Butlletí número 56 (dijous 11/12/2008) - Informació triada per Eugeni S. Reig\n1) Eugeni S. Reig - El dia de difunts\n2) Vicenç Villatoro - Trossos\n3) Víctor Alexandre - Custo Barcelona menysprea el català\n4) Salvador Sostres - Aprovar fent faltes / Sebastià Bonet - Les afirmacions falses del Sr. Sostres /\nSalvador Sostres - Aprovar fent faltes, 2\n5) L'àrea metropolitana, a la cua en oferta lingüística en català\n6) Xavier Sala i Martín - Avergonyit\n7) El Suprem reconeix Filologia Catalana per a les oposicions a la Generalitat Valenciana\n8) Presentació dels llibres "Ciutat de Sagunt" del 2008\n9) Recital poètic\nEugeni S. Reig - El dia de difunts\nPublicat en el número 514 del setmanari EL PUNT (edició del País Valencià) 7 de desembre del 2008\nEnguany vaig sentir que en Canal 9 deien que el dia 1 de novembre era el dia de difunts. Tots els que ens hem criat immersos en una cultura de tradició cristiana –i als valencians, això ens afecta de ple–, tots els que som, diguem-ho així, culturalment catòlics, independentment que siguem creients, agnòstics o ateus, catòlics practicants o anticlericals convençuts, sabem perfectament que el dia 1 de novembre és el dia de Tots Sants i que l'endemà, dia 2 de novembre, és el dia de difunts o dia de les ànimes. La nostra tradició diu que eixe dia les ànimes dels nostres familiars difunts venen a casa a passar el dia amb nosaltres, motiu pel qual és costum encendre ciris, minetes o altres tipus de llumetes a fi que les ànimes s'hi vegen. El fet de creure o no creure eixes coses no té res a veure amb el fet de conéixer o no conéixer els costums dels nostres avantpassats que encara es mantenen vius en bona part de la població actual. Una cosa són les creences religioses, les supersticions o les manies i una altra completament diferent, la cultura. Actualment, cada vegada hi han més pocs valencians que saben coses relacionades amb les nostres tradicions. En lloc del dia de Tots Sants, del dia de les ànimes, de dur flors al cementeri i de torrar castanyes, els va millor el Halloween. Deu ser per la cosa de les carabasses. Cadascú tria allò que li quadra més bé, que millor li escau.\nVicenç Villatoro - Trossos\nPublicat en el diari AVUI (pàgina 2) dilluns 24 de novembre del 2008\nVes quina gràcia! Algú -en alguns llocs diuen que Ciutadans, en d'altres que el partit de la Rosa Díez- ha penjat un vídeo a YouTube que vol ser divertidíssim, subtitulant Casablanca de manera que representi que tot allò passa a Catalunya, amb els catalanistes fent de nazis. Gràcies als subtítols, figura que un mosso d'esquadra demana a un vianant si se sap els pronoms febles, i com que no se'ls sap, el persegueixen i li acaben clavant un tret per l'esquena i matant-lo sota un retrat de Pétain. Una gràcia... La Casablanca sota el règim col·laboracionista de Vichy i l'ocupació nazi esdevindria un barri actual del Baix Llobregat. Ben igual.\nMés d'una vegada m'he queixat que, al meu parer, el catalanisme ha tingut una certa tendència a la gracieta còmplice, al tu ja m'entens i a la brometa fàcil sobre les posicions adverses. Però el vídeo en qüestió va més enllà. No és una gracieta simètrica, que ens haguem d'empassar com a penitència per les que hem fet nosaltres. En els temps que corren, és immoral i irresponsable fer servir el nom del nazisme en va. És immoral i irresponsable -i en alguns llocs d'Europa, delictiu- banalitzar així el terrible episodi que va ser el feixisme i el nazisme en la història europea. És immoral i irresponsable fer servir els morts i el record de la barbàrie com a arma política. I això té pocs precedents tan lamentables.\nLa pel·liculeta, escassament graciosa, no és un problema per al catalanisme. Estratègicament, com més friquis siguin els seus adversaris, millor. Els adversaris que poden fer mal són uns altres. A ningú que sàpiga alguna cosa sobre l'Alemanya nazi o la França ocupada li pot passar pel cap que Cornellà és com Casablanca o com Berlín. El problema és al revés, que els qui no saben o no volen saber el que va ser el nazisme, els ignorants o els fatxes, vulguin fer creure que Casablanca o Berlín -o Catalunya sota Franco- eren com és avui Cornellà. Per molt que critiquin una política lingüística, comparar la Catalunya actual amb la persecució i l'extermini perpetrats pels nazis no és només una manera d'insultar Catalunya. És sobretot una manera d'insultar la memòria de les víctimes del nazisme.\nPublicat en el blog de Víctor Alexandre\nCusto Barcelona menysprea el català\nEl passat 15 de novembre, a dos quarts de vuit del vespre, acompanyada de dues amigues, la senyora Montserrat Margarit va entrar a la botiga que Custo Barcelona té a la plaça del Pi, número 2, de Barcelona, per comprar-hi dues samarretes. Custo Barcelona, com sabem, és una firma especialitzada en samarretes estampades molt atractives i singulars que han expandit el nom dels seus creadors, els germans Dalmau, a països com Espanya, França, Itàlia o Estats Units. Fins aquí, res a dir. L'enginy té èxit i ells, sense saber res del món de la moda -així ho diuen-, l'han aconseguit. El problema és que consideren que aquest èxit no sols els dóna dret a incomplir i menysprear la Llei de Política Lingüística de la Generalitat, sinó que també es dediquen a a humiliar els clients que parlen en català exigint-los que ho facin en espanyol. Quan la senyora Margarit, després de mirar diverses samarretes, va agafar-ne dues i les va dur al taulell perquè les emboliquessin es va produir una situació insòlita a qualsevol país del món:\n- Com que aquestes samarretes són per regalar per Nadal, si no anessin bé m'acceptaran que les canviï?\nSentint-se impotent i humiliada davant de tothom, la senyora Margarit va contestar:\n- Doncs no vull les samarretes, ja us les podeu quedar.\nI mentre sortia, veient que l'encarregat la mirava desafiant i burleta, va dir:\n- Això no quedarà així.\nSalvador Sostres - Aprovar fent faltes\nNotícia publicada al diari AVUI (pàgina 59) divendres 5 de desembre del 2008\nAprovar fent faltes\nUn professor de català ha estat apartat de corregir proves de selectivitat perquè suspenia els alumnes que feien faltes d'ortografia. Corregia exàmens -de llengua catalana- i a partir d'un cert nombre de faltes, o de faltes d'un cert gruix, deixava de llegir i la nota era un 0. Bé, fa pocs mesos va rebre una carta d'un superior que el despatxava amb l'argument que per causa de l'ortografia es podia rebaixar la nota, però no suspendre ningú. Qui signava la carta era el senyor Sebastià Bonet, nebot de Salvador Espriu. Només en un sistema que fa aigües per tot arreu, i en una societat que ha renunciat totalment a la meritocràcia, es pot permetre l'accés a la universitat d'algú que faci faltes d'ortografia. Així només es fabriquen ignorants, inútils. Estudiants sense cap exigència. Gent. Això, per començar. Per continuar cal dir que és fins i tot ridícul pretendre aprovar un examen de llengua fent faltes d'ortografia; i és penós que els pocs professors que encara insisteixen en una certa idea de l'excel·lència siguin apartats en lloc de ser promocionats i que sigui el seu criteri el que prevalgui. I, per acabar, el senyor Bonet escarneix la memòria del seu oncle, que va viure "per salvar-nos el mots", afavorint la degradació de la nostra llengua si ja ni als estudiants se'ls exigeix ni la més mínima correcció ortogràfica. El senyor Bonet deshonra la tomba del seu oncle amb aquesta actitud imperdonable, impresentable, i que l'incapacita per formar part de cap docència i encara menys de la universitària. El senyor Bonet, i tots els que pensen i actuen com ell, amenacen la supervivència de la nostra llengua i insulten l'esforç, la tenacitat i el dolor que patiren els nostres poetes per salvar-nos la llengua.\nSebastià Bonet - Les afirmacions falses del Sr. Sostres\nAquesta carta s'ha publicat en la bústia del diari AVUI dissabt 6 de desembre del 2008\nLes afirmacions falses del Sr. Sostres\nEn la columna de Salvador Sostres Aprovar fent faltes publicada ahir, 5 de desembre, s'hi poden llegir dues afirmacions que són literalment falses: a) no és cert que el motiu pel qual algun corrector de les proves de selectivitat pugui haver estat apartat de la seva feina sigui el fet de suspendre alumnes que fan faltes d'ortografia; b) tampoc no és cert que jo hagi escrit mai cap carta "despatxant" cap corrector, per la senzilla raó que els escrits oficials en què es comunica als correctors que l'organització de les proves prescindeix dels seus serveis no són ni han estat mai competència meva. Partint d'aquestes falsedats, i d'algunes consideracions genèriques sobre "el sistema que fa aigües per tot arreu", l'autor treu un lamentable partit periodístic del meu parentiu amb Salvador Espriu i l'aprofita per intentar ofendre'm. Per sort meva, estic segur que l'opinió del senyor Sostres mereix la mateixa consideració dels qui em coneixen que la que jo tinc de les seves falsedats.\nNotícia publicada al diari AVUI (pàgina 58) diumenge 7 de desembre del 2008\nAprovar fent faltes, 2\nNo acostumo a respondre a escarafalls o impertinències perquè entenc que he de disposar d'una manera més eficaç del temps dels lectors. Però ahir Sebastià Bonet i Espriu va escriure una carta a la Bústia acusant-me de difondre falsedats en l'article de dijous sobre les faltes d'ortografia a les proves de selectivitat. No tinc cap interès a entrar en controvèrsia amb Bonet i Espriu, però sí que em sembla fonamental que els lectors interioritzin que tenim un problema gravíssim amb la situació acadèmica del català. És anecdòtic que Bonet i Espriu sigui un dels màxims responsables de l'elaboració de les proves de català de la selectivitat i dels criteris de correcció, però no ho és que el nivell d'aquestes proves faci tanta pena que el més burro pugui passar-les. Que Bonet i Espriu sigui nebot del poeta és només una coincidència, tot i que ben trista per a la memòria de Sinera, però és un escàndol nacional que els criteris d'avaluació de les proves només contemplin una rebaixa de la nota de l'examen a partir d'un cert nombre de faltes ortogràfiques, i en cap cas el 0 automàtic que evidentment mereix i pedagògicament necessita un que pretengui accedir a la universitat no sabent ni escriure amb un mínim de decència la llengua del seu país. Ben segur que el professor que va ser apartat de la correcció dels exàmens ho fou per haver suspès alumnes que feien faltes, i ben segur també que el criteri que hauria de prevaler és el de la qualitat i l'exigència, i no aquest vigent tot a 100 amb què els relativistes ens degraden la moral i la llengua. És vergonyós, dramàtic. Resulta de poca importància si la carta de comiat la signava Bonet i Espriu o qualsevol dels seus sequaços.\nL'àrea metropolitana, a la cua en oferta lingüística en català\nPublicat en VILAWEB / EL PINT DIGITAL dimecres 26 de novembre del 2008\nBarcelona només supera l'Hospitalet, Cornellà i Santa Coloma, segons un estudi


Claus per guanyar una Copa | FCBarcelona.cat\nClaus per guanyar una Copa\nEl Barça Sorli Discau s’ha reivindicat com a equip campió en aquesta Copa del Rei. El caràcter guanyador de l’equip i la unió del grup han portat els de Pujalte a la victòria, amb un joc impecable en tots els aspectes.\nAquest segon títol dels de Pujalte aquesta temporada pot tenir un valor molt especial per a l’equip. “Pot donar estabilitat i confiança i reforçar tot allò que s’està fent. Espero que d’aquí a final de temporada l’equip hagi trobat la regularitat que necessita perquè a nivell de joc ja ha demostrat que pot estar a gran nivell”, sentencia Paüls.\nGuanyar la Copa del Rei d’hoquei patins no és una missió fàcil. El Barça no ho aconseguia des de la temporada 2006/07 i l’èxit d’aquesta última edició és mèrit d’un equip que s’ha mostrat impecable durant tota la competició. Tres partits contra rivals de l’alçada de Vilanova, Liceo i Reus en només quatre dies on els blaugranes han rendit al màxim i han demostrat ser un equip campió.\nDefensa i atac ben coordinats\nEl secretari tècnic de la secció, Quim Paüls, assenyala alguns aspectes del joc que han estat claus en el triomf blaugrana. “L’equip ha estat molt bé defensivament i a partir que l’equip s’ha construit defensivament amb intensitat, concentració i molta coordinació ha fet que sortissin bé al contraatac”, apunta Paüls. D’altra banda, l’atac no ha quedat enrere. “Tot l’atac organitzat també ha estat molt ben portat i amb els moviments ben coordinats. L’efectivitat tant en pilota aturada com en jugada organitzada ha estat la clau de l’èxit”, assegura el secretari tècnic del Barça Sorli Discau.\nConcentració i ganes\nAquestes qualitats en el joc no són noves en l’equip de Pujalte, però la Copa del Rei n’ha afavorit la combinació adient. “En una competició com aquesta on cada dia et jugues el ser o no ser, hi ha una concentració molt gran. Hi havia moltes ganes de fer-se amb aquest títol i competir al màxim nivell. Crec que l’equip ho ha fet i ho continuarà fent la resta de la temporada”, afirma Paüls.\nTot plegat ha fet que l’equip recuperés les bones sensacions i oferís el millor d’ell mateix. La unió del grup ha estat clau, però també el bon moment dels jugadors més veterans, com Borregán, Egurrola i Páez, que han aportat l’experiència dels campions.


