posté le 13-11-2009 à 09:26:19\nUn estudi excel·lent\nJoan Daniel Bezsonoff, un gran descobriment\nJoan Daniel Bezsonoff és un escriptor rossellonès en llengua catalana. Nascut a Perpinyà el 1963, actualment resideix a Nils. Al llarg de la seva carrera literària ha anat acumulant una vistosa col·lecció de premis literaris. Col·labora habitualment en diversos mitjans de la premsa escrita, a banda i banda dels Pirineus. Ha participat, a més, en un bon nombre d'actes públics (pregons, conferències, inauguracions, universitat d'estiu de Prada, entre d'altres) i també és professor de català a Perpinyà.\n—Sóc francès, però m'estic curant— li agrada dir.\nPerò això no vol dir pas que odiï França. A part de fàcil i reduït, seria una calúmnia. Ha crescut amb la literatura, la cançó, el còmic i la televisió francesos. En francès, bien sûr. Però, i què? Qui pot odiar la cultura que t'ha consolat, acompanyat, fet riure, emocionat i omplert d'emocions la infància i la joventut?\nPassa, però, que Joan Daniel Bezsonoff és català. I ser català —conscient de ser-ho, s’entén—, a l'Estat Francès, és una broma pesada. Com ser occità, bretó, basc, alsacià... A França, si ets alguna d'aquestes coses, no existeixes. A França només ets francès. Tota la resta és fantasia.\nJoan Daniel Bezsonoff ja fa molts anys, però, que sap que de fantasia res de res. L'Estat Francès l'ha mentit. Com ha mentit a milions dels qui tenen passaport gal. Ell sempre ha sabut que era un català condimentat amb un 25% de sang russa. Fins aquí, cap incompatibilitat. Però des que un dia decidí remenar, qüestionar que havia passat, per trobar el seu propi camí, començà a descobrir, també, molta porqueria. Com que a més té molta memòria, se’n recorda molt bé del rentat de cervell en sec que li feren, així com el que patiren els altres nens de la seva generació. Els de varies generacions. A força de lligar caps ha arribat a unes conclusions que l’han irritat molt. No, en Joan Daniel Bezsonoff no odia l’Estat Francès —bé, suposo—, però està molt emprenyat amb ell. De motius n'hi sobren.\nDe tot això i més ens en parla als seus llibres, sense acritud però amb ganes de passar comptes, i ben passades, amb humor, tendresa, cruesa; tot sempre quan cal. Els qui odien França i hagin arribat fins aquí potser es fregaran les mans: "això,. això, canya als gavatxos!". Però en Joan Daniel Bezsonoff no escriu per a ells. I jo me n'alegro molt. Els fomentadors d’odi em fan molta basarda, m'incomoden.\nLa prova de que les intencions de Bezsonoff no són aquestes és que jo tampoc odiava França —molts dels seus mites també m'han fet somniar, com els espanyols, els anglesos, els americans... — i després de llegir en Joan Daniel Bezsonoff tampoc ho faig. Això sí, ja compartia la seva emprenyada de molt abans i m’agrada com torna la pilota. El que han fet els estats europeus —i França n’és un dels campions del tema— amb les cultures no oficials que els integren, amb les llegües “regionals”, ha estat un cas de genocidi cultural de categoria màxima. Escoltar les històries dels vells occitans, per exemple, posa els pels de punta. Europa encara té moltes assignatures per recuperar. No tot s'ha acabat amb l'enderroc del famós teló d'acer.\nJoan Daniel Bezsonoff no defuig atacar frontalment qualsevol maquina de destruir memòria. Però ho fa sense recórrer al pamflet, a la cridòria, a l’insult, al cançoner patrioter de manual. Seria un avorriment. Ell és massa elegant per caure tan avall. Però això no vol dir que no tingui mala llet. Prefereix la ironia de guant blanc, corrosiva fins el moll de l’os de la qüestió. No callarà mai res, però sempre ho farà amb gràcia. O com a mínim ho intentarà: per dir les veritats sense art ni mesura, millor no dir-les. Cal superar el refinament de l’oponent.\nNo li toqueu els nassos. Amb una ploma a la mà és un enemic perillós\nLa gabia dels micos a La hora del lector\nFins no fa gaire, jo no sabia qui era. N’havia sentit parlar abans, als diaris. Però el vaig conèixer de debò quan el vaig veure una nit, a L’hora del lector, del Canal 33, presentat per Emili Manzano. L'emissió estava dedicada a la literatura actual escrita en català a la Catalunya Nord. Per a l'ocasió, l'equip de producció s'havia desplaçat a Perpinyà. Els convidats d'honor eren ell i en Joan Lluís Lluís, autor d'obres com Aiguafang i co-redactor del Manifest revulsista nord-català.\nLa manera com en alguns moments anava el programa feia patir una mica de vergonya. Feia l’efecte de com si estiguéssim en ple segle XIX i els entrevistats fossin uns esclaus tot just alliberats.\n—I com és que a uns negres com vosaltres se us ha donat per escriure llibres?— esperava que d’un moment a l’altre els preguntessin.\nNo arribà tant lluny, però la sensació de que assistíem a l'exhibició d'una raresa de zoològic no me la treia ningú. El trist del cas és que no crec que es pugui culpar al programa d’aquest to si no a la societat d’aquí baix. A la societat suposadament culta, concretament. Tal voluntat real de conèixer la Catalunya Nord teniu, tals programes de televisió tindreu.\nPerò malgrat aquest seriós inconvenient, els animalets feren un paper brillant. La seva química fulgurava com la de les grans parelles còmiques o romàntiques del cinema. Ara l'un, ara l'altre, argumentaven amb claredat i sentit de l'humor. Traspuaven cultura amb una naturalitat tan desimbolta que si s’haguessin volgut mostrar pedants no haurien sabut ni per on començar. Com un compenetrat equip de dobles, disparaven respostes lúcides, divertides, amb una envejable agilitat mental. El càustic smash de l'un era rematat per l'esmolat revés de l'altre, en una harmonia diabòlica. Sense despentinar-se, ni perdre la flema, això sí.\n—(Joan Lluís Lluís) De petits ens van submergir dins la cultura francesa, com l'Obèlix va caure dins la marmita de la poció màgica...\n—(Joan Daniel Bezsonoff) ... i després ens hi van aguantar el cap a sota, així (fa el gest amb les dues mans com si no deixés sortir a la superfície a algú que s’ofega).\nSense menystenir el notable autor de nom i cognom bessons, el qui des del primer moment em conquistà fou, sobretot, el del cognom acabat en doble f per imperatiu legal. Qüestió de pell, suposo. M'atrapà l'aparença general de bon vivant; el somriure educat, però burleta; la cella perpètuament alçada, irònica; el posat entre aristocràtic i deixat, arrepapat a la butaca. Tot plegat una màscara que, d’entrada, el feia semblar algú que està de tornada de tot\nPerò al llarg de la conversa s’anava veient que a sota, enlloc de tot allò, s'hi amagava quelcom de ben diferent. El seu sensatíssim escepticisme no l'havia paralitzat, reblat a la poltrona. Sorprenia veure'l no parar un moment, tossut, impertinent, d'anar a tot arreu on hi creu que cal ser-hi, encara que ningú li ho reconegui, encara que una vegada i una altra el resultat sigui tan eixorc. Per ser algú que torna de tot, Déu n'hi do la de camins d'anada que comença cada dia!