al marge limitant el tracte a elements estrictament professionals.Al final a ningú li posen una pistola al pit per anar-se amb un director, un agent o un programador al llit.I si hi ha un abús, és fàcilment denunciable.\nCanviant de tema, el títol “Bocatto di Cardinale” no et sembla una mica fàcil i “nyo-nyo”? Algun crític segur el considerarà banal, kitsch i poc esmerat.\nAlgun crític com tu? (Riu).\n(Riem). Podria ser... però n’hi ha de pitjors i més cínics, encara.\nI de més desinformats, també.\nPermet-me recordar que l’expressió no té res a veure amb l’orde eclesiàstic cardenalici.\nExacte, en realitat nosaltres li donem aquest significat però ni tant sols podem confirmar-ne l’origen. La gent pensa que Bocatto és un terme italià que ha de venir doncs necessariament de Bocca (boca en italià) però és que aquest mot no existeix en italià. És un mot i una expressió d'invenció a la península i totes les formes es donen per bones. A nosaltres ens va divertir molt l’anècdota que diu que l’origen ve de les delícies que suposadament, l’actriu Clàudia Cardinale exigia menjar entre escena i escena durant els rodatges. Aquestes varen ser recollides en un llibre anomenat "Bocatti di Cardinale" (i d'aquí l'elecció de la doble "t") que escriuria el seu perruquer descobrint-ne els capricis.\nCom tu dius és un recurs divertit i fàcil que aquí tots sabrem identificar i que dóna joc per ser exportat, perquè cap italià la fa servir i la podem explicar. Els Bocatto di Cardinale són aquestes delícies musicals que només van ser a l’abast de la cúria eclesiàstica, en aquest cas Ottoboni i la seva cort. El nom és suggerent malgrat alguns no us acabi de convèncer (Riure). A més, també he de dir que el llibret i l’estudi d’aquest projecte s’ha fet al costat i sota supervisió entre d’altres, d’Armando Fabio Ivaldi que és un catedràtic italià membre de la federació italiana de musicologia i professor a diverses universitats italianes.\nD’altra banda, per quina raó el disc només presenta sis obres i una duració de 50 minuts?\nEn part perquè aquest disc es va concebre com un concert i així va ser estrenat al palau la Llotja de Barcelona, al setembre del 2017. El repertori és suficientment complex i exigent per tots i a més comento les peces. Ja saps que jo en directe sóc molt generós, sobretot en els bisos. D’altra banda, aquest disc que he finançat íntegrament jo es va enregistrar en dos dies Això implica des de les hores de gravació i postproducció de l’enginyer de so al material llogat com un clavicèmbal òptim, una sala, assegurances, viatges, dietes, etc. Tot plegat és complex i cada minut encareix en un percentatge alt, els costos. Per tant amb la duració del concert vaig considerar que suficient. A banda és clar que les obres són excepcionals. Com a primer projecte, vull deixar a la gent amb ganes d’apropar-se i descobrir més sobre Ottoboni i el seu món musical. I potser també, amb ganes d’anar a pel segon més extens.\nSí, però tu no vas començar com molts cantants de la teva corda pel Renaixement.\nBé, jo en sóc un enamorat però cadascú serveix pel que serveix i sento la meva veu més lliure en el repertori dels segles XVII i XVIII, especialment el Barroc tardà i el primer Classicisme. Probablement tot plegat és la conseqüència a que les meves primeres passes com a cantant van ser en el belcanto i el lied. Tot i que he de reconèixer que algunes de les experiències més emocionants com a cantant han estat amb el repertori renaixentista i com a corista de cambra, però en aquest repertori no tinc la demanda que tinc en el Barroc. D’altra banda, acadèmicament tampoc vinc de l’entorn de la música interpretada amb criteris històrics però les circumstàncies i els meus mestres m’hi han portat.\nEn els crèdits finals del disc destaques a la mezzosoprano Francesca Roig, professora de tècnica vocal a l’Escola d’Òpera de Sabadell entre altres centres, i al desaparegut David Mason, especialista en tècnica vocal i crític musical a Gran Bretanya. Què han significat aquestes dues figures?\nDiria que quasi tot. Sempre tinc els meus mestres molt presents, però és que jo estic aquí i sóc el que sóc (a part de perquè tinc uns pares i una vida personal estupenda), gràcies a que entre tots tres varem trobar l’equilibri construint un discurs i un instrument que només albirava promeses d'un gran futur i molta feina per fer. Vaig passar uns 10 anys al Conservatori i només tres anys després de treballar amb ells, vaig guanyar els primers concursos de cant i començava a tenir feina,com el premi Germans Plà ciutat de Balaguer o el debut a Àvila en els Membra Jesu Nostri de Buxtehude. Sempre he estat molt agraït i feliç pel que em van ajudar a complir aquest somni de viure del cant, submergit en música cada dia. Malauradament en David Mason va morir a principis d’aquest 2019 i penso moltes vegades en ell quan he de prendre alguna decisió artística.