Cullera estrena una escultura per simbolitzar la resistència i els valors democràtics | infoniu\nLa nova escultura és la primera part de la posterior rehabilitació i museïtzació de l’antic refugi antiaeri situat a la zona del Far\nCullera compta amb un nou element patrimonial a la zona del mirador del Far. Es tracta de dos mans orientades cap al cel, una escultura que simbolitza la resistència i la defensa dels valors democràtics i de la memòria històrica.\nLa intervenció artística simbolitza la lluita en defensa de tota la gent que ha patit les guerres. A més, suposa la primera part del que serà el posterior procés de recuperació, rehabilitació i museïtzació de l’antic refugi antiaeri situat a la zona del Far previst per a enguany.\n“Les mans expressen eixa forma de parar les coses dolentes que ens passen en la vida, i que ho podem extrapolar als temps actuals que estem vivint de guerra contra un enemic invisible però que està produint molt de mal a la ciutadania i que esperem que ens ajude a superar esta pandèmia”, manifesta l’alcalde de la ciutat, Jordi Mayor.\nLa màxima autoritat local també ha fet incís en la ubicació ja que “està situada al refugi militar antiaeri, un espai que ha suposat un lloc estratègic de defensa front a diferents guerres: des dels atacs pirates fins a la guerra civil”. Mayor ha afegit que, amb la posterior museïtzació d’este refugi, Cullera augmentarà el seu patrimoni històric i els recursos turístics d’esta zona junt a la Cova del Dragut i d’altres elements que concentraran un punt de trobada i un motiu més per visitar la ciutat.\nPer altra banda, la regidora de Patrimoni Històric, Amparo Jover, ha destacat que “és un projecte amb el qual estem treballant en els darrers anys i que ha estat possibles gràcies al finançament de la Diputació de València, amb la qual hem treballat conjuntament perquè poc a poc siga una realitat”.\nPrecisament, el diputat de Memòria Històrica, Ramiro Rivera, ha posat de relleu «la necessitat que la Diputació sempre estiga al costat dels ajuntaments en tots els projectes que tinguen una línia de suport essencial a la memòria històrica i democràtica”, per afegir, que “intervencions culturals com les que hui presentem són importants per al record i la justícia de persones que han lluitat per valors que ara semblen consolidats i que els devem el seu reconeixement”, ha destacat.\nSegons ha explicat el seu autor, Jesús Martín, “són unes mans que ens ajuden a recuperar la memòria històrica i a més en un lloc màgic com ho és el mirador del Far”. Per a Martín, estes simbolitzen un escut de protecció contra els atacs continus que ha patit Cullera i la Comunitat Valenciana, però també com a símbol d’esperança perquè no tinguem que tornar a viure cap situació similar.\nL’escultura té una altura de 2,5 metres i un pedestal de formigó de 0,5 metres. Està feta d’acer de 5 mm d’espessor a l’estil cubista, amb xapes tallades i soldades amb fil d’acer. Esta representa dos mans, una d’home i altra de dona en representació del poble de Cullera que pretén frenar els atacs aeris.\nTags:ajuntament de culleraculleraesculturamemòria històrica


Dos anys al servei de la ciutadania – 772.cat\nDos anys al servei de la ciutadania\n20/06/2021 20/06/2021 Vicenç Moliné Política, Tribuna PolíticaNo comments\nEl 26 de maig es van complir dos anys des de les últimes eleccions municipals que van ser el tret de sortida al mandat 2019-2023 en el qual ens trobem immersos ; hem arribat doncs a la meitat de la legislatura.\nFa dos anys es constituïa el nou ajuntament resultat d’aquestes eleccions i Junts x Catalunya Castellbisbal obtenia representació municipal amb una regidora que a més, fruit d’un pacte de governabilitat amb Alternativa x Castellbisbal, assumia responsabilitats de govern.\nLa gent de Junts entenem que en política municipal cal prendre decisions per tal que l’administració pública sigui el coixí que faci possible que ningú quedi enrere. I s’ha de fer amb responsabilitat i aconseguint arribar a acords entre diferents. Sempre hem defensat i defensarem que la política ha de ser sinònim de solucions i no de problemes.\nCreiem en un municipalisme que reivindica el món local com espai de canvi social, de transformació, i que va més enllà de la consideració de l’ajuntament com una mera administració de gestió ; que fuig de personalismes i desitja una realitat municipal on valors com la solidaritat, la cooperació i el feminisme tinguin un paper protagonista. En definitiva, un municipalisme compromès amb la defensa de les persones, del territori i del medi ambient. Amb això hem estat fins ara, i amb això continuem. I per continuar avançant ,tots som necessaris.\nDurant aquest temps ha estat evident i clara la voluntat de sumar inèrcies , per exemple, quan ha calgut unir esforços i propostes per tirar endavant els plans de recuperació econòmica /social del poble conseqüència de la pandèmia i de la crisi de la Covid.19. I en aquest context cal reconèixer que l’oposició ha estat a l’alçada.\nLa mateixa oposició , a la que a dia d’avui reclamem per tal de continuar avançant ,una col·laboració positiva i constructiva en tots aquells temes d’interès públic. Evidentment ha de portar a terme una feina de control del govern municipal, però els demanem confiar més en el govern i no fer us d’aquella frase tan coneguda de ‘No deixes que la realitat t’espatlli un bon titular’.\nLa nostra voluntat ha estat i serà sempre la d’oferir als grups de l’oposició la millor fórmula per treballar pel poble, que no és altra que la col·laboració i desitgem de veritat poder retornar a treballar junts, amb una oposició fiscalitzadora, clar que si, però també constructiva i pensant que de vegades la solució que proposa el govern no és la que ells farien, però és una solució.Junts x Catalunya Castellbisbal, d’acord amb la responsabilitat assumida, està al servei de tots els conciutadans per tal de millorar el seu dia a dia, pensin el que pensin i votin el que votin. JUNTS ho fem i ho farem possible.


xàtiva; punts de vista: La procònsol es cobreix de glòria\nUna manifestació de funcionaris (de metges, infermers, professors) no suposa una amenaça imminent per al govern de torn. Els manifestants són, en la seua immensa majoria, gent de classe mitjana, burgesia circumspecta que no promourà desordres, ni trencarà aparadors, ni bolcarà contenidors, ni llançarà llombardes a la policia... Són gent acomodada a qui fa vergonya entrar emmanillada al furgó policial, passar la nit al calabós, comparèixer davant del jutge... Un metge o un professor de secundària creu que té molt a perdre en un aldarull: la seua posició social, part dels seus emoluments, un càrrec directiu... La por té efectes paralitzants.\nUna manifestació d’adolescents té, en canvi, conseqüències imprevisibles. L’adolescència és, ja se sap, l’edat de la inconsciència, l’època de la vida en què les hormones estan disparades. Un grup de metges o professors s’ho pensarà dues vegades abans de tallar l’avinguda Marqués de Sotelo o el carrer Xàtiva; un grup d’adolescents, gens ni miqueta. Dijous passat, la delegada del govern, Paula Sánchez de León i Guardiola, una absoluta incompetent, cridà el general Custer i el Setè de Cavalleria, i els ordenà de carregar contra els sioux, un grup de xiquets que havien tallat la via pública, davant de l’IES Lluís Vives, per a protestar contra els retalls de la Generalitat. ¿Perdé la calma la senyora Sánchez de León o seguia un pla premeditat?\nNo sé. En qualsevol cas, convertí el centre de València en una mena de Little Big Horn. I si allò que pretenia era acoquinar els menors, aconseguí justament el contrari: els joves, en veure’s tractats de manera arbitrària i violenta, han augmentant la intensitat de les seues protestes. La policia podria haver abordat l’assumpte de manera proporcionada: retenir els menors més bel·licosos, amonestar-los, cridar els seus pares... En comptes d’això, els agents han optat per la violència exagerada: càrregues contra l’enemic, pilotes de goma, colps, ferits, detinguts... Ahir, alguns vianants que passaven per l’indret també van rebre de valent.\nI clar, una possibilitat que el govern veia llunyana —la revolta juvenil— comença a prendre cos. Proliferen les manifestacions de joves en moltes ciutats: Madrid, Barcelona... El hashtag de twitter #primaveravalenciana ha esdevingut trending topic mundial. A poc a poc es van afegint a la protesta els estudiants universitaris, els xicots de la cresta, alguns pares i mares indignats, professors, gent del moviment 15-M... Allò que difícilment podien haver aconseguit els pares de família estan a punt d’aconseguir-ho els seus fills: posar nerviosos els guardians del sistema. Ruiz-Gallardón, posem per cas, ja ha sortit en defensa de la democràcia, del pacífic ús de la llibertat d’expressió, del reprotxe penal als esvalotadors —amb independència de la seua edat.\nQuan finalitzaven el seu mandat, els cònsols romans marxaven a un retir daurat: solien ser designats procònsols en una província on podien exercir durant un temps, de forma tranquil·la, el seu imperium. Ignore si la delegada del govern pensaria que el seu proconsolat anava a estar lliure d’ensurts. (Algun temor devia albergar; fa pocs dies, parlava de prevenir els conflictes a la via pública.) En qualsevol cas, s’ha cobert de glòria reprimint les protestes estudiantils. Tothom demana la seua dimissió, però jo no tinc tan clar que haja de cessar en el seu càrrec. Si finalment aconseguís traure del sopor el nostre jovent, se li haurien de tributar els mateixos honors que el poble romà concedia als procònsols quan havien aconseguit alguna victòria als límits remots de l’imperi.