\nLa seva és una màscara de fàcil descodificació. És la de qui no la fa servir per por, com a protecció, sinó per pudor, per ajudar a empassar una realitat que sap que, servida crua, sense cuinar, és tan amargant que fa tancar ulls i tapar orelles. I ell no vol que els comensals se li alcin de taula i se'n vagin a llegir, per exemple, una obra on la incomoditat s'hagi esterilitzat, enmig d'àngels, ombres, vents i Barcelones liofilitzades, sense gust a res, que podrien ser Madrid, Ciudad Real o qualsevol altra cosa.\nSi de vegades sembla que se'n riu de tot és per no plorar. A més, qui està al peu del canó, enmig la indiferència d’un entorn ja prou maltractat, té tot el dret del món d'emprar el sarcasme més lacerant, i fer el paper del dur fred, polar, que ja s'ho farà ell solet perquè no n'espera res de ningú.\nUna obra coherent\nMica a mica he anat llegint els cinc llibres que li han publicat aquí baix: La presonera d’Alger (2002), La guerra dels cornuts (2004), Les amnèsies de Déu (2005), Els taxistes del tsar (2007, tots ells editats per Empúries) i Una educació francesa (2009, Avenç).\nAl començament, les lectures provenien de les biblioteques que tinc a l'abast. Després he mirat d'avituallar-me a base de fer circular divises i estimular l'economia de mercat. En Joan Daniel Bezsonoff bé val el dispendi. Després, l'emoció lectora que m'han ofert ha estat, tot s'ha de dir, desigual. No crec que la perfecció tampoc existeixi a Can Bezsonoff. Afortunadament.\nAmb tot, no n’hi ha cap que m’hagi desagradat, i un d’ells, Els taxistes del tsar, m’ha entusiasmat fins al punt que ja l'he rellegit dues vegades més, pel pur plaer d’assaborir-lo amb calma, sense el neguit de voler saber que passa a la pàgina següent. I a cada lectura tots dos hi hem sortit guanyant, el llibre i jo. L’educació francesa el tinc en préstec, que si no ja li hauria donat una altra repassada.\nLa obra del de Nils no s'acaba aquí, però. A aquests títols caldria afegir els cinc que es publicaren al seu Rosselló natal, dels quals, de moment, no en puc donar una opinió. Em limitaré doncs, a parlar dels que he llegit, que són també els que el lector d’aquesta part de món pot tenir accés amb facilitat. Més tard, també confeccionaré una llista de tots els seus llibres en un article a part.\nEls cinc volums publicats a Empúries i Avenç guarden una unitat molt sólida, encara que es poden dividir en dos grups molt diferenciades: les novel·les més o menys pures (els tres primers títols) i els relats més o menys autobiogràfics (els dos següents), malgrat Els taxistes del tsar seria, segons com, quelcom a mig camí. Em fa una certa ràbia això de separar, arxivar d’aquesta manera tan artificial una obra. Però a mi mateix m’ajudarà a aclarir-me per poder-ne parlar.\nLa unitat ve donada pel fet que tots els llibres estan basats en fets reals, més o menys novel·lats, molt propers d’una manera o altra al propi escriptor. Aquest acostament, afigura tenir, si mirem les dates de publicació, un rerefons esotèric progressiu: La presonera d’Alger (que s’esdevé principalment a l’Alger del títol, en temps de la gènesi de la guerra de la seva independència) és la més llunyana en l’escenari. Sabem que hi ha com a mínim una novel·la anterior que passa a Saigon, pel que això ja seria un acostament físic important al respecte. El següent, La Guerra dels cornuts, s’acosta en l’espai (passa a cavall entre Barcelona en pau i l’Europa en guerra) però s’allunya una mica en el temps (Primera Guerra Mundial). Després, a Les amnèsies de Déu, fem un salt en el temps, de guerra a guerra (de la Primera a la Segona Guerra Mundial).\nL'autor d'Una educació francesa assegura que ell, per manca d'imaginació —l'excusa barata que els escriptors realistes sobradíssims d'aquesta virtut, com en Pla, fan servir d’autodefensa— sempre recorre a grans històries que han passat de veritat, ben a prop seu. Ell, d'alguna manera treballa com un historiador local, recopilant tanta informació escrita i oral com pot, per després organitzar-la minuciosament, amb un rigor kubrickià. Passa, això sí, que el seu relat s'allunya de la fredor del llibre d'història acadèmic i s'acosta a una barreja entre la narració de ficció i al quadern personal de d'observacions.\nEls protagonistes d'aquests tres títols comparteixen amb l'autor l'origen rossellonenc, tots ells coneguts pels seus propis veïns. A part que tots ells existiren de debò, també tenen en comú que visqueren experiències traumàtiques dins diversos marcs històrics de transcendència internacional. Això és força original dins la nostra literatura en la qual, o bé tracta de la història de la Rosalia de Puigpelat, que es veu amb el Cisco, d'amagat, o de la del General Williamson a la batalla de Gettysburg, en plena Guerra Civil americana. A Can Bezsonoff, si de cas ens trobaríem —seguint el meu exemple macarrònic— la història de la Rosalia de Puigpelat que, casualment, va tenir un paper decisiu a la batalla de Gettysburg que tan ajudà a canviar la història dels Estats Units.\nEvidentment, l'exemple del paràgraf anterior és una caricatura grotesca. Però si que és cert que l’univers Bezsonoffià tendeix a una barreja entre el localisme i familiaritat extrema, d'estar per casa, amb un universalisme tan absolut que arriba a coquetejar amb l’exotisme. I això sí, guerres, moltes guerres! Però de la fascinació d'en Bezsonoff pels fenomen bèl·lic, i el que suposa com a situació extrema en la qual un ésser humà es pot trobar, no en parlarem avui. Malgrat que a mi també em fascini. No vull abusar més.\nEls tres primers llibres tenen una estructura força lineal. Els salts en els temps hi són, però sobretot endavant, el·lipsis temporals de gran interès. Però és evident que la narració comença en un punt en el temps i va avançant fins que s'esdevé una conclusió. Tot molt clàssic, que no vol dir avorrit: aquesta estructura de línia clara permet a l'autor jugar amb altres elements literaris molt sucosos, sense que el lector perdi el fil. Les accions paral·leles i múltiples s'accentuen a Les amnèsies de Déu, probablement el llibre més aconseguit d'aquesta etapa, segons el meu parer.