Per què participar en programes de voluntariat que treballen amb persones refugiades? - Voluntaris.cat\nEn els darrers nou mesos, 225 persones s’han ofert a col·laborar desinteressadament amb ONG que treballen amb demandants de protecció internacional.\nEll mateix gaudeix dels circuits d’acollida de la ciutat, estudia en un institut i comença a tenir una xarxa pròpia que el fa sentir-se a gust a Barcelona, segons ens diu. I ben aviat començarà a fer classes d’anglès d’una manera totalment voluntària. No és la primera tasca de voluntariat que fa: ja va ajudar a traduir de l’anglès al farsi en un camp de refugiats a Grècia, quan hi va passar anant cap al Canadà, que aleshores era la seva destinació. Ho té clar: “Si puc ajudar, per què no ho hauria de fer?”.\nFont: Barcelona Ciutat Refugi


Jo entenc Vicenç Grande\n31 maig 2020 03:50\nPep Verger | 01 juliol 2009\nEntenc Vicenç Grande, tot i que m'estranya la seva reacció. És humà pensar que t'han expropiat, que t'han enganat o, fins i tot, estafat quan després d'invertir més de 17 milions d'euros en una empresa -en aquest cas el Reial Mallorca- en vens les accions per només 1,5 milions d'euros. Ha de quedar clar que ningú no obligà mesos enrere Grande a acceptar les condicions que ahir feren possible que Mateu Alemany sigui ara el màxim accionista de l'entitat, després d'haver adquirit el 93 per cent dels títols del Mallorca que eren propietat de Binipuntiró, una de les empreses de Grande que presentaren un concurs de creditors mesos enrere. Hem de recordar quina era la situació del Mallorca i de Vicenç Grande quan Alemany hi entrà com a president i aconseguí una opció de compra de les accions de la Societat Anònima Esportiva per 1,5 milios d'euros.\nAleshores, el Mallorca patia una crisi institucional inmensa i, esportivament, caminava amb pas ferm cap a un descens que pareixia inevitable. El Mallorca, amb un peu i mig a Segona, no valia res de res. Des del punt de vista empresarial, Grande es trobava en una situació molt delicada, ja que les seves empreses acabaven de presentar un concurs voluntari de creditors, però semblava aleshores més a prop la fallida que qualsevol solució. Així, Grande va fer un alè immens quan Alemany es va fer càrrec de la presidència. Necessitava abandonar el Mallorca,encara que l'adéu definitiu no arribà fins ahir.\nAvui, una vegada que l'equip ha aconseguit certificar la continuïtat a Primera Divisió i ja s'ha venut Moyà i Arango, és fàcil pensar que fou una gran errada acceptar aquelles condicions. Però no oblidem que és gairebé segur que amb Grande al capdavant de l'entitat el descens era segur. Què valdria avui el Mallorca a Segona? Zero. Res. A més a més, Grande veu ara clar que va ser excessivament generós amb tots els mallorquinistes de qui adquirí les accions al preu de compra, o ben a prop. És així com Cursach, per exemple, recuperà tota la seva inversió. Grande, en canvi, ha invertit en el Mallorca més de 17 milions d'euros i just n'ha cobrat un i mig. És comprensible que se senti expropiat, enganat. Ho entenc.\nPer castelletnou, fa mes de 10 anys\nVerger , En Grande va comprar accions que no ha pagat mai.\nHa estat messos callat i quan a tornat a obrir la boca he tornat a pensar, quina sort que ara tenim un president i no una bub.......