Línia 4 (Regional País Valencià) - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\nLínia 47 Mitjana distància (abans L4)\nPrimer viatge del tren com a línia regional a Alcoi, el 1984.\nValència-Nord - Alcoi\n13 (7 amb parada facultativa)\n63,7 km (entre Xàtiva i Alcoi)\nSèrie 592 de Renfe\nLa línia 47 (abans anomenada L4) de Renfe Mitjana Distància al País Valencià uneix Alcoi amb Xàtiva i aquesta darrera amb València. Originàriament la línia estava pensada per unir València i Alacant per l'interior, de fet la plataforma ferroviaria, tunels i viaductes estan construïts entre Alcoi i Alacant però s'abandonà sense posar-hi les vies després de la guerra civil espanyola. El primer tren de la línia va arribar a Ontinyent el 1894 i a Alcoi el 1903.\nÉs un servei regional de ferrocarril convencional conegut popularment com a Línia Xàtiva-Alcoi. El servei és una de les 7 línies de mitjana distància del País Valencià explotada per Renfe Operadora.\n2 Problemàtica actual\nEl seu trajecte habitual circula entre València i Alcoi, no obstant això, alguns serveis requereixen canvi de tren a l'estació de Xàtiva. Els trens de Rodalies no tenen enllaç oficial amb altres trens, per tant la durada del viatge pot variar al realitzar el transbord a la línia C-2 de rodalia.\nLa durada aproximada del trajecte és d'1 hora i 48 minuts, i de 2 hores i 6 minuts en els serveis amb parades a les estacions de Rodalies entre València i Xàtiva.\nL'estat de la infraestructura de la línia és molt deficient, degut entre altres coses als incendis que van fer malbé en el seu moment les antigues travesses de la via (de fusta). La durada del trajecte entre Alcoi i Xàtiva és excessiva degut a la gran sinuositat del trajecte, a conseqüència del traçat original on les màquines de vapor no podien funcionar correctament amb un gran pendent, propi de les muntanyes de les Comarques Centrals del País Valencià i d'aquesta manera es contrarestava.\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Línia_4_(Regional_País_Valencià)&oldid=25110589»


La destitució d'Anna Tarrés divideix el món de la sincronitzada\nT.P./N.G. BARCELONA. 08/09/2012 00:00\n260x366 Andrea Fuentes, Anna Tarrés i Ona Carbonell amb les medalles de Londres. / ALEJANDRO GARCÍA / EFE Andrea Fuentes, Anna Tarrés i Ona Carbonell amb les medalles de Londres. / ALEJANDRO GARCÍA / EFE\nLa decisió de la Reial Federació Espanyola de Natació (RFEN) de no renovar el contracte de la seleccionadora de natació sincronitzada, Anna Tarrés, ha dividit les opinions del món de la natació. Ahir Tarrés insistia a mostrar-se "perplexa" des d'Extremadura, on passa les vacances. "L'únic pecat que he comès és demanar més recursos", va dir ahir. Tarrés va rebre el suport del secretari general de l'Esport, Ivan Tibau, que li va trucar per mostrar-li el seu rebuig a les formes utilitzades per la RFEN per comunicar la notícia a Tarrés, que va rebre la Creu de Sant Jordi el 2008.\nEl president de la Federació Catalana de Natació, Enric Bertrán, també va mostrar el seu desacord "per les formes" i "pel moment" en què s'ha comunicat a Anna Tarrés la no renovació del seu contracte. "No podem ser partícips de la manera com s'ha acomiadat Anna Tarrés ni del moment, l'any del Mundial de Barcelona, el 2013". La RFEN de natació va emetre ahir un comunicat en què confirmava que la notícia, avançada per Mundo Deportivo , era certa i que en els pròxims dies es farà públic qui és el nou seleccionador "de cara als Jocs Olímpics del 2016". Gemma Mengual i la madrilenya Ana Montero sonen com a possible relleu de la barcelonina. Segons el comunicat, les raons de la destitució són "estrictament professionals i de política esportiva".\nEntre les nedadores hi ha diversitat d'opinions. La canària Paola Tirados, olímpica a Sydney, Atenes i Pequín, s'ha mostrat molt contenta. "Jo no tinc res de bo a dir d'aquesta persona a nivell personal. Ho vaig passar molt malament, molt malament. Òbviament és un gran encert de la Federació", fent referència als mètodes de treball de Tarrés. L'exnedadora Cristina Violán s'ha manifestat en la mateixa línia. Altres nedadores, en canvi, sí que han defensat la manera de treballar de Tarrés.


Ràdio Balaguer - Més de 150 persones es concentren a Sant Llorenç de Montgai per exigir l'aturada de les obres a la Paret de l'Os. Els convocants denuncien que els treballs de la Diputació de Lleida són 'improvisats i desproporcionats'\nReconeixement a dos agents de la Guàrdia Urbana de Balaguer, pels mèrits en la seva actuació que van permetre la detenció de l'agressor que l'octubre de l'any passat va cometre un homicidi i diverses agressions entre Bellcaire i Balaguer\nAquest dijous s'ha presentat 'Estima't', una iniciativa de sensibilització vers la Salut Mental duta a terme pels usuaris del Servei de Rehabilitació Comunitària de Balaguer, i que s'ha materialitzat en una cançó\nMés de 150 persones s'han concentrat aquest diumenge a Sant Llorenç de Montgai, a Camarasa (Noguera), per protestar contra les obres de sanejament a la Paret de l'Os que la Diputació de Lleida està realitzant per evitar despreniments de roques a la carretera que uneix aquest poble amb Camarasa. Denuncien que les obres són "improvisades i desproporcionades" i que també afecten l'espai natural. Per aquest motiu, exigeixen que s'aturin i que es replantegin per tal de mantenir "l'equilibri entre la protecció del medi i l'ús que n'han de fer les persones". També demanen a la Diputació que faci públics els projectes i estudis previs relacionats amb l'actuació. A la trobada s'ha llegit un manifest i també s'han recollit firmes.\nLa Diputació de Lleida, titular de la via LV-9047 que uneix Sant Llorenç de Montgai i Camarasa, va optar per realitzar una actuació de sanejament als talussos laterals que van de l'àrea protegida de la roca dels Bous al pont d'Escalera, un tram d'uns 2 quilòmetres, per tal d'evitar el despreniment de roques a la carretera. Les obres van començar el 30 d'agost i, en un principi, havien de finalitzar el 10 de setembre, però un despreniment no controlat va afectar la carretera i va obligar a aturar els treballs. De moment, la circulació no es restablirà, com a mínim, fins a finals de mes.\nDurant els treballs, però, s'han fet diversos despreniments controlats que, per les seves grans dimensions, han generat malestar entre els habitants del poble, aficionats a l'escalada i membres d'entitats ecologistes. Consideren que l'espai natural de la Paret de l'Os ha quedat afectat per aquestes actuacions, que qualifiquen de "desmesurades". "S'han utilitzat mitjans amb molta pressió que poden aixecar avions per fer caure unes pedres que en altres circumstancies no haurien caigut", defensa el president de la fundació ambiental Trenca, Jesús Almarza.\n"Mai havíem vist baixar roques tan grosses, ens fa patir", explica per la seva part el veí Víctor Francia, que afegeix que la concentració d'aquest diumenge vol donar "un toc d'atenció" a la Diputació de Lleida perquè es replantegi el projecte i el faci "proporcionat i equilibrat entre la protecció del medi i l'ús que n'han de fer les persones".\nDe fet, tant Almarza com Francia afirmen que la Paret de l'Os és més insegura ara que abans de les obres. "Fa quinze dies estava escalant aquí i ara no hi passaré perquè és més perillós" assegura Almarza, mentre Francia explica que té la sensació de que el problema "s'està agreujant" i que es necessitaran mesures "més grans i costoses" perquè la zona torni a ser segura.\nAixí, a la concentració els convocants han llegit un manifest que exigeix a la Diputació de Lleida l'aturada del projecte i la creació d'una taula de treball que replantegi l'actuació i que aporti "solucions de futur, sostenibles i ambientalment respectuoses", explica Almarza. Una altra de les demandes que reclamen és tenir accés als estudis i projectes previs a l'actuació per conèixer si els tràmits ambientals han tingut en compte que aquesta s'havia de fer en una zona catalogada com a Xarxa Natura 2000.\nFinalment, a la protesta també s'han recollit firmes de suport al manifest. A banda de les persones que han firmat a títol individual, també s'hi han adherit una vintena d'entitats de l'àmbit local, ecologista i de clubs excursionistes i d'escalada.\nPer la seva banda, el diputat de Serveis Tècnics de la Diputació de Lleida, Marc Barcó, ha defensat aquest diumenge l'actuació que s'està fent en aquest espai. A través d'un vídeo que l'ens ha compartit a les seves xarxes socials, Baró ha assegurat que els treballs tenen com a objectiu minimitzar el risc de despreniments a la carretera LV-4097, per la qual cada any hi passen 60.000 persones.\n» Acció Climàtica publica la setena convocatòria d'ajuts a la diversificació econòmica de les zones rurals Leader 2014-2022 per un import de 7,6 milions d'euros, 642 mil dels quals destinats al Consorci Grup d'Acció Local Noguera - Segrià Nord\n» Els Agents Rurals van iniciar aquest dilluns la captura dels vedells escapats d'una granja d'Algerri i que aquests dies han causat destrosses en camps de panís. Ahir es van capturar 3 dels 14 animals\n» Les Avellanes celebra la V Fira de la Sal, que es durà a terme els dies 30 i 31 d'octubre al matí. Es recuperen les mostres, exposicions i un concert. A més, diumenge es farà un tast maridatge amb inscripció prèvia\n» L'empresa de Térmens 'Vunkers' adquireix la companyia Nearcrumbs i reforça el seu posicionament com a referent en infraestructures tecnològiques\n» El Consorci Segre Rialb presenta un projecte als fons Next Generation amb una trentena de propostes per valor de 6 MEUR. Els sis municipis de l'entorn del pantà presentaran esmenes al Pla Hidrològic per demanar les compensacions pendents\n» Oberta la convocatòria 2021 dels ajuts Leader per a la creació, ampliació i millora d'empreses\n» L'ajuntament d'Algerri aprova la primera fase del projecte de substitució de l'enllumenat públic i el projecte de climatització del local social. En el primer cas, es posaran llums led i al local social s'hi instal·larà l'aire condicionat\n» La Fundació 'la Caixa' i CaixaBank col·laboren amb el Consell Comarcal de la Noguera per donar suport a dos projectes socials de la comarca\n» Dues persones ferides en un xoc frontal a Térmens\n» Àger millora el cementiri gràcies a les aportacions de les persones propietàries de nínxols. S’han fet unes obres de pavimentació per valor de 3.500 euros, i està previst continuar fent actuacions als diferents espais fúnebres\n» Torrelameu celebra aquest dissabte el 7è Cicle Musical Tardor, amb el concert de 'The Black Birds'. L'estrena del cicle coincideix amb la celebració aquest cap de setmana del lliurament dels Premis Miquel Viladrich\n» La caravana ‘iQUIOSC.cat en ruta’ torna a les comarques de Lleida després de distribuir més de 2.000 revistes en 10 municipis lleidatans durant la seva primera setmana d’activitat