\nEls altres dos últims llibres són ja una immersió en la seva família, en ell mateix. És després de llegir aquests que hom no gosa escriure el seu cognom amb la doble efa final, en lloc del Bezsonov —com, de fet, hauria de ser—, si no és amb el cap una mica cot. Però ho continuaré fent així perquè és com ell mateix firma. Qui hagi llegit algun dels seus llibres més autobiogràfics entendrà perfectament la meva prevenció. Com a única clau només diré que té a veure amb la basarda que dóna pensar en Sant Quirze com a San Quirico. Aquí baix, però, ningú s'estranya ni es pregunta per què Les Guinguetes d’Ix surten com a Bourg Madame a tots els cartells. Entenc que els d'aquí baix de vegades fem tanta ràbia. Estem massa embadocats bavejant amb les pel·lícules d’Eric Rohmer, lamentant no ser francesos.\nLes seves obres més autobiogràfiques reprenen un comentari que en els altres n'era un element més i ara són la base sobre la que s'estructuren: la pròpia identitat. Què sóc? Què som cadascun de nosaltres? Quines són les nostres autèntiques arrels? De quin lloc ens sentim? De quin volen els altres que ens sentim? Les reflexions i les conseqüents conclusions que se'n puguin desprendre, en Joan Daniel Bezsonoff les deixa al lector, educadament.\nMalgrat que aquest parell de volums acostumen estar catalogats com a novel·les, jo no ho tinc tan clar. Tampoc importa gaire això, que cadascú els hi posi l'etiqueta que vulgui si les gaudeix i pateix a gust. En general, jo prefereixo els dietaris, les memòries, els llibres d’investigació de tu a tu, de l’autor al lector, sense massa invencions o que aquestes estiguin en el llenguatge.\nEls taxistes del tsar, de fet, més aviat com unes memòries familiars —la història de Mitrofan, el seu avi i Leonid, el seu oncle, emigrants russos— i personals —la investigació, les experiències viscudes en la recerca i la posterior recreació—, entrelligades amb una dramatització que enganxa. El so de les bombes, aquí, continua: la Primera Guerra mundial, la Revolució Russa, la Segona Guerra mundial. Per ser el primer acostament familiar, Déu n'hi do la quantitat de metralla.\nAquest llibre trenca aparentment amb la linealitat de les tres obres anteriors. Bezsonoff resol el trencaclosques amb èxit. Narra i descriviu les dues línies en paral·lel, ara la història de Mitrofan i Leonid, ara la del propi autor, amb una agradable fluïdesa. Cada salt en el temps, cada anada i vinguda de la història gran —les grans guerres i revolucions del segle XX— a la petita —la família, els records d’infància de l’autor, les vivències dels dos emigrants, sobretot en Mitrofan— apareix i es dilueix en el seu punt ideal. L'autor mostra les regles del joc ja des del començament i el lector les té claríssimes. En retorn, l'autor mostra una honestedat que s’agraeix molt, respectant-les.\nA Una educació francesa, l'estructura és encara més allunyada de la linealitat, tot i que és més rígida que mai. Cada capítol representa una matèria escolar (Matemàtiques, Física i, sobretot les llengües, Anglès, Francès, Castellà, Català) o algun element important de la època, de la vida del jove Joan Daniel (La Política, La Televisió, El Tour de France). I aquí sí, els elements autobiogràfics ho omplen tot. Concretament els de l'etapa escolar.\nAquella sensació esotèrica de l'acostament sembla, llavors, haver arribat a la meta final. L'autor s'ha anat apropant a si mateix, així com ho hauria fet un capriciós cometa que viatja cap el sol en espiral, per despistar. Si bé a l'anterior llibre ja s'havia acostat tant a la superfície solar amb excursions i cremades a les plantes dels peus episòdiques, en aquest darrer ja no ens mourem del nucli.\nA partir d'aquí, l'autor farà el que voldrà. Tan pot ser que continuï rebolcant-se dins ell mateix, deixant-se grontxar pel vent solar, com que ja tingui posat l'ull en l'avantpassat d'algun veí, embolicat en algun conflicte militar que encara no ha tractat.\nOh! Quin català més maco! (volen dir estrany)\nPrecisament el llenguatge amb el que estan escrits els seus llibres és una de les coses que més sobta a més d'un lector. M'agradaria creure que a la majoria de nosaltres ja podíem sospitar que si aquest senyor és del Rosselló, no farà servir el mateix vocabulari i frases fetes que si fos de l'Eixample. Per uns serà menys xocant per uns altres, segons el coneixement que cadascú tingui de la parla de la zona. Això és normal i crec que ningú està obligat a saber-ho tot. Però aquí acaba la cosa. Si d'entrada t'enamores i vols fins i tot posar-te a parlar i escriure rossellonenc per sempre més, endavant. Si no hi estàs acostumat però t'agrada, ja t'hi acostumaràs. I si no, en passaràs i no llegiràs mai més cap autor d’aquests. I prou. Per tu faràs, però estarà molt bé. El que ja em grinyolen més són els comentaris de l'estil:\n—Gràcies a la lectura dels seus llibres, estic aprenent francès— com li deixà anar al nostre autor, un espectador, que assistia a un programa de TV3.\nEn més d'una entrevista, fart de comentaris similars per part dels "d'aquí baix", en Joan Lluís Lluís ha contraatacat amb no poca —i justa— mordacitat, tot dient que a ell TV3 li és molt útil per aprendre castellà. De tota manera, aquell bon home del programa potser va dir allò de bona fe, sense ser conscient de l’efecte ofensiu de les seves paraules. Però si un vol aprendre francès, millor que ho faci llegint textos en aquesta llengua. El trist del cas és que hi ha més d’un catedràtic diria si fa no fa el mateix que aquell senyor senzill, i que després es quedaria tan ample.\nQue el rossellonès té francismes és un fet. El mateix Bezsonoff ho admet amb resignació a Una educació francesa. Però també és cert que el que de debò hi ha és influència occitana, molta més que al català d'aquí baix —malgrat que quan burxes pel territori et trobes sorpreses interessants. Els deliciosos "mainatges", "vilatges" i demès o són.\nNo ho puc evitar, però fa una mica de ràbia que aquí baix sistemàticament s'ignori que entre la llengüa d'Oil del Nord i el que parlem aquí baix, hi ha un grapat de terra enorme on es parla la llengua d'Oc —ara molt menys, això sí. I que si removem una mica el cul de l’olla, potser arribarà un moment que no podrem evitar fer-nos preguntes inquietants per a l'estatus del català com a llengua independent d'aquella, amb la conseqüent revifalla de polèmiques enterrades pel pas del temps i la desídia per esbrinar els misteris del passat. Però tranquils, no crec que hàgim de patir tant tampoc.\nAquest capítol és el que fa més ràbia d’escriure. Em fa pensar en els llibres sobre Charles Chaplin que tinc: encara en que a tots es menciona Buster Keaton, en cap es dedica un capítol per analitzar les diferències entre els dos homes. Els de Buster Keaton sembla que no puguin existir sense el maleït capítol. Esperem que arribi el dia en es pugui escriure sobre en Bezsonoff sense haver de parlar de les diferències lingüístiques amb el català de la senyora Rodoreda. Ai, aquest barcelonocentrisme, tsk, tsk...\nPel que fa a la llengua, prou.