El blog de Gabriel Bibiloni » Sobre pronoms febles, adreçat als illencs\n05 gener 2010 | Categoria: Llengua\nAmir E. Aharoni - 05 gener 2010 10:36 pm\nAquest tema dels pronoms enclítics romànics m’interessa especialment. Moltes gràcies per compartir aquesta observació.\nHi ha molts lingüistes que odien el “normativisme” (no estic segur que aquesta paraula surt en català, però crec que la compren). Creuen que la lingüística només pot ser descriptiva i que qualsevol mena de normativisme és igual a feixisme.\nM’agrada la seva actitud – comprendre el fenomen descriptivament i estructuralment sense renunciar les seves opinions sobre la direcció en la qual la llengua ha de desenvolupar-se.\nJoan Gabriel Mora - 06 gener 2010 12:19 am\nLa construcció d’un model de llengua pública depén d’un Estat que l’empari. Sense això, només hi ha el voluntarisme d’uns pocs contra la indiferència de la majoria.\nSebastià - 06 gener 2010 1:11 am\nTotalment d’acord amb tu, Gabriel.\nPerò també els principatins haurien d’evitar, en matèria de pronoms febles, els seus col·loquialismes i localismes. És lamentable llegir novel·les recents (ja siguin traduccions o originals en català) i trobar, a tort i a dret (diàleg i narració), no sols “l’hi” (per “la hi” o “li ho”) i “n’hi” (per “li’n”), sinó contraccions del tipus “coneixe’l” (per “conèixer-lo”), “digue-li” (per “digues-li”) i moltes altres aberracions típiques del mediocre català “light”.\nBernat - 06 gener 2010 9:04 pm\nTrob que aquesta curolla d’eliminar trets genuïnament mallorquins per arribar a una major convergència amb la resta del domini lingüístic català, o més ben dit, amb el català central no és encertada. Primer de tot, i me pareix que això ho he comentat moltes vegades, els catalans centrals no fan res, ni un petit esforç per assolir una llengua comuna -a banda que la normativa de base fabriana els dóna una clara preferència-. Per què? Perquè la seva televisió s’emmarca en el Principat de Catalunya i prou. Fóra d’aquestes fronteres i d’aquests votants els és igual. D’altra banda, pens que un mitjà de comunicació a les Balears, amb un públic illenc, que fa servir una llengua que va a remolc del Principat no pot tenir mai una bona acceptació. Sovint me fan mal les orelles de sentir la llengua que surt als serials que passen per Ib3, programes diversos… la qual no la reconec com a mallorquina ni balear. Crec que això també pot incidir de ple en l’audiència… A molts de mallorquins i menorquins que conec els passa ço mateix. Una altra cosa seria una televisió comuna a tot el domini lingüístic català, en la qual sí que caldria cercar solucions comunes i una llengua que tendís a ésser general. Tanmateix, malauradament, de moment això és ciència ficció.\nAntoni Llull Martí - 07 gener 2010 2:40 pm\nQuan no escrivim exclusivament per als mallorquins, crec que hauríem d’evitar els localismes i tendir més cap a la llengua standard, com fan per tot el món aquells qui utilizen una llengua culta, començant per Espanya amb el castellà. Perquè quan llegim un article a un diari de difusió estatal, en castellà, no podem saber mai, si no ho sabem per altres mitjans, d’on és el seu l’autor i quina és la modalitat de llengua oral que usa en les seves relacions familiars i amistoses? Imitam els castellanoparlants en moltes coses que no els hauríem d’imitar i en canvi en aquesta que seria convenient fer-ho com ells, a la majoria de mallorquins i valencians i catalanòfons d’altres llocs no ens acaba de semblar bé o no ens ho sembla gens ni mica. Encara ens falta molt de camí a recórrer, per a arribar a una total normalitat, a una normalitat com tenen els parlants de castellà, de francès, o d’alemany, llengües molt més diferenciades, dialectalment, que la nostra, i en les que si cada parlant escrivia en el seu dialecte ens trobaríem amb tal quantitat de formes escrites que seria cosa de veure, però pertorbadora per a un ús normal, culte, de la llengua.\nJordi Caldentey - 07 gener 2010 3:55 pm\nUna altra cosa que també s’hauria de corregir és l’esguerrada que fan molts de locutors de la Corporació Catalana de Mitjans Àudiovisuals, que no miren gens prim ni una mica en pronunciar bé l’idioma, i resulta que, fins i tot en converses i en locucions formals, fan l’errada inversa a la que denuncia En Gabriel, o sia, que aglutinen el pronom feble al verb fins a fer-lo imperceptible: “escultà’l” en lloc d’escoltar-lo, “aneu’s-en” en lloc d’aneu-vos-en, “s’anem” en lloc d’ens n’anem, “aixequeu’se” en lloc d’aixequeu-vos.\nmiquel angel moyà - 07 gener 2010 4:12 pm\nEl comentari d’en Bernat em sembla no tan sols encertat, sinó que és una explicació precisa de la meva experiència: jo també em sent estrany davant d’una fonètica -la del català d’IB3- que no reconec, de la mateixa manera que no reconec la dels parlamentaris. Aquesta opinió hauria de ser per força estudiada i investigada, per aclarir-ne el seu contingut d’una manera científica, però jo pens que és ben real: som pare, i veig que l’ensenyança del català a les escoles no aconsegueix augmentar la qualitat de l’idioma: hi ha més ciutadans que el coneixen, que el saben llegir i fins i tot escriure, però em sembla que l’Administració cerca una fórmula per a omplir uns resultats pràctics…una estadística que demostri que la funció dels que parlen i escriuen català amb els anys creix i prou. La conseqüència és evident si volem mirar i treure’n alguna conclusió: la major part dels joves -parl de Ciutat, que és el que conec- no senten que l’idioma sigui una arrel vital, un dels ingredients de la identitat, sinó una assignatura (una assignatura!). Estic simplificant, n’hauríem de parlar més…(L’secrit sobre els pronoms,per cert, molt útil) Salutacions cordials i bon any a tots\nBernat - 07 gener 2010 9:59 pm\nTens raó. A més, l’assignatura de català que s’ensenya a l’escola no tracta gens ni mica el català oral o el mallorquí parlat. A més, tenint en compte les recomanacions de l’IEC sobre l’estàndard fonètic, molts dels trets distintius del balear són condemnats (assimilacions) i per tant tampoc serien objecte d’estudi. En aquest sentit també, com és possible que els nouvinguts o joves amb poc coneixement de català puguin aprendre l’ús de l’article salat CORRECTAMENT? Això no s’ensenya enlloc i als mitjans de comunicació hi surt ben poc.\nJoan Gabriel Mora - 07 gener 2010 11:43 pm\nBernat, o sia que els nouvinguts o joves amb poc coneixement de català no sols han d’aprendre l’estàndard general, sinó també un estàndard mallorquí amb les corresponents diferències en els plans formal, col·loquial, oral… ¿Esperam això d’uns nouvinguts o joves amb poc coneixement de català que, a més, pensen sovint que aprendre català no els és estrictament necessari? Amics, per a que la nostra llengua sobrevisqui ens caldran tant idees clares com decisions fermes.\nRoser - 08 gener 2010 2:29 pm\nSom eivissenca i crec que, quan parlau de la llengua d’IB3, que no la reconeixeu quan bandejen els trets mallorquins, no teniu en compte la resta de parlants de les Illes. Els eivissencs i formenterers no ens sentim identificats amb la majoria de trets (fonètics, morfològics i fins i tot lèxics) que dominen en la parla de la majoria de presentadors, actors, etc d’IB3. El mateix passa amb propagandes del Govern balear, no tenen en compte que no tots parlam mallorquí, és a dir, mallorquí no és sinònim de balear i moltes vegades queis en això. Encara record sa fama que va tenir una propaganda des Govern balear que deia que no havíem de tudar l’aigua. Tothom en parlava perquè gairebé ningú sabia què era això de tudar…\nBernat - 08 gener 2010 6:02 pm\nCrec que fins que no hi hagi un estàndard unitari de la llengua catalana (tant de bo hi fos!), que no sigui el central i prou, caldria fer difusió a l’escola d’un estàndard adaptat a cada realitat (Mallorquí, menorquí i pitiús) amb les particularitats lèxiques, mofològiques i fonètiques. Evidentment, l’article salat caldria que fos objecte d’estudi. En aquest sentit, crec que s’ha condemnat massa el salat, pens que convindria mostrar-lo sense complexos. Mostrar-lo i ensenyar-lo correctament. A més, quin problema hi hauria si als mitjans de comunicació públics balears es fes servis sistemàticament l’article salat? Que no s’adreça al públic illenc? I per què no a l’ensenyament? A la resta del domini lingüístic català ja ho saben que es fa el salat a les Balears! Hom ha dit que l’article salat no ha tingut mai una tradició literària ni ha estat prou digne per ésser utilitzat en registres formals. Sobre això, val a dir, que l’artile ‘el,els’, fins a la gramàtica de Pompeu Fabra, era inexistent en l’escriptura; s’usava ‘lo-los’ -com encara fan en nord-occidental i tortosí-. I quant a la tradició literària, sempre hi ha un començament per a tot (Mirau en Fabra). No ho sé, crec que hi ha massa inseguretats i massa por de tot i que es va massa darrere tot ço que es fa per Barcelona.\nTens tota la raó. Conec eivissencs que em diuen que per la vostra illa Ib3 es coneix com a ‘Tele mem’, fent befa del caràcter mallorquí de l’ens. Sobre això, sé que s’han fet intents per introduir veus menorquines i pitiüses, però per ventura no ha estat suficient. D’altra banda, també cal dir que he conegut ben pocs locutors eivissencs que parlin correctament. Quan hi vaig treballar, tan sols ho feia bé un al·lot de Formentera, crec, perquè la resta… Uf! eren bastant xerecs. No ho sé, crec que IB3 no hauria de seguir el model de TV3; el mallorquí a les nostres illes no té el mateix pes que el barceloní a Catalunya. La geografia insular aquí és un element que farà impossible difondre el malloquí a la resta d’illes.\nJoan A. Coll - 09 gener 2010 6:17 pm\nProfessor, el fenomen al que feis referència al vostre article, deis que a les Pitiüses només ocorre parcialment. Però hi ha zones, com a mínim la de Sant Josep a Eivissa, on no existeix ni tan sols parcialment, fent una pronúnica dels enclítics exquisidament estàndard de manera espontània (i em referesc a parlants nadius majors).\nAntoni Llull Martí - 09 gener 2010 8:04 pm\nA Bernat i Roser:\nNo crec que sigui possible fer un estàndard unitari que no sigui, en la seva major part, el central. I quants d’estàndards voldríeu que hi hagués? Tampoc dins Mallorca a tots els pobles es parla igual, i en alguns hi ha trets diferencials tan notables amb el parlar de Ciutat com puguin haver-n’hi entre els parlars de Manacor i els de Ciutadella o Santa Eulàlia.\nA mi m’agrada que cada poble tengui alguns trets diferencials, i que localment els seus habitants els utilitzin fins i tot en el llenguatges escrit, però en haver d’escriure un article o llibre que aspirem que tingui difusió dins totes les terres de parla catalana, és evident que ens hem de deixar de localismes i acudir a l’estàndard, com fan tots aquells qui escriuen en altres llengües cultes, com el castellà, l’italià, el francès, etc.\nJoan Gabriel Mora - 09 gener 2010 9:46 pm\nVisc a una petita població andalusa. Aquí els habitants quan parlen entre ells ho fan en un llenguatge bastant diferenciat del castellà estàndard; tenen un lèxic propi molt ric, i una sintaxi i fonètica peculiars -els majors encara pronuncien la hac aspirada. Ara bé, quan han de parlar amb gent de ciutat, andalusos o no, ho fan en en el millor castellà estàndard que poden. Per què els mallorquins, o qualsevol altre catalanoparlant, hauria de comportar-se de manera diferent?\nBernat - 09 gener 2010 10:41 pm\nA n’Antoni Llull,\nCom així es central? Si s’hagués d’elaborar un estàndard des català unificat, quin motiu hi ha de pes per elaborar-lo en central? Se podria elaborar s’estàndard amb sa base des català tradicional o amb s’incorporació de trets de tots es dialectes.\nA Joan A. Coll.\nA tots dos,\nTot això que deis me recorda a Invasion of the de Body Snatchers (No sé com s’ha doblat en català).\nJoan A. Coll - 10 gener 2010 12:29 pm\nBernat: exquisidament literària, com n´hi ha tantíssimes d´altres que trob exquisidament dialectals-\nRoser - 10 gener 2010 1:47 pm\nA en Bernat,\nacabes diguent “La geografia insular aquí és un element que farà impossible difondre el mallorquí a la resta d’illes”. Precisament això és el que NO s’ha de voler fer, crec. Per què s’ha de difondre el mallorquí? O bé aconseguim fer un estàndard balear en el qual tots els parlants de les Illes ens hi sentim suficientment representats o bé, cosa més fàcil, utilitzem estàndard català, que és el nostre.\nA en Joan A. Coll,\ntens raó, jo som de Sant Josep i ni tan sols es majors fan aquesta pronúncia dels clítics. La pronúncia és com a Catalunya.\nAntoni Llull Martí - 10 gener 2010 6:23 pm\nA En Bernat:\nEn totes les llengües cultes de què en tenim notícia, el parlar de la cort, o de la capital, o del centre on hi ha destacat més la cultura, ha estat la base de la llengua estàndard. Fer-ho d’altra manera resultaria extramadament difícil, si no impossible. Qualsevol llengua que es parli en diverses zones arriba a tenir tants dialectes o modalitats o localismes que tenir-los tots en compte seria una tasca tan llarga i tan costosa que no és pràcticament viable. I posar d’acord els representats de tots aqueixs parlars diferencials encara ho seria més. El castellà i l’italià estan molt més fragmentats, dialectalent, que la nostra llengua, i això no obstant han arribat a tenir un estàndard que avui en dia ningú el discuteix, entre altres motius perquè s’ha demostrat una eina indispensable per al desenvolupament de la cultura. Nosaltres tenim una llengua apta per a la cultura a tots els nivells, i per tant necessitam també un estàndard acceptat per tots els seus parlants. Si no fos així, no hauríem arribat gaire enfora, i segurament que la nostra llengua ja estaria fent el bategot, si és que encara li quedàs algun alè de vida.\nBernat - 10 gener 2010 9:19 pm\nA na Roser i a n’Antoni Llull,\nSí, no ho he dit bé. Estic en contra des model de TV3, un model que potencia sa varietat de sa capital des Principat i que poc a poc s’escampa pes territori d’aquesta comunitat autònoma d’Espanya. Perquè això ho hem de tenir en compte, no va més enllà d’aquestes fronteres. Això passa no sols per mor de TV3, es fet d’esser es motor econòmic d’aquest territori i de tenir es pes demogràfic que té també n’és un des motius. Per exemple, hi ha estudis que confirmen es canvi lingüístic des català occidental a Catalunya; en canvi, aquest fenomen no afecta gens ni mica es mateix parlar occidental que se parla a sa Franja d’Aragó o Castelló. Per això, podem dir que si Barcelona és una capital d’un país, una cort difusora de models de llengua, té unes fronteres ben delimitades: sa comunitat autònoma de Catalunya. Res pus.\nSobre això que volia dir des mallorquí és que he sentit a dir que es volia imitar es model barceloní, però crec que baldament s’hi esforcin no ho podran aconseguir mai perquè sa realitat balear no es sa mateixa que sa de Catalunya. No se pot fer un paral·lelisme entre Mallorca-Balears i Barcelona-Catalunya.\nEn resum: no me pareix bé sa fragmentació des català en diversos estàndards,però tampoc no crec que sigui viable difondre es català central: no crec que tengui gens d’acceptació fora des límits de sa comunitat autònoma de Catalunya. S’únic camí legítim, per a jo, és recórrer a ses formes des sa gramàtica catalana antiga o prefabriana, comuna a tots es territoris. Sincerament, pens que es mallorquins, balears/pitiüsos, hauríem de protestar un poc mes a l’IEC i espantar-los un poc a veure si se’n temen. No crec que els interessi un País Valencià 2.\nAntoni Llull Martí - 11 gener 2010 5:57 pm\nComprenc els teus raonaments, però no crec que sigui convenient ni factible recórrer al català antic. A mi també m’agradaria que l’IEC valorás més les particularitats de les Illes, però tampoc no els podem acusar de no tenir-les en compte. Basta veure,quants de mots mallorquins han inclòs en les darreres edicions del Diccionari. I estic segur que molts mallorquins, quan llegeixen un text en català estàndard i es troben amb mots que no coneixen es creuen que tots són barcelonismes, fins i tot creuen que ho són alguns mots que són usuals a Mallorca, però no al poble del lector poc instruït que es troba amb aqueixs mots. De vegades n’he sentit algun que quan es troba en un text o sent dir “rebutjar” o “assaig”, diu “això és català”… I, en el fons, té raó, però no de la manera que ell es pensa.\nmiquel angel moyà - 11 gener 2010 9:44 pm\nMantenim un debat molt interessant. Podem endinsar-nos per caminois particulars…Els punts de vista són complementaris…Mostren la realitat, que sovint és profundament contradictòria -i això no és cap entrebanc!\nAl meu parer, escritors com Q Monzó o C Riera lluiten per un català unitari d’alt nivell, i això és magnífic. Però la riquesa del lèxic, les particularitats dels llocs, han de ser un estímul: no necessit el diccionari per a llegir els primers llibres de B Porcel, però sí per a llegir S Moncada, però ho agraesc, perquè d’aquesta manera veig les estranyes -i sovint meravelloses- relacions entre les paraules que es fan servir a indrets tan distints com l’Ebre i Mallorca…I en castellà s’esdevé el mateix! I què me’n deis de l’anglès? Els que en saben molt ho passen malament si viatgen a segons quins llocs!\nQuant als mitjans de comunicació, no hi ha dubte que ho podrien fer millor…i sobretot els polítics, que fan posar pell de gallina en sentir-los…\nCadascun de nosaltres ha de lluitar per millorar el català, fins allà on pugui, respectant la normativa, però sense que ens passem d’escrupolosos: fixau-vos en Sagarra, capaç de fer rimar La Divina Comèdia de dalt a baix, i que escrivia els seus articles i novel·les amb algunes divertides llibertats formals…El més important és que els professors empenyin els alumnes a gaudir de la conversa i de la lectura. La resta…Salutacions cordials\nLluís Cerdó Fernández - 14 gener 2010 8:16 pm\nEn Joan Veny, a Aproximació al dialecte eivissenc (Editorial Moll, 1999, pl. 46), escriu:\n“Quant a l’accentuació dels pronoms que segueixen una forma verbal (tipus veure’l, agenolla’t, etc.), cal recordar que, tot i essent corrent que la síl•laba verbal sigui l’afectada, no falten —contra el que s’ha anat repetint— casos d’accentuació pronominal; almenys la fluctuació és evident: així, he recollit en les meves enquestes pren-té-ho ‘pren-t’ho’, mossega-lè ‘mossega-la’, ajonoié-t al costat de ajonóia’t, ‘agenolla’t’, afanyé’t i afánya’t ‘afanya’t, apressa’t’. Més sistemàtic, en canvi, es mostra el formenterer que accentua sobre la darrera síl•laba del verb: alçáu-vos, provém-ho, però esperè-la ‘espera-la’, agafè’l ‘agafa’l’, aturè’t ‘atura’t’ (informació de Josep Serra i Colomar, 1981).”\nA sa Gramàtica y apologia de la llengua cathalana d’en Josep Pau Ballot, publicada a Barcelona l’any 1814, sa primera persona singular des present d’indicatiu de merèixer ès meresch, i es present de subjuntiu fa meresca, merescas, meresca, merescam, merescau, merescan (pl. 47-48). Ben igual es verb agrahir: agraesch, agrahesca, agrahesques, agrahesca, agrahescam, agrahescau, agrahesquen (pl. 50-51).\nSi avui a Mallorca goses escriure meresca o meresqui, agraesca o agraesqui, úniques formes hereditàries en mallorquí, i es teu escrit passa per mans d’un corrector, tens moltes probabilitats de veure suplantades aquestes formes per ses barcelonines modernes mereixi i agraexi, de nul•la tradició a Mallorca i desconegudes en sa llengua clàssica.\nBernat - 15 gener 2010 11:48 pm\nPer això crec que s’única manera d’arribar a una llengua més unificada és amb les formes gramaticals de la llengua tradicional. Fins a la reforma de Fabra totes aquestes formes que comentes eren habituals a tot el domini lingüístic. Fins i tot trob poc encertada la selecció de l’article el-els; hauria estat molt més coherent lo-los, com encara fan en gran part del català occidental i alguerès.\nSobre això que em comentes dels correctors, no hauria d’esser així ja que ‘mereixi’ i ‘agraeixi’ no ho diu ningú a Mallorca -o no ho hauria de dir ningú-. Per jo és estranyissim… Crec que si fossim una llengua normal, hauríem de dir -o almanco escriure-tots ‘meresca’ i ‘agraesca’… Unes formes encara ben vives en català occidental. Són les formes normals de les rondalles mallorquines, recollides a finals del segle XIX i començament del XX. No fa tant de temps d’això! Trob que hi ha un abisme entre la gramàtica o la llengua de les rondalles i el mallorquí actual. Ai! Això demostra com el canvi lingüístic i l’empobriment de la llengua té una força imparable.\nSebastià - 16 gener 2010 6:48 pm\nQuant al polimorfisme verbal, crec que tard o d’hora haurem de fer, tots, un pensament unificador (cedint uns i altres), per a quan es tracti d’escriure o parlar en un registre formal, literari i estàndard.\nAra com ara, hi ha diferents estàndards regionals i, al seu torn, dins cadascun d’aquests, diverses formes i variants, la gran majoria d’elles admeses pel mateix IEC. Així, normativa en mà, cap corrector té dret a censurar-les, i mentre la tortuga acadèmica no escometi les tasques que li pertoquen: tants caps, tants barrets…


OficinaJoveRipollès – Joventut Ripollès\nJa comencem la temporada de festes majors a la comarca i, com cada any des d’en fa dinou, el Consell Comarcal i l’Oficina Jove del Ripollès posen a la teva disposició el servei De festa amb bus perquè no t’hagis de preocupar de com anar i tornar a les festes de tota la comarca. Per … More De festa amb bus 2018\nDeixa un comentari De festa amb bus 2018\nJa et pots descarregar el full de sol·licitud del Bus de la Festa per aquest 2017: Full de sol·licitud 2017 Recorda que és imprescindible presentar el carnet per accedir al bus. Qualsevol persona que no el porti en el moment de pujar al bus no podrà fer ús del servei. El carnet té una vigència indefinida … More Ja et pots fer el carnet del Bus de la Festa 2017\nDeixa un comentari Ja et pots fer el carnet del Bus de la Festa 2017\nGran èxit de la segona edició del Saló de l’Ensenyament del Ripollès\nLa segona edició del Saló de l’Ensenyament del Ripollès va ser un gran èxit, tal com van valorar in situ els participants (alumnes, professors i visitants). A l’espera de les valoracions definitives, els assistents van valorar com a molt bona la temàtica, els i les dinamitzadores i també els continguts; com a bona la metodologia; i com … More Gran èxit de la segona edició del Saló de l’Ensenyament del Ripollès\nDeixa un comentari Gran èxit de la segona edició del Saló de l’Ensenyament del Ripollès\nEsquiada nocturna anul·lada\nSentim informar que degut a la previsió meteorològica d’aquest cap de setmana hem decidit anul·lar l’esquiada nocturna a Masella. Us informarem de properes sortides!\nDeixa un comentari Esquiada nocturna anul·lada


Un matí ple d’activitats per deixar clar que volem viure lliures de violències masclistes | Ràdio Cubelles\nUn matí ple d’activitats per deixar clar que volem viure lliures de violències masclistes\nEl dia central però arribarà demà dimarts 25 de novembre, marcat en el calendari com el dia internacional contra la violència envers les dones. A partir de les nou del matí i fins a tres quarts de dotze es desplegarà un mural i un mandala gegant muntat entre les tres escoles de la vila i l’institut Les Vinyes\nUn matí ple d’activitats per deixar clar que volem viure lliures de violències masclistes. Aquest missatge feminista és el que vol transmetre l’Ajuntament amb la programació que va començar divendres amb una lectura de poemes i que ha tingut continuïtat tot el cap de setmana amb la inauguració d’una exposició dissabte i una caminada diumenge al matí. El dia central però arribarà demà dimarts 25 de novembre, marcat en el calendari com el dia internacional contra la violència envers les dones. A partir de les nou del matí i fins a tres quarts de dotze es desplegarà un mural i un mandala gegant muntat entre les tres escoles de la vila i l’institut Les Vinyes. Una de les organitzadores és Mercè Bosch de l’Associació Clorofil·la qui ha explicat que en aquesta activitat de reconeixement a les dones que pateixen violència hi podrà participar qualsevol persona que ho vulgui.\nA banda d’aquest mural gegant, d’un taller de l’institut Les Vinyes també n’ha sorgit una cançó de rap reivindicativa contra la violència masclista que s’interpretarà entre tres quarts de dotze i les dotze del migdia. L’acte més institucional arribarà a les dotze en punt amb la lectura del manifest.\nFinalment, per tancar el Dia Internacional contra la violència envers les dones, a la tarda l’Ajuntament ha organitzat un autobús per anar fins a Barcelona per participar a partir de les set de la tarda de la manifestació que anirà des de Canaletes fins a la plaça Sant Jaume. Tal com ha explicat la tècnica de polítiques d’igualtat, Pilar Martos.\nLa programació d’actes continuarà dimecres amb un monòleg a càrrec d’una companyia provinent de El Salvador i dijous amb la projecció de la pel·lícula de l’any 2005 titulada North Country, traduïda al castellà com En tierra de Hombres.\nEscolta entrevista amb Pilar Martos, tècnica de Polítiques d'Igualtat de l'Ajuntament de Cubelles\nEscolta entrevista amb Mercè Bosch de l'Ass. Clorofil·la