\nUn tomb desordenat per algunes coses que m’agraden del contingut i l'estil de la casa\nJoan Daniel Bezsonoff prefereix les frases curtes, gairebé sempre. Crec que no fa servir mai el punt i seguit, però és que empra tan poques subordinades que gairebé no li queda espai. Aquesta manera de narrar, que té el perill de que el relat sigui massa trencat, en general li queda molt bé i la narració no percep els cops dels punts. Si l’estil Bezsonoff fos una carretera, podríem dir que els punts no alterarien la conducció. No actuen com si fossin rotondes o sots emprenyadors. Malgrat tant punt i seguit, conduir per la A-Bezsonoff no vol dir anar botant, sinó amb la tranquil·litat de poder gaudir del paisatge.\nEls moments més dramàtics, els canvis més rotunds en la vida dels personatges, acostuma a venir de sobte, sense avís previ. De vegades són tan en sec, que haig de tornar a rellegir els darrers paràgrafs per assegurar-me de que sí, que han matat a un dels protagonistes o que el món s’ha acabat per causa d’una explosió atòmica (això darrer no passa en cap dels seus llibres, però sí el que dic primer, però no us diré en quins llibres ni quan, és clar).\nLa tragèdia a Can Bezsonoff passa a la mateixa velocitat, i sense apujar el volum de l’ estèreo, que quan parla de qui recull les factures de la bústia en arribar a casa. De vegades, la gent mor enmig d’una broma que no fa gràcia o d’un acudit hilarant i cruel —no oblidem que la guerra és un rerefons molt habitual.\nNormalment no m’acostuma a agradar el sexe en literatura. Sinó parlem de pornografia sense manies o d’animalades obertament surrealistes i còmiques, gairebé sempre tinc la sensació que es cau en el descarnament realista —lletgista o suposadament excitant— o en les metàfores cursis, plenes d’eufemismes hipòcrites. Aquest escriptor m’ha capgirat el gust. En tots els llibres n’hi ha molt de sexe. I m’encanta!\nNo crec que hagi llegit un autor que s’hi trobi tan a gust enmig de l’erotisme. Diguem-ne que factura un erotisme així com aquells mestres que fan musicals per a espectadors que no els agraden els musicals, que els rebenta que l’acció es pari perquè la parelleta de torn es posin a cantar i a ballar.\nSi trobo benvinguts les rebolcades sexuals, o les seves referències és per diverses raons. D’entrada, mai no són gaire llargues —sovint és una referència de passada— i sempre són exercicis literaris sorprenents. Uns cops opta per la el·lipsi més extrema, a través la qual diu molt sense dir res. En aquestes casos, la trobada sexual és plantejada com un enigma, amb una solució que ha de manegar el lector, gairebé sempre molt divertida. D’altres, no sé com s’ho fa, deixa anar unes marranades colossals que, enmig entre fragments que no tenen en absolut aquest to —quan el mossèn de Les amnèsies de Déu s’enyora del forat del cul de la seva amant, diu que “tenia gust d’ametlla”!— arriben a sonar tendres, gracioses, tristes. Però mai fora de lloc.\nEl que diem del sexe val també per la brutalitat. De vegades, en Bezsonoff es posa poètic per parlar d’una massacra. D’altres el detall de l’horror d’una tortura és descrit amb pels i senyals. Sempre, tan en un cas com en l’altre, hom té la sensació que ha fet el que calia, que l’elecció en l’estil no era un caprici. Quans llibres no he estavellat contra la paret exactament pel contrari!\nLa seva coqueteria intel·lectual —que podria ser insuportable— me l’empasso sense mastegar i sense que com a lector em senti com una rata ignorant, que no sap de quin llibre ni de quin personatge important que se suposa hauria de saber, s’està parlant. No passa res: els connaisseurs compartiran la complicitat, sense que els que no siguin castigats per la ignomínia de no poder-ho fer. El club Bezsonoff és selecte, això és evident. Però qualsevol hi pot donar un tomb sense patir la humiliació de que ningú et miri per damunt l’espatlla.\nJoan Daniel Bezsonoff es mostra especialment afinat en l’ús dels detalls que humanitzen els personatges principals, ell mateix inclòs. De vegades aquests detalls no són gaire afalagadors. Com quan, per exemple, a Els taxistes del tsar s’admira de la irracional simpatia natural que sent per certes nacionalitats estrangeres i de com li afecten les desgracies que passin en aquelles terres, mentre admet que si haguessin passat a un altre lloc la seva indiferència hauria estat absoluta. Qui no s’hi reconeix en una cosa semblant? O és que només en Bezsonoff i jo som els únics monstres aquí?\nPerò l’efecte que produeix el fragment al·ludit no hauria estat el mateix sinó ens hagués arribat amb la seca i neta simplicitat amb que l’autor ens ho transmet, amb el to suau de qui et parla a l’orella, sense que t’alci la veu.\nEn cap moment sentim que se’ns estigui donant cap lliçó. El didactisme ve de saber allò que no sabíem, no de com ens ho hem de prendre. Els lectors no són tontos i els salta l’alarma quan algú mira de dir-li que ha de pensar i en surt corrent com de la pesta.\nTots els llibres segueix aquest postulat moral d’exposició de fets i no de judici amb veredicte i sentència incorporada. L’autor sembla sentir-s’hi còmode. Es nota també que vol arribar al cor del lector a través de la descripció, mentre mira de defugir, amb un pudor reconfortant, de l’opinió. Gairebé frega aquell ideal impossible al que Pla aspirava:\n—Opinar és fàcil, descriure difícil; per això tothom opina— deia el de Palafrugell.\nI fins i tot ell, mestre en la descripció, no se’n podia estar d’opinar a tota hora! Sembla prou clar, és un ideal impossible. En Joan Daniel Bezsonoff acarona l’ideal al llarg dels seus llibres amb força naturalitat, amb l’afegitó de que sí, sabem el que ell pensa (sobretot en els dos volums que en podríem mig dir autobiogràfics). Com s’ho fa? No en tinc ni idea.\nQuan un sap descriure com ell ho fa, amb aquesta facilitat per crear imatges eloqüents, el següent pas, la prova de foc final, potser seria a veure com ens en sortim amb l’autoretrat físic i psicològic. I aquest és un altre dels seus punts forts. Tant és que ens confessi una misèria, com que no pugui amagar una punteta d’orgull legítim per una heroïcitat quotidiana. Amb les seves virtuts i defectes, rareses i vulgaritats, el Joan Daniel Bezsonoff de paper és un personatge tridimensional, tan interessant com els protagonistes de les novel·les més plenes de bombes.\nFins a quin punt l’escriptor es reinventa a si mateix, enfosqueix o il·lumina zones interessades de la seva persona, com a lector, aquí, poc m’importa. El personatge és creïble, es fa estimar sense recórrer a la peneta, a la simpatia excessiva, a la complicitat ni a cap de les trampes que els que em coneixen saben que sempre m’han tret més de polleguera.