Les principals marques de productes electrònics progressen en l'eliminació de substàncies tòxiques | Consumer\nLes principals marques de productes electrònics progressen en l’eliminació de substàncies tòxiques\nNokia ha recuperat la primera posició en el "Rànquing Verd" que elabora Greenpeace\nEl nou “Rànquing Verd d’Electrònics” de Greenpeace, presentat ahir per l’organització, posa de manifest que les principals marques de productes electrònics han progressat en l’eliminació de substàncies tòxiques. Nokia recupera el lideratge i se situa en el primer lloc amb set punts sobre deu. Aquesta elevada puntuació es deu a la millora de la seva política de recollida de residus electrònics en l’Índia.\n“Els resultats d’aquesta edició ens fa ser optimistes de cara al futur perquè la majoria de les marques estan responent de forma positiva als criteris més estrictes quant a substàncies químiques i deixalles electròniques del Rànquing, i també al consum d’energia que va ser afegit recentment”, va assenyalar Julio Barea, responsable de la Campanya de Contaminació de Greenpeace.\nDesprés de Nokia se situen Samsung, amb 5,7 punts, i Fujitsu Siemens Computers, amb 5,5 punts. Aquesta última ha ascendit 12 llocs en relació amb l’anterior classificació. Sony Ericsson ocupa el quart lloc seguida de Sony, ambdues amb 5,3 punts.\nLes companyies que obtenen millors puntuacions en eficiència energètica d’alguns dels seus productes són Apple, Nokia, Sony Ericsson i Samsung. Per la seva banda, Toshiba i Lenovo han millorat la seva política en matèria de canvi climàtic.\nPhilips, en canvi, és l’única empresa que obté una mala puntuació tant en matèria de recollida de residus electrònics com del seu reciclatge. Se situa en el dècim primer lloc, amb 4,3 punts, i manté el seu punt de penalització “per exercir una pressió negativa sobre la responsabilitat individual del productor en la Unió Europea”, assenyala Greenpeace.\nEl rànquing ho tanquen empreses “que no mostren interès per evolucionar feia polítiques més respectuoses”, com Microsoft (2,2 punts), Sharp (3,1 punts) i Nintendo, que segueix sent l’última classificada amb tan sols 0,8 punts.\nRetardants i PVC\nL’organització ecologista destaca que cap de les empreses ha posat encara al mercat un ordinador totalment lliure de retardants de flama bromados (BFRs) i de PVC. No obstant això, diverses d’elles han llançat recentment nous productes amb restriccions pel que fa a les quantitats permeses d’aquests components tòxics. És el cas d’Apple, que ha anunciat que la nova línia de l’iPod serà totalment lliure d’ells, seguint així l’exemple de Nokia i Sony Ericsson.\n“Greenpeace considera que el pas donat per Apple és molt positiu de cara al seu compromís per eliminar aquestes substàncies tòxiques de tots els seus productes a la fi de 2008. No obstant això, estem decebuts amb la bateria de l’iPod, ja que el seu alt cost incita a l’usuari al fet que, si falla, canviï el dispositiu sencer, creant més escombraries electròniques”, va apuntar Barea.\nelectrònics Greenpeace-ca nokia-ca principales marcas de productos-ca punts


FIRES I CONCURSOS\nLa principal aptitud, o producte d’interès, es la seva pròpia utilitat com a gos de pastor en la conducció de grans ramats de tot tipus de bestiar, especialment l’oví i el cavallí (aquest, sobretot, en la seva variant de Cerdanya). El seu caràcter sobri, viu, sempre pendent del pastor i del ramat, i molt capaç per a prendre decisions pròpies per a dirigir el ramat amb la màxima eficiència, el fan insubstituïble en aquestes tasques. Pel seu gran coratge i valor pot també destinar-se a feines de vigilància. A més, per la seva intel•ligència i gran fidelitat també és molt preuat com animal de companyia.\nEl projecte “Pardu”, impulsat pel Club del Gos d’Atura Català, té com a base dos programes d’actuació per a conservar el caràcter i les aptituds d’aquesta raça: la reintroducció del Gos d’Atura en el medi rural i pastoral, i la promoció de la raça en el marc dels concursos de gossos de pastor. Aquest tipus de concursos representen un important atractiu turístic-cultural que està ajudant en gran manera al coneixement i difusió de la raça.\nSituació Actual i Perspectives\nLa situació actual de la població de Gos d’Atura, en la seva varietat més típica i coneguda, la de pèl llarg, si no òptima si que la podem considerar com a molt satisfactòria, al menys des del punt de vista censal. No succeeix el mateix amb les altres varietats, lligades exclusivament al món rural i ramader, fora dels circuits dels concursos morfològics i de bellesa, llurs dades censals van declinant en el mateix grau en que ho fa l’activitat ramadera. I no obstant, són els gossos preferits pels pastors –sobretot el de Pèl Curt en zones de muntanya-, ja que s’embrolla menys en els esbarzers i suporta millor les baixes temperatures, ja que el pèl curt evita millor la formació de gel. Reivindicar aquestes varietats menys conegudes del Gos d’Atura, també com a genuïns representants del mateix, seria un objectiu molt prioritari, abans de que entressin en fase irreversible d’extinció.\nDarrera actualització: maig 2005


ALTHER - Informació sobre la marca\nMarca ALTHER a Espanya\nInformació sobre la marca ALTHER amb el nombre M3582498\nLa marca ALTHER amb el nombre M3582498 va ser sol·licitada el 20/10/2015. Es tracta d'una marca a Espanya pel que aquest registre no ofereix protecció en la resta de països. La marca ALTHER amb el nombre M3582498 va ser sol·licitada per KREUS INTEGRA, S.L..\nRenovació de la marca ALTHER amb el nombre M3582498\nAltres marques sol·licitades per KREUS INTEGRA, S.L.\nÉs possible conèixer totes les marques sol·licitades per KREUS INTEGRA, S.L., entre les quals es troba la marca ALTHER amb el nombre M3582498. Si es desitgen conèixer més marques sol·licitades per KREUS INTEGRA, S.L. clicar aquí.\nÉs possible conèixer totes les marques publicades a Espanya entre les quals es troba la marca ALTHER. El nostre portal www.patentes-y-marcas.com ofereix accés a les publicacions de marques a Espanya. Conèixer les marques registrades en un país és important per saber les possibilitats de registrar una marca a Espanya.


Esports CSM: Cornellà 18-27 Sant Miquel\nPartit molt complicat el que va tenir l'infantil d'handbol aquest cap de setmana. Un partit marcat per les errades arbitrals constants en contra dels visitants. I clar, es trist veure com el mateix arbitre està vinculat al club local com un jugador dels sèniors...\nUn partit que vem anar perdent durant tota la primera part fins arriba a la mitja part 11-10. Reflexió dels jugadors? Es el que vem fer. Tot i que no va ser un gran partit de l'equip en la primera part si no hi haguessin hagut les diferències d'arbitratge entre un equip i altre segurament a la mitja part aniriem 4 o 5 gols per sobre.\nPer sort la reflexió dels nostres va servir i van fer una segona part més que notable. Fen parcials de 1-7. Mica en mica el rival es va anar apagant i axiò ho vem aprofitar. L'arbitre va tenir que deixar el seu paper d'ajudar l'equip local i quan va igualar la manera de pitar entre els dos equips els Sant Miquel va fer el seu joci va demostrar que era superior.\nFinalment 18-27 i seguim invictes.\n12 de 12 guanyats aquest curs.


Concursos de curtmetratges curts | Mans Unides\nInici Campanyes ONG Concursos de curtmetratges curts\nParticipa en la campanya "El teu punt de vista pot canviar el món" amb un curt\n8ª edició de Festival de clipmetratges "El teu punt de vista pot canviar el món"\nEt preocupen les desigualtats, la injustícia i la pobresa al món? Ets capaç de plasmar la teva opinió en un minut? Participa al Festival de Clipmetratges 2016 de Mans Unides realitzant un vídeo d'un minut i uneix-te a la lluita contra la fam.\nQuè són els clipmetratges?Els clipmetratges són curtmetratges curts d'un minut per canviar el món, punts de vista que es difonen fàcilment per Internet. Els vídeos han de tractar sobre com la nostra manera d'alimentar-nos està acabant amb els recursos naturals i provoca fam, però poden ser de qualsevol format, gènere i tècnica. Pots enviar els teus clipmetratges des del 17 octubre del 2016 fins al 30 abril del 2017.Tot i que actualment produïm més aliments que mai abans en la història, prop de 800 milions de persones no saben si podran menjar cada dia. Les causes de la fam es troben,... Llegir més\nConcurs de curtmetratges curts 2015 - 2016\nConcurs de curtmetratges curts 2015 - 2016: Curtmetratges per canviar el món\nLa VII edició del Festival de Curtmetratges de Mans Unides tracta sobre el consum i desaprofitament d'aliments així que per 3er any consecutiu la temàtica del festival torna a ser el desafiament del gana al món.


El Pebrasset: Els diabètics han de vigilar la seva salut bucodental.\nEls diabètics han de vigilar la seva salut bucodental.\nLa Societat Espanyola de Periodòncia (SEPA) i la Fundació de la Societat Espanyola de Diabetis (Fundació SED) adverteixenque la periodontitis és una afectació de les genives que pot iniciar o augmentar la resistència a la insulina i com es fa la diabetis.\nUn gran nombre d'estudis han demostrat que les malaltiesperiodontals són més freqüents i solen estar més avançades endiabètics (tant de tipus 1 com tipus 2) respecte a no diabètics.Aquests trastorns de les genives progressen més ràpidament en els pacients diabètics i que el mal control de la glucèmia en pacients amb diabetis també s'associa amb un incrementsignificatiu del risc de pèrdua de nivell d'inserció i os alveolar.\nNo només s'ha observat que els pacients amb malaltiesperiodontals tenen diabetis tipus 2 amb més freqüència que elsindividus amb les genives sanes, sinó també que la presènciade malalties periodontals es correlaciona amb un pitjor control de la glucèmia en diabètics.\nLa diabetes: Salud oral\nImportancia de la salud oral con pacientes de diabetes\nEtiquetas: batallervidalc, biogeo4eso, curs 2011-2012, diabetes, salud


Les ombres del teletreball » Avalot\nAbans de la pandèmia sobrevinguda, el teletreball era una realitat que afectava només a aproximadament un 3% de les ocupades a Catalunya, i existia la tendència a pensar que el teletreball eren només comoditats i avantatges. No és fins a l'estat d'alarma que, moltes treballadores, hem vist la veritable cara del teletreball.\nNo són casos aïllats aquells en què, durant el teletreball, es posen els diners i els objectius empresarials per sobre de les condicions de seguretat i salut de les treballadores. La deslocalització fa molt difícil la tasca de la inspecció i fiscalització en general i no podem deixar el benestar de la plantilla només al seu propi parer.\nSi el teletreball esdevé la nova realitat, amb les seves llums i ombres, ens hem d'assegurar que els seus beneficis no siguin només per a les empreses, sinó també per a la plantilla de treballadores. Alguns aspectes claus per aconseguir-ho seran els següents:\nFormar a les treballadores en l'autogestió del seu temps: cal evitar la prolongació de la jornada laboral i promoure una divisió clara entre el temps dedicat a la feina (amb els descansos necessaris) i a l'oci.\nNo permetre que les eines de control inserides en els ordinadors destinats al teletreball interfereixin amb la intimitat de la plantilla.\nAplicar les TIC com a eina de comunicació i control tant per a la representació de les treballadores com per a les inspectores, les agents d'igualtat i les delegades de seguretat i higiene.\nIncentivar la formació tecnològica per a donar més competències a la plantilla i perquè cadascuna pugui ser responsable del flux de dades personals en els seus espais.\nTenir cura dels criteris i la forma d'establiment del teletreball i de les mesures de ciberseguretat.\nVetllar per les situacions excepcionals de teletreball relacionades amb la conciliació familiar.\nEstablir comissions de seguiment, sempre amb participació sindical, amb l'objectiu d'adoptar millores i corregir deficiències.\nGenerar el debat a la negociació col•lectiva, amb l'objectiu que cada sector pugui regular la qüestió amb les seves particularitats.\nAquestes propostes formen part de la nostra participació en el numero 50 de la revista "Les Notícies de Llengua i Treball", on ens extenem i també parlem dels drets laborals durant el teletreball. Si vols llegir l'article sencer, pots descarregar-te la revista i anar a la pàgina 36.\nArticle a la revista 'Les Notícies de Llengua i Treball', núm. 50\nÉs important que tinguem clar que el teletreball no ha de canviar ni modificar les condicions de treball que tenim establertes, en cap cas. Sempre que necessitis assessorament laboral, no dubtis en posar-te en contacte amb nosaltres a través d'aquest formulari: contacte Avalot.


Lentitud, durada, buit, silenci i llum: habitar la poesia d’Antoni Clapés | Revista Sonograma Magazine\nLentitud, durada, buit, silenci i llum: habitar la poesia d’Antoni Clapés\nJORDI MARRUGAT Vivim immersos en la producció, la circulació i el consum constant de dades. Habitem un flux informe, inestable i sempre canviant de simulacres. Avancem furiosament des d’enlloc cap al no-res.\nPerò entre la voracitat d’una època en què tot es dissipa des del mateix moment que apareix, creix lenta, lacònica i constant la poesia d’Antoni Clapés. Sobre les pàgines dels seus succints llibres, les paraules que configuren els poemes deixen més espai al blanc, al silenci i a la llum, que a l’ocupació desmesurada, cridanera i ofuscant de signes en què vivim immersos dia a dia. Construeixen un indret on poder viure al marge del frenesí. Contra l’excés, drecen la contenció. Contra la superabundància, la concisió. Contra la inconsciència del fluir, la reflexió detinguda. Contra la pressa, la lentitud. Contra la fugacitat, la durada. En un món ple, en un temps saturat, entre unes vides excessives, Clapés recupera el buit, única plenitud possible, com a font generatriu: «Del buit del silenci —de la plenitud, doncs— neix la creació».\nLa lentitud, la durada: heus ací el títol inscrit com un manifest en la coberta d’un llibre que antologa la trajectòria de Clapés entre 1982 i 2007. Quatre paraules que us criden a un refugi, a una experiència actualment impossible fora d’aquesta poesia. Perquè, com afirma la poètica que obre el recull, la poesia és «una activitat però no pas el material que resulta d’aquesta activitat». Poesia és viure. Vivim les paraules del poema. En canvi, en els audiovisuals realistes, en les xarxes virtuals, en el trànsit de dades, quants cops la vida no esdevé una simulació?I és que els poemes de Clapés no només confegeixen un lloc més enllà de les nostres condicions de vida, sinó que ens inciten a viure-hi de manera radicalment diferent a com aquestes ens imposen de fer-ho dia a dia.Són poemes que creixen contra el nostre món. Busquen en els límits, «en el límit del buit», «en el límit del coneixement». I des d’allà ens donen «un nou llenguatge on poder habitar».\nEn efecte, la poesia de Clapés és plena de topònims, de llocs convertits en noms on habitar: Greifswald, Tagrera, Alta Provença, Looren, Cobh, Zattere, L’Alguer… Perquè «no hi ha res més enllà / del límit d’aquests mots»:no es veu res més enllà de la paraula. I, tanmateix, l’esforç del poeta és el de construir un llenguatge que permeti abastar allò que hi ha al defora d’ella.Es tracta d’una lluita constant, eterna, irreductible. Com un déu, el poeta fa llum, crea allò que no es veu però permet de veure-hi—i Miro de veure-hi és un altre poemari clapesià que busca captar «tota la llum del silenci», perquè només en el silenci podem veure la paraula, sentir el món. L’estructura visual d’un poema de Clapés és una arquitectura de mots aparentment fràgil com un moment fugaç.Tanmateix,creix essencial i sòlida com el diamant, esdevé instant etern que revela allò que ens oculta la realitat. No en va, el títol d’un altre dels seus llibres és L’arquitectura de la llum:\nhabitar just a la llinda de la paraula allí on la llum és invisible i tot esdevé visible\nI, així, tots els indrets i les arquitectures que construeixen els poemes clapesians s’omplen de transgressions lingüístiques que busquen l’«enllà de tot», el real que no es pot abastar des del simulacre constant en què s’han convertit les nostres vides. Només una poesia autèntica de l’invisible revelat pot avançar constantment en el camí d’esborrar-se. La poesia de Clapés existeix tan sols com a mitjà de desaparició: viu, il·lumina i s’esvaeix. És un llampec sobtat que us mostra el món com mai abans havíeu pogut imaginar-lo. En la tempesta i la foscor de l’existència, la rebeu sempre com una cosa nova, com un altre llamp, elèctricament. És llum i vida necessària a la qual accedir des dels «a penes rastres / indicis de pols» que deixa. Contra el monument que imposa i s’exposa, contra la mort fixada, avança sempre per reintegrar-se al buit d’on ha sorgit —«avançar, de vegades, pot ser recular». Ens assenyala el silenci final sobre el fons del qual ha nascut per poder-se dissoldre.\nComproveu-ho en el darrer llibre de Clapés, Pluja. Els mots hi cauen com una pluja existent de manera plena i autònoma. És una pluja sense utilitat, sense fi, sense destí: «pluja sense sòl: / simplement pluja». Però una pluja interminable como ho és tot camí, tota recerca, tota poesia: «No és l’aigua qui apaivaga la set: / és la set mateixa qui sadolla» —i, sadolls de set, sempre volem més, sempre necessitem més aigua, més pluja, més poesia. Les paraules hi apareixen com la llum del llamp. Som éssers essencialment obscurs, ocults«enllà del límit» on no arriba la paraula, sinó «tan sols l’udol». Però la poesia de Clapés il·lumina misteriosament el nostre interior i la nostra experiència del món. Fins al punt de mostrar-nos la foscor que som: «el lloc l’ets tu — i l’ombra de l’absent», «foscor diàfana d’on provens», «aquesta ombra que calcigues és l’altra que hi ha en tu — o ets tu mateixa?», «entre la boira albires esclats de llum solcant la tenebra del bosc que et neix endins». I amb aquesta llum arriba la memòria: «Llum i memòria. / L’essencialitat de tot». Ja no som només ombra, sinó paraula, llum, memòria, poesia. Descobrim la poesia en l’essència de nosaltres i del món. Floració total de l’univers, que es val de la paraula humana, la poesia restableix la completesa esberlada, assoleix «la unió amb l’u». En ella es fonen forma i contingut, llum i fosca, paraula i silenci, tot i no-res, lloc i individu, permanència i caducitat, memòria i esdevenir, enllà i ençà, vida i mort, neu i aigua, perdurabilitat i esvaniment:\nConfondre’s amb la neu: ser floc que el migdia ha de tornar líquid.\nConfondre’s amb el paisatge: esvanir-s’hi per perdurar.\nLa poesia és l’experiència total i definitiva. La plenitud de la buidor. L’indret necessari per ser i per estar: per perdurar i per esvanir-se en pau. Els poemes de Clapés, purs, autònoms i als límits,basteixen un espai on retrobar tot allò que ja no forma part de la nostra experiència quotidiana del món: lentitud, durada, buit, silenci i llum. «(Després de tantes paraules, però, on és la Paraula?)» I, tanmateix, paradoxalment, des d’aquests marges ens acosten al nostre món i ens ajuden a abastar-lo i a comprendre’l. A comprendre’ns-hi. El mateix Clapés ho va exposar en aquests mots: «Només des de la poesia, amb el seu discurs fragmentat i fragmentari, és possible atansar-se al món postmodern, desvertebrat. I dir-lo. Per això cal alliberar-nos de tota idea de poesia amb continguts pràctics». La poesia no se sotmet a dictats aliens. Va sempre més enllà: més enllà d’aquí, més enllà d’ella mateixa, més enllà de tot. Avança en construcció, desconstrucció i reconstrucció constants. El seu discórrer propi transgredeix l’establert, la lògica, el comú. Per això pot dir sense dir alguna cosa. I, en dir, basteix aquell diàfan refugi que ens crida a conèixer, comprendre i resoldre l’enigma:\nLa paraula era pont i barrera, construcció i desconstrucció i reconstrucció: una dialèctica que prenia un nom, i és el de poesia: pensament divers que va confegint un discurs, també fragmentari: parracs sargits amb un fil invisible que a penes cobreixen la nuesa del teu errar pel món. Una clariana en el bosc, amb senyals enigmàtics.\nLlegim els fragments de la poesia d’Antoni Clapés. Vestim-ne els parracs. Acostem-nos al seu enigma. Habitem-la. Vivim-la.\nSegüent: Algunes notes, després de l’alba, en l’instant de la llum primera Anterior: Aclamant versos Articles relacionats\nL’Òpera de Tallinn: «L’educació musical és una qüestió d’estat.» Anu Pörk és professora a la Universitat de Tartu (Estònia). Viu a Tallinn i fa ... Fundación Música Española Suiza PROF. DRA. CRISTINA URCHUEGUIA En mayo de 2007 María Luisa Cantos legó el archivo musical ... La Cantata de Randa LAURA GENÉ El present article tracta un dels darrers treballs compositius del mestre Salvador Brotons, ... Cercador de la revista