\nEs poden seguir les pistes literàries —ell mateix, despreocupat, ens les dóna— de com s’ho ha fet per arribar a aquest punt de qualitat narrativa del parlar del jo. Però la que a mi m’interessa de debò, la que de veritat m’emociona, és la que té a veure amb la humanitat, una immensa humanitat, que aquest home porta de fàbrica. No tinc ni idea —jo ho dic, com a lector no m’importa— de si l’autèntic Joan Daniel Bezsonoff és un complet mal parit o no. Però el sentit de la humanitat, d’entendre perquè s’accelera el batec del cor dels éssers humans, és una qualitat que va més enllà de la qualitat moral de l’observador. És pot ser un autèntic fill de puta i tenir aquesta qualitat, insisteixo.\nHi ha escriptors estupends, amb una tècnica insuperable, uns coneixements en tots els camps de la ciència i les lletres que fan caure de cul. Però si no tenen aquella qualitat humana, no m’interessen. I tant tenir-la com no, per mi és un misteri.\nHi ha qui parla d’amor, una vegada i una altra, i vinga, i fum-li cor, i passió, per aquí i per allà, amb tota la calor del tròpic, augmentada per un radiador de 3000 watts, i deu mil adjectius, i imatges sensuals de la pol·linització de totes les abelles del món juntes. i no hi ha manera: allò és fred, fals com dos duros sevillanus. Inhumà.\nI d’altres, que gasten un estil més proper a un manual sobre com fer anar una serra mecànica que una altra cosa, i potser parlen més de com funciona una calculadora de butxaca que no pas de sentiments i, ostres! Per molt que mirin d’ocultar-ho, són humans!\nAixò sí, quan s’ajunta la inhumanitat i la serra mecànica la sensació de desolació és tan enorme que venen ganes que baixi Jahvè, amb tota la seva ira, i et converteixi en una estàtua de sal d’una vegada.\nEn Joan Daniel Bezsonoff és, de fet, força sensual. Amb els exemples bèsties d’abans, podríem dir que és més a prop de l’estufeta que de la calculadora de butxaca, si voleu. Però tampoc es passa. Vull dir que no és un radical. Però la humanitat, això si que no, no la perd ni un moment.\nUna altra de les qualitats que gasta el rossellonès és la sinceritat balsàmica. No la utilitza com un flagell per expiar els pecats en públic, exercicis de contrició amb truculència pornogràfica. No se li veu una fam desesperada per netejar les culpes a la plaça pública. Però jo tampoc no he notat en cap moment que es buidi per narcisisme. O com a mínim no més enllà de l’imprescindible que tota persona —i més un escriptor, caram!— li toca per dret natural.\nSi usa la sinceritat és perquè se’l veu connectat a la humanitat, a la seva pròpia i a la de la resta. Tant com a veu narradora o com a protagonista, ell no va de superhome, terrible pecador sense consciència, que l’importa un rave ser un ésser injust, que està pel damunt del bé i del mal. Quan l’autor ens obre el cor ho fa amb aquell sentit de la humanitat que parlava abans que fa que els lectors ens hi reconeixem. Jo, almenys. I això sí, quan venen les escenes-confessionari, evita convertir-les en moments estel·lars del seu relat i fer-se aparèixer com un monstre aparatós. O, per l’efecte mirall inevitable que es produeix, passar-nos a nosaltres la culpabilitat. No. En Joan Daniel Bezsonoff no es venja de si mateix ni del lector.\nL’hora de buscar-li defectes\nEn uns llibres tan estudiats com els seus, on tot sembla estar mesurat i haver passat una colla de previews, com fan a Hollywood amb els films abans d’estrenar, em sorprenen certes reiteracions que tenen aire de defecte. Ja dic que em sorprèn que això passi en unes obres que respiren perfeccionisme. Això em fa dubtar de mi mateix com a lector i preguntar-me si aquestes repeticions no s’han elaborat d’una manera conscient, per crear algun tipus d’efecte que en mi fracassa.\nAquestes repeticions no són de l’estil de doble subratllat, com passa en alguns best-sellers, en els quals l’escriptor, per assegurar-se que el lector l’entengui, repeteix la mateixa informació de diverses maneres. Aquests autors de vegades ho fan per fer-se l’important, per desplegar el seu mostrari de possibilitats creatives, com si fos una mena de currículum, amb el conseqüent avorriment de l’autor per tanta palla inútil.\nNo, en Bezsonoff no sembla fer-ho per cap d’aquests motius, perquè ell, directament va repetint el que ja ha dit dos capítols enllà, gairebé igual. Jo no li veig el recurs retòric de la repetició, per crear un cert efecte hipnòtic ni res d’això. La veritat, se m’apareix com un defecte, una pífia que, només amb una rellegida més, la detectaria amb facilitat. Per agafar només els Taxistes del tsar —com es nota que ara és l’únic llibre que ara tinc en el meu poder!— calia repetir tantes vegades que la seva identitat era la catalana? Calia que ens informés tantes vegades que no sap rus, que s’ha posat a estudiar-lo, que no el domina, però que sempre hi ha alguna experiència que li demostra que en sap més que no es pensa? O per què, per recalcar les diferències entre en Leonid i en Mitrofan, ha de dir més d’una vegada que un es va nacionalitzar i l’altre romangué rus fins la mort?\nJa ho he dit —i ara em repeteixo jo, he, he— segur que hi ha alguna explicació. Un altre misteri insondable, que diuen. En tot cas, així com a ell li seria fàcil de fer aquests retocs, als lectors crec que ens fàcil d’oblidar aquest pecat, absolutament venial.\nEl següent no és un defecte, si no un matís diferent d’opinió entre ell i jo. Un matís, no la opinió completa. En Joan Daniel Bezsonoff és mostra a través dels llibres com una persona d’una nostàlgia total, inamovible, rodona. Jo també ho sóc molt de nostàlgic, però potser no tant.\nVull dir que no estic tan absolutament convençut que tot el que hi havia en els temps passats era tan bo, de tanta qualitat. Algunes coses, veritablement sí. I que en moltes d’altres ens donen gat per llebre, a la baixa, també. Però n’hi ha unes terceres en que estem molt millor i hi ha una pila d’assumptes que abans eren una autèntica potineria, i ara no. I hi ha bons professionals, i bons actors, i bons músics, i bons de tot. I abans, al costat de genis incommensurables, que jo adoro, sí, hi havia patates indigeribles. Com sempre.\nCada època és la edat d’or d’alguna cosa. Si estem tota l’estona lamentant-nos de com s’han perdut les edats d’or del passat, correm el perill que ens passin per davant dels nassos les que podem gaudir, ara mateix, i que després sigui ja massa tard per fer-ne un ús que ens hauria fet molt feliç. Repeteixo, jo també sóc un gran nostàlgic. Però per culpa d’això, entre d’altres factors, em passo la vida perdent oportunitats de present. Massa sospirar en direcció a les dècades, als segles antics. L’equilibri, la mesura, allò tan difícil d’assolir i tan fàcil de d’aconsellar, com si fóssim un lloro seria el ideal, suposo.