Jaume Botey, radicalment compromès amb les persones des dels marges | Directa\nJaume Botey, radicalment compromès amb les persones des dels marges\nEl passat 15 de febrer, va marxar l'activista, teòleg i professor, justament quan fa quinze anys de la manifestació a Barcelona contra la guerra de l'Iraq. Una companya de lluites repassa la seva vida, coherent amb les seves idees\nInés Royo Aspa 19/02/2018\nEl pistoler de la matança de Florida és un supremacista blanc, membre d'una milícia\nVaig conèixer el Jaume i la Maria Pilar el gener del 2002, un any abans de la invasió de l'Iraq (ara en fa 15 anys), en un viatge a l'Iraq organitzat per la CEOSI, la Campanya Estatal contra l'Ocupació i per la Sobirania de l'Iraq. Una delegació d'unes cent persones de tot l'Estat pretenia denunciar l'embargament dels EUA, manifestar el rebuig a la guerra, donar suport al poble iraquià -visitant hospitals, escoles, portant-hi un milió de llapis als nens- i fer sensibilització a la tornada, conscienciant la gent de la injustícia d'aquella guerra anunciada.\nAmb el seu posat seriós, persona curiosa, sabia escoltar, connectat visceralment amb el món, tenia a més, un vessant jovial, de jove rebel i entremaliat que se'm va guanyar incondicionalment des del primer moment. Recordo dues anècdotes amb ell durant el viatge: la primera, amb l'Elena Viusà a qui va demanar que li comprés un carret de fotos al carrer dels llibreters, a Al-Rasheed street de Bagdad, i ella que no s'aclaria amb l'àrab, entrant i sortint de les botigues sense trobar-ho i nosaltres riu que riu. La segona, amb l'Antonio Raya, amb qui es va colar sense saber-ho en una mesquita en el moment de la pregària i no els va quedar altre remei que posar-se a resar amb la resta de musulmans, fent les genuflexions, amunt i avall, quan ens ho explicava ens foníem de riure. Jaume era una persona sorprenent i fascinant.\nAmb el seu posat seriós, persona curiosa, sabia escoltar, connectat visceralment amb el món, tenia a més, un vessant jovial, de jove rebel i entremaliat que se'm va guanyar incondicionalment des del primer moment\nEn Jaume Botey i Vallès va néixer a Barcelona el 19 de juny de 1940 i ha mort a l'Hospitalet de Llobregat, on vivia des del 1968, als 77 anys. Fill de Jaume i de Victòria, eren sis germans, quatre nois i dues noies. El seu pare, en morir la seva primera dona, la Joaquima, de tuberculosi, es va casar amb la seva germana i van tenir dos fills més, el Jaume i la Montserrat. Tots sis tenien els mateixos cognoms i eren igual de germans. Segons paraules del Jaume, va viure una infància de família pobra i van passar molta gana.\nVivien al barri obrer del Poblenou, al carrer Llull, a l'edifici on tenia la seu principal La Caixa, de la que el seu pare n'era treballador. Eren uns altres temps on La Caixa era al servei de la gent i del poble. Aquest pis portava molts records al Jaume, dels últims anys de la seva mare, i era el seu refugi, casa d'estiu on es recollia per descansar i convidar amics. Era també lloc de pas i acollida de companys mexicans, guatemalencs, nicaragüencs i de tantes altres lluites i causes. Ple de records i estris de la seva infància: recordo una fotografia de la família Botey a una Rambla del Poblenou més entranyable i tranquil·la que la d'avui, amb els plataners de sempre. En Jaume devia tenir uns cinc anys amb pantaló curt, prim i amb uns ulls grans que ho escrutaven tot. A la biblioteca familiar, molts reculls de premsa, records i articles que guardava del seu germà gran, Francesc. Molt admirat pel Jaume, va ser sacerdot escolapi (1931-1996) i va treballar per la defensa de les comunitats més marginades, gitanos i persones immigrades, al Camp de la Bota on vivia en una barraca i on va aixecar una escola i altres serveis socials. Quan el van empresonar a la presó de Zamora, per capellans rebels, el Jaume se’n va anar a viure amb els gitanos durant un any i mig per continuar la seva tasca.\nLlavors en Jaume, que havia sigut ordenat capellà, va demanar anar a l'Hospitalet i el van nomenar rector de la parròquia del barri de Can Serra, on va ser professor a l'Institut de Batxillerat Torras i Bages (1968-75) i que era la "casa de tothom". Seguint les directrius del Concili, d'acostament als obrers, no volien construir una església, però això va ser molt controvertit i al final amb els veïns es va decidir que sí, però que ho faria la gent i no una constructora. Les festes del Viti, l'emblema del tambor i el joc de la confusió volguda, van caracteritzar aquells anys de transició. La voluntat d'aglutinar va fer que es digués Casa de la Reconciliació. Com molts altres capellans obrers no volia ser només funcionari de l'administració de sagraments. Des de l'ensenyament d'adults seguint el mètode Freire i passant per les lluites socials amb l'Associació de veïns de Can Serra contestant el model de planificació urbanística del barri, al mític terreny de la Carpa, on després de 10 anys de lluites van aconseguir una escola, un mercat i una plaça pública. Molt més tard, el 2013, en fundar el Centre d'Estudis de l'Hospitalet de l'Infant (CELHI), va esdevenir-ne el president. El 1999 va rebre el Premi d'Honor de la ciutat.\nLlicenciat en Teologia, en Jaume era un capellà sense sotana. El pare Botey, planer i accessible, treballador incansable, home bo, erudit, de vasta cultura i principis, i radicalment compromès amb les persones, va acabar "penjant els hàbits"\nLlicenciat en Teologia, en Jaume era un capellà sense sotana. El pare Botey, planer i accessible, treballador incansable, home bo, erudit, de vasta cultura i principis, i radicalment compromès amb les persones, va acabar "penjant els hàbits" i es va casar amb la Mª Pilar Massana Llorens el 25 de juliol de 1982, companya de vida i de lluites, ara fa 35 anys i mig. L'estiu de 2007 vam celebrar tots emocionats en una festa de barri a Can Serra els seus 25 anys de casats.\nDoctor en Antropologia i Filosofia de la facultat de Lletres de la UAB, va ser professor d'Història de la Cultura i de Moviments Socials des del 1975 i fins el 2015. Bon coneixedor de l’Amèrica Llatina i de les seves lluites socials, hi havia viatjat en nombroses ocasions, especialment a Mèxic (a Maconí, al Querétaro on el seu germà Francesc -el Pare Panxo- va passar els últims 25 anys de la seva vida treballant amb una comunitat de miners), Nicaragua, Guatemala, El Salvador, Bolívia, etc. Va ser també president de la Casa de la Solidaritat i de la Cooperativa l'Olivera, projecte modèlic engegat el 1974 a Vallbona de les Monges, a la Catalunya interior, que treballa per la integració social incorporant persones amb dificultats de manera activa en tot el procés.\nLlavor de grups tan diversos com Creients en Diàspora, on vaig conèixer l'Agustí de Semir, vinculat amb la fe, les religions, les persones immigrades, la interculturalitat, amb un dejuni pels drets de les persones sense papers; era partidari de donar visibilitat i un paper més actiu a la dones en la vida de l'Església. Participant del Fòrum Universal de les Religions (2004) i impulsor incansable del debat interreligiós. Membre del Centre d'Estudis Cristianisme i Justícia va escriure diversos Quaderns: El Déu de Bush, Converses amb Agustí de Semir, Construir l'esperança i Capellans obrers. President de l'associació Cristianisme al segle XXI, un assidu dels Fòrums socials mundials de Porto Alegre, del Fòrum social català... Interessat pel món àrab i per la causa palestina, havia visitat Sabra i Shatila (Líban); membre de la PASI (Plataforma per l'Alliberament i la Sobirania de l'Iraq) organitzadora a Barcelona del Tribunal de l'Iraq de 2005 dins del marc de la CEOSI i un dels impulsors de la Plataforma Aturem la Guerra. D'altra banda, en Jaume i la Maria Pilar han estat a més a més, els mecenes de moltes causes oblidades i necessitades, iniciant grups de tota mena, de debat, de reflexió, de denúncia dels abusos de poder, per la pau, connectant persones, creant vincles entre associacions, sumant esforços.\nInteressat pel món àrab i per la causa palestina, havia visitat Sabra i Shatila (Líban). Era embre de la Plataforma per l'Alliberament i la Sobirania de l'Iraq, organitzadora del Tribunal de l'Iraq de 2005 i un dels impulsors de la Plataforma Aturem la Guerra\nIntel·lectual, estudiós, lector incansable, escriptor i pensador, una mena d'homo universalis, amb una obra extensa, molts articles i col·laboracions, mai deia que no a participar en una conferència, la presentació d'un llibre o una xerrada de barri. Es pot veure un llistat dels seus principals llibres i articles en aquests enllaços\nPel que fa al seu vessant polític, en Jaume, com ell es definia, militant d'esquerres, va ser a l'Hospitalet el primer regidor d’ensenyament dels Ajuntaments democràtics entre 1979-83 per la llista del PSUC i més tard, regidor a l'oposició (1987-95) a les llistes d'Iniciativa per Catalunya. Entenia la feina com un servei a la comunitat. Membre fundador el 1998 i més tard president d'EUiA (2000-02), escindida d'ICV. També fundador del Partit Socialista Unificat de Catalunya Viu, en quedar el PSUC dissolt dins d'Iniciativa per Catalunya Verds.\nGran admirador d'en Xirinacs, en Jaume “llegia la vida” amb un caràcter vital i aglutinador, un viscut senzill i auster, tossut, de no cansar-se, d'esperit crític, amant del transcendent, erudit i afable amb un discurs ordenat, punyent i directe. Ha estat un mestre de vida per molts que li reconeixem en la seva coherència i voluntat de permanència el gran mèrit de perseverar en la construcció d'un món millor, abordant aquesta tasca des de tants vessants, buscant la justícia social, la defensa dels oprimits i el seu Déu encarnat en totes les coses. Ens has obert els ulls, fet mirar entre línies per veure molt més enllà. Infinitament gràcies Jaume per la teva generositat i amistat.\nInés Royo Aspa és tècnica en cooperació\nJaume Botey, radicalment compromès amb les persones des dels marges Flattr donate!\nInés Royo Aspa


La Xala! arriba a les Smart TV - comunicació21\nLa Xala! arriba a les Smart TV\nRedacció|2019-06-14T07:41:38+02:0013 juny 2019|Comunicació21\nLa plataforma Xala! de la Xarxa de Comunicació Local en les properes setmanes tindrà una aplicació per Apple TV, Android TV i Amazon Fire TV. Així ho va anunciar el cap d’operacions de La Xarxa, Miquel Herralda, en el Mercat Audiovisuals de Catalunya celebrat dimecres a Granollers.\nSegons va destacar, el salt de la Xala! a les televisions intel·ligents culmina els bons resultats obtinguts en el primer any de vida de la plataforma OTT de les televisions locals.\nEn la seva intervenció, Herralda va fer balanç destacant la gran producció de vídeos de contingut local que s’han distribuït. En total s’han publicat 1086 vídeos i s’han emès 255 directes, majoritàriament continguts d’esports, castells, i sèries o documentals històrics.\n“Un dels reptes que tenim és treballar perquè els subscriptors no marxin. Estem satisfets perquè la taxa de retenció és del 85%. Per tant, això demostra que hem aconseguit fer-nos un lloc en el sector i la gent és fidel i no ens abandona”, va celebrar Miquel Herralda.\nSegons el cap d’operacions de La Xarxa, un dels factors importants per evitar que marxin ha estat una estratègia de màrqueting “que no té res a veure amb la publicitat i que dona molta importància a la relació tu a tu amb els subscriptors”.\nEn la ponència sobre la Xala! es va emfatitzar que aquesta no és competència de les televisions locals, sinó un complement, ja que l’audiència cada vegada està més fragmentada i demanda una programació més personalitzada. En aquesta línia, Elena Neira, professora dels estudis de Comunicació de la Universitat Oberta de Catalunya, va assenyalar que hi ha lloc per als dos models, el de la televisió clàssica i el de les plataformes OTT.\nEls dos ponents també van ressaltar que l’experiència de l’usuari és més important que fins i tot el propi contingut. “Si un usuari té una bona experiència, recomanarà la plataforma o l’aplicació, i això és clau per retenir i augmentar el nombre de subscriptors”, va apuntar Neira.\nL’altre repte que té Xala! és fer front al concepte d’“esdeveniment-dependència”. Segons Neira, les plataformes que es nodreixen dels esdeveniments que s’emeten en directe, han de saber sorprendre els subscriptors amb nous continguts quan no tenen programació en directe. Un repte que des de Xala! s’està treballant per fidelitzar encara més la seva audiència.


El dissabte 27 de gener a la Fira MakerFaire de Perpinyà coorganitzada pel Fablab de Perpinyà i l'IMERIR (l'escola d'informàtica i robòtica), podreu gaudir de la participació del col·legi Pompeu Fabre del Soler.\nL'entrada és gratuïta i oberta a tot públic (nens i grans, i grans infants). A més de passar un bon moment i descobrir curiositats tecnològiques i artesanes, podreu gaudir de la participació del col·legi Pompeu Fabre del Soler al campus de l'IMERIR el dissabte 27 de gener de 10h a 18h.\nLa MakerFaire acull els Makers més talentosos i creatius, amb ganes de compartir tot el seu coneixement i creativitat a través de xerrades, exposicions, tallers i demostracions interactives i es va originar el 2006 a San Francisco com un projecte dels editors de Make: Magazine. Des de llavors, ha crescut fins a convertir-se en una xarxa mundial significativa tant de les fires organitzades per Make, com pels esdeveniments produïts de forma independent.\nDoncs ja ho sabeu: aquest dissabte tothom a la MakerFaire de Perpinyà!\n02/10/2018Enric Larreula és un dels guardonats...El president d'honor dels Amics de la Bressola, l'escriptor i dibuixant Enric Larreula i Vidal, és un dels...Llegir més\n16/09/2018AVUI CELEBREM ELS NOSTRES 42 ANYS...\nAvui fa 42 anys, La Bressola obria les seves portes...Llegir més\n15/09/2018Torna "Trobem-nos amb..." Enric...Un curs més comencem les nostres trobades mensuals per gaudir del plaer de la lectura amb Susanna Àlvarez, moderadora...Llegir més


ACTIVITATS I SORTIDES | Institut Barcelona-Congrés\nMolta disbauxa, disfresses, coreografies i premis en el matí de Carnestoltes.\nACTIVITATS I SORTIDES, FESTES I ESDEVENIMENTS, PORTADA 0\nUn any més, tot l’ alumnat de 1er ESO vam passar un dia al parc zoològic de Barcelona. Vam gaudir veient els animals i completant el dossier de biologia pel projecte ” Inventem un ésser viu”.\nUna jornada lúdica i de convivència entre alumnat i professorat plena de somriures.\n1r ESO, ACTIVITATS I SORTIDES, PORTADA 0


PEL SEDàS FRANCèS\nSiempre nos quedarà París\nEnric Martínez-Castignani, baríton. Alba Ventura, piano.\nTeatre Principal de Sabadell, 21-4-17.\nJoventuts Musicals de Sabadell va encertar divendres passat amb un programa liederístic caracteritzat per la senzillesa, la bellesa i l’elegància. El baríton Enric Martínez-Castignani i la pianista Alba Ventura van oferir un excel·lent recital de melódie francesa, una de les especialitats el cantant barceloní, que aplegava un repertori amb matisos d’univocitat dins una heterogeneïtat passada pel sedàs de l’escola francesa de finals del segle XIX i principis del XX.\nA la primera part amb Fauré, Duparc i Hahn i a la segona amb Toldrà, Mompou i Falla, també influïts i formats per la música francesa, el baríton va fer gala d’una interpretació nítida a la recerca de matisos expressius vocals i idiomàtics que captaven la subtilesa poètica d’una obres tan potents i emotives com les grans catedrals simfòniques. La tercera cançó de l’ Opus 24 de Fauré, Adieu, o les corprenedores À Chloris i L’heure exquise de Hahn van ser exemples memorables de la vetllada.\nEls “quejíos” i “floreos” dotats d’esquinçador dramatisme en algunes cançons de Falla així com les mitges veus i alguns apianaments van ser claus d’una interpretació emotiva ben corresposta pel públic. Un públic prèviament seduït per la delimitació del marc i l’àmbit estètic presentats pel propi cantant. Sens dubte, l’empeny didàctic de la sessió va ajudar a assolir i entendre el caliu fonamentat en la sensibilitat del maridatge entre text i música en un programa suggerent sempre, i més a l’avantsala de Sant Jordi.\nUna acompanyant excepcional\nUna menció particular mereix Alba Ventura que des del piano generar el coixí sonor equilibrat, deliqüescent i precís per engrandir la bellesa de les pàgines cantades per un artista que retrobarem les properes temporades de Joventuts Musicals de Sabadell.