\nAmb tot, sí que no tinc gaire esperança en que tot plegat no faci un pet com una gla més o tard o més aviat. Tinc confiança en la humanitat fins al punt d’esperar llaminadures que facin la vida més agradable, però no com perquè no repetim, una vegada i una altra, els mateixos errors que ens portaran a la autodestrucció. Que potser no serà cataclísmica. Ja ho veurem. O no. De fet, no en tinc ni idea.\nUna altra cosa que em xoca una mica és la quantitat de personatges hiperconscients de la importància de la riquesa lingüística. Les pàgines dedicades a la descripció de la parla concreta dels pobles i les gents, i de cada personatge, un a un, és superior al que s’acostuma a trobar fins i tot en llibres escrits per autèntics fanàtics de la llengua.\nPrecisament, jo que crec que sóc una persona que s’ho passa especialment bé amb aquest tipus de material al final només m’acaba quadrant a la perfecció del 100% és a Una educació francesa. Als taxistes del tsar gairebé —només hi ha algun brevíssim moment que dic, “aix! que aquí potser ens ha donat una mica massa de material pels lingüístaferits”—, però a les històries guerreres la presencia dels debats i descripcions de caire lingüístic arriben a desbordar una mica fora del got de mesurar un pel massa. Tampoc tant com per arruïnar cap llibre, ni tan sols cap capítol, ep. Però la sensació la he sentit.\nJo crec que és absolutament lícit que el senyor Bezsonoff faci de la seva fal·lera tota una manera de descriure, d’acostar-se al món i els personatges des d’un angle al qual ell és especialment sensible. Si altres autor, sensibles a les flors o a qualsevol altre detall, se’ls permet que observin l’univers a través de la seva obsessió, per què en Bezsonoff no pot emprar la seva, força personal, a més? Ja ho dic, que d’entrada ho trobo magnífic, i la major part de les vegades que ho fa m’hi trobo a casa. Però jo que també ho sóc de sensible en el tema —encara que infinitament més inculte que ell, això sí— de vegades pateixo perquè se li nota una miqueta massa la gana, la necessitat de dir el que té dins el pap. I em sap greu, perquè m’hi passaria hores escoltant el que té dins el pap aquest home.\nPer acabar aquest capítol tan maldestre, pensat per buscar les puces on n’hi ha ben poques, voldria fer-ho amb energia positiva. I parlant de llengües. Em sabria greu que amb això darrer que he dit, romanguès la idea que quan en Joan Daniel Bezsonoff parla de llengües la pífia. Això no és així en absolut. Justament aquest es un dels seus màxims atractius! El que jo volia arxivar a l’apartat “defectes” és només quan això m’ha estat una mica excessiu, cosa que passa molt poques vegades. La major part del temps, el mateix és una festa. No em faria una matada d'entrada com aquesta per parlar d'un escriptor que no m'agradés! Per denunciar una situació injusta, el que calgui. Però no tinc tanta mala bava de gastar esforços gratuïts per carregar-me un artista que detesto. Amb una frase irònica, de passada, en tinc prou. I després em sap greu, perquè penso qui sóc per carregar-me la feina d'algú. Sóc així de bleda, ves.\nVull dir: m’encanta quan parla d’aprendre llengües, de les frases úniques, en francès, en rus, en català, en castellà, en alemany, en occità, insubstituïbles, intraduïbles. De la importància de l’aroma de cada accent. M'agrada quan dedica un moment a fer un homenatge al bonic mot anglès "homesick".\nEn un antic programa del canal 33, dirigit i presentat pel Vicenç Villatoro, un crític del programa —no en Villatoro, que el vaig trobar exquisit, com sempre— deixava anar la rucada, tan típicament d'"aquí baix", de que Les amnèsies de Déu li semblava una barreja d'Allò! Allò! i Segle XX. No comment. Després, aquest mateix crític acusava Bezsonoff d’excés de documentació. Jo trobo, si de cas, que el que hi ha és un excés d’ignorància militant en segons qui, que cobra per no tenir-ne.\nHi ha algú que, sense una preparació prèvia, sigui capaç de pair la quantitat de personatges que surten a Guerra i Pau, ja que l’hem esmentat? Jo el vaig llegir de nano, sí, però recordo que duia una llibreta on anava apuntant els distints arbres genealògics, amb aquells noms fascinants, però endimoniats, perquè tan llest tampoc era jo (i sí, senyor Bezsonoff, jo també vaig veure la sèrie de la BBC quan tenia només un any més que vós). I que me’n dieu de tantes i tantes obres, des de l’antiga Grècia, amb tots els seus Déus i història prèvia de llegendes i herois que cal conèixer per gaudir de la lectura, fins a d’altres, de les cultures més diverses, que només pots realment fruir a gust si fas un esforç per informar-te o, directament, ets un esnob?\nLa documentació mai fa mal, exepte quan només serveix per a ocultar que no hi ha substància o quan es presenta atropelladament, en forma de caos. Com que aquí de substància n'hi ha com per aparar un tren i el caos està en altres planetes, benvinguda sigui.\nI per acabar, una marejada de perdiu sobre la identitat, apa\n“Conec millor la vida de Frederic Mistral o de Pierre Benoit que la del meu avi rus”.\n"Tothom balla enmig de les seves identitats sense poder seguir sempre l’orquestra. D’on vinc? D’on sóc?”\nFlorenci Salesas le 13-11-2009 à 16:42:17\nCaram, si que l'heu enganxat de pressa! Quin honor! Me'n alegro que us hagi agradat.\nEn rellegir-lo aquest matí, encara li he trobat moltes errades mecanogràfiques, ortogràfiques, que corregiré quan pugui. No transformaré el text, però. Així quedarà, que tampoc tinc tanc de temps (encara em queda una entrada amb bibliografia, a més).\nEstava una mica preocupat per algunes suposicions que faig una mica agosarades. Tampoc volia caure en l'adulació: a mi em fa ràbia que m'ho trobin tot maco. M'he esforçat en ser sincer.\nLa meva dona m'advertia que l'autor, si per casualitat llegia aquesta botifarra, es pensaria que jo sóc un psicòpata. Jo li deia que prou feina devia tenir ja. En tot cas, no patiu, que a part de la parella, tinc ex-parelles, fills, hi ha massa gent que sap on visc --policia inclosa-- i ja tinc la vida massa complicada com per dedicar-me a perseguir d’escriptors, músics o astronautes, a la recerca d’autògrafs, o per exigir-los hi que no canviïn de registre o gènere. Què cadascú faci el que vulgui, o pugui. A més, si se'm mata d'un cop de pala acostumo a morir a la primera: això de ressuscitar repetides vegades, cada vegada més desmanegat i amputat, per allargar la pel·lícula i fer patir el bo, se'm dóna molt malament. I finalment, jo tampoc aguanto que em vinguin pesats a tocar els nassos, a veure si em treure'm alguna cosa.\nDisculpeu el comentari tan llarg, i moltes gràcies per les estones tan bones i les reflexions que m'heu inspirat amb la lectura dels vostres textos. Molta sort!


Els dies de Dèdal: de gener 2011\nEl món de l’otium a l’època romana, curs a Tarragona\n“El món de l’otium a l’època romana” és el nou curs d’extensió universitària i de formació de professors de secundària organitzat per L’Institut Català d’Arqueologia Clàssica i el Camp d’Aprenentatge de Tarragona. El curs, obert a tothom i amb matrícula gratuïta, tindrà lloc a l’ICAC del 14 al 19 de febrer de 2011. Places limitades.\nDilluns 14 de febrer:\n17,30 a 19 h: Els jocs en l'antiguitat romana, Diana Gorostidi.\n19 a 20 h: Els jocs en el món romà. Aplicació didàctica, Jordi Tortosa.\nDimarts 15 de febrer:\n17,30 a 19 h: L’amfiteatre i el circ de Tàrraco, Josep Maria Macias.\n19 a 20: h Presentació del material didàctic d’aquests espais, Marta Segura.\nDimecres 16 de febrer:\n17,30 a 19 h: Otium et negotium: dos conceptes contraposats, Isabel Rodà.\n19 a 20 h: Les termes com a punt de trobada més enllà de la higiene, Núria Montardit.\nDijous 17 de febrer:\n17,30 a 19 h: El món del teatre romà càrrec, Jesus Carruesco,\n19 a 20 h: Treball didàctic per a primària i secundària d’aquest espai, M.Joana Virgili.\n17,30 a 19 h L’alimentació en època romana, Pilar Camañes.\n19 a 20h: Experiències didàctiques d’educació primària i secundària entorn de l’alimentació romana, M. Joana Virgili.\n9 a 13h: Recorregut didàctic, a escollir, amb l’aplicació directa del material didàctic emprat per els alumnes, segons nivells: L’amfiteatre i el circ o La vil·la romana dels Munts. N. Montardit, M. Segura, J. Tortosa i M.J. Virgili\nLa resta d’hores, fins a completar les 30 h assenyalades, correspondran a treballs relacionats amb el tema objecte d’aquest seminari per via telemàtica.\nDies 14-18 a l'ICAC, Plaça d’en Rovellat, s/n, Tarragona.\nEscrit per Sebastià Giralt el dia 24.1.11 0 comentari(s)\nTemes: cursos, didàctica\nV Jornades de Didàctica de les Llengües Clàssiques\nEnguany se celebra la cinquena edició de les Jornades de Didàctica de les Llengües Clàssiques, organitzades pel Col·legi de Llicenciats i l'ICE de la UAB, del 18 al 19 de març del 2011 a la Casa de Convalescència de l'Hospital de Sant Pau, a Barcelona.\nEscrit per Sebastià Giralt el dia 18.1.11 0 comentari(s)\nTemes: congressos-trobades..., didàctica\nRenovació i ampliació del Museu de Badalona\nCom sabreu, el passat 17 de desembre es va inaugurar l'ampliació i renovació del Museu de Badalona, que per cert també ha renovat el seu web, tot i que encara no està complet. Al museu ara s'hi poden veure no solament les termes de tota la vida, sinó també una part de la trama urbana de la ciutat romana de Bètulo, amb una museització atractiva i didàctica. A més, ha augmentat i s'ha millorat la col·lecció d'objectes exposats, malgrat la falta d'explicació per a cadascuna de les peces que esperem que s'hi afegeixi aviat.\nMés informació: El punt, El periódico, El país (Salutariter delecto),\nUs deixo amb una breu galeria fotogràfica de la nova museització i amb una de les peces més destacades de la col·lecció: la Tabula hospitalis.\nMP(eratore) NERVA CAESAR(e) · TRAIANO\nAVG(ugusto) · GERM(anico) · II (iterum)\nC(aio) · POMPONIO · PIO CO(n)S(ulibus)\n(ante diem) VI(sextum) IDVS IVNIAS\nBAETVLONENSES EX HISPANIA CITERIO\nRE · HOSPITIVM FECERVNT\nCVM Q(uinto) LICINIO SILVANO GRANIANO\nEVMQVE LIBEROS POSTEROSQVE\nEIVS · SIBI LIBERIS · POSTERISQVE\nSVIS PATRONVM COOPTAVERVNT\nQ(uintus) · LICINIVS SILVANVS GRANIA\nNVS · BAETVLONENSES · EX HIS\nPANIA CITERIORE IPSOS LIBE\nROS POSTEROSQVE EORVM · IN\nFIDEM CLIENTELAMQVE · SVAM\nQVE SVORVM RECEPIT\nQ(uintus) CAECILIVS · TERTVLLVS\nSota el segon consolat de l'Emperador Nerva Cèsar Trajà August, Germànic, i el de Gai Pomponi Pius, el sisè dia dels idus de juny, els betulonenses de la Hispània Citerior han fet un pacte d'hospitalitat amb Quint Licini Silvà Granià i l'han escollit com a patró d'ells mateixos, dels seus fills i dels seus descendents, a ell, els seus fills i els seus descendents. Quint Licini Silvà Granià ha acollit sota la seva fidelitat i clientela, així com la dels seus fills i dels seus descendents, els betulonenses de la Hispània Citerior, els seus fills i els seus descendents. Ha actuat com el seu delegat Quint Cecili Tertul.\nFont: Georges Fabre - Marc Mayer - Isabel Rodà, Inscriptions romaines de Catalogne, París, Centre Pierre Paris - Bellaterra, Universitat Autònoma de Barcelona, 1984-2002.\nVol. I, núm. 139.\nEscrit per Sebastià Giralt el dia 5.1.11 0 comentari(s)\nTemes: arqueologia, llatí\nVisites virtuals a edificis i ciutats romans de Catalunya\nHistotube és un canal català que reuneix vídeos d'història. Aquí en teniu uns quants sobre edificis i ciutats romanes:\nTermes públiques d'Ilerda\nLa via sepulcral de la plaça de la Vila de Madrid (Bàrcino)\nEscrit per Sebastià Giralt el dia 4.1.11 0 comentari(s)\nEl món de l’otium a l’època romana, curs a Tarrago...\nV Jornades de Didàctica de les Llengües Clàssiques...\nVisites virtuals a edificis i ciutats romans de Ca...


Posem-hi xifres. Sant Cugat ha empitjorat | Ciutadans | Sant Cugat\nD’aquí poc més d’un any estarem immersos a la campanya electoral de les eleccions municipals. D’això m’agradaria parlar al meu article del mes vinent. Deixeu-me en aquesta ocasió fer una anàlisi prèvia, analitzar quin és l’estat general de la ciutat actualment, que em portarà el mes vinent a opinar sobre com aquest estat de la ciutat hauria d’afectar a la tria dels ciutadans sobre qui serà el nostre proper alcalde o alcaldessa.\nBen segur podem trobar opinions que diguin que la gestió del nou govern municipal ERC-PSC-CUP ha estat un èxit. També podem trobar opinions (com la meva) que opina totalment el contrari. Per tant, fugim de les opinions i posem-hi xifres. Quina és l’opinió general dels ciutadans? Acudim al darrer observatori sociològic de l’any 2021. Algunes dades: 1. El 37% dels santcugatencs opina que la ciutat ha empitjorat el darrer any, per contra un 26% creu que ha millorat. 2. La valoració de l’Estat general de la ciutat baixa a mínims històrics. Mai, des que tenim dades (Juliol 2014) la dada era tan baixa. 3. La neteja i higiene dels carrers també es desploma i obté la valoració més baixa des que tenim dades. 4. L’accés a l’habitatge, gran emblema del govern tripartit, també baixa. 5. La valoració de l’alcaldessa Mireia Ingla i la valoració del govern ERC-PSC-CUP és la pitjor valoració d’una alcaldessa i d’un Govern des que tenim dades.\nEsperarem al proper observatori sociològic per veure si la situació ha millorat, però actualment l’opinió de la gent sobre l’actuació del Govern tripartit és molt molt negativa.\nEtiquetas: alcaldesa sant cugat, observatori sociològic, xifres\nEntrada anteriorJusticia o arbitrariedad Entrada siguienteSeguridad vial


Calendari d'advent solidari del Grup Alba | Lleida.com\nCalendari d'advent solidari del Grup Alba\nEl Grup Alba ha reinventat el seu tradicional calendari solidari per recaptar fons per a les activitats dels alumnes de l’escola Alba, que atén nens i joves amb especials dificultats, i aposta per un calendari d’advent per a aquestes festes de Nadal.\nA cada una de les caselles entre l’1 i el 24 de desembre hi haurà un arrugat, la galeta més famosa del Rosal, per commemorar alhora el centenari de l’obrador. A més a més, el miler de calendaris amagaran 5 arrugats d’or per simular la idea de la història de Charlie i la fàbrica de xocolata. Els afortunats seran obsequiats amb el conte que explica la història dels arrugats, escrit pel periodista Carles Capdevila, i gaudiran d’una visita a l’obrador. La iniciativa compta amb la col·laboració de l’empresa Ondara Logística.\nEl calendari d’advent, que costa 12 euros, pot adquirir-se a la botiga online botiga.aalba.cat i, a partir de principis del mes de novembre, estarà disponible en diferents punts de venda.\nEl coronavirus ha obligat aquest any el Grup Alba a buscar una alternativa per al seu calendari, que cada any protagonitzaven els alumnes de l’escola amb diferents fotografies. Així mateix, l’entitat també fa una crida als ciutadans perquè comprin aquest calendari solidari.\nLa venda de dècims de loteria de Nadal ha caigut un 30%\nMalestar a Jaume I al perdre el Mercat de Nadal


"La detenció dels 113" a "Dies de transició"\n"Dies de transició" es remunta dilluns fins l'any 1973, quan una reunió clandestina a una església de Barcelona va acabar amb 113 persones a la presó.\n25/03/2004 - 00.00\nDilluns a TV3, segon capítol de la sèrie documental "Dies de transició", que parla sobre els anys de la transició política a Catalunya, des del tardofranquisme fins a la recuperació de la democràcia.\n"La detenció dels 113. L'Assemblea de Catalunya"\nEl diumenge 28 d'octubre de 1973, unes 150 persones van entrar a l'església de Santa Maria Mitjancera de Barcelona. Només eren les deu del matí, i tots havien fet plans per a la resta del dia. Uns havien quedat per dinar amb la família i d'altres havien d'anar al camp del Barça per veure el debut de Cruyff amb la samarreta blaugrana. Ningú va preveure que la jornada acabaria a la presó.\nAquell matí, persones de totes les edats i professions van pujar al primer pis de la parròquia per celebrar una reunió clandestina. Tots pertanyien a l'Assemblea de Catalunya, la primera plataforma unitària antifranquista que lluitava per aconseguir la democràcia. Els seus membres formaven part de partits polítics clandestins i sindicats il·legals, però també de col·legis professionals i associacions de veïns.\nTot i que els assistents havien anat amb compte, la policia va localitzar la reunió i en pocs minuts va encerclar l'església. A dos quarts d'onze els grisos van irrompre dins la sala. Aprofitant els primers moments de confusió alguns van poder fugir, però la majoria van ser detinguts. 113 persones. Tots van anar a la presó.\nAlguns dels detinguts com Raimon Obiols, Xavier Folch, el pescador Josep Ayza o l'advocada Assumpció Sallés reviuen en aquest capítol la detenció a l'església, les 72 hores passades a Via Laietana, els interrogatoris de la brigada social i els mesos de presó.\nEl 28 d'octubre del 73 va canviar la història de l'Assemblea. La policia no va calcular les conseqüències d'aquesta detenció massiva. De seguida hi va haver una gran mobilització ciutadana de suport als detinguts, i es va engegar una campanya de solidaritat que va tenir ressò internacional. El règim va convertir públicament l'Assemblea de Catalunya en l'"Oposició".\nEl primer part al metro de Barcelona!


Casa en venda amb increïbles vistes al mar a Alella - Immobiliària de Luxe a Barcelona i al Maresme HJAPÓN\nRef. 00612 | Venda | Disponible\nCasa en venda amb increïbles vistes al mar a Alella\nPropietat de luxe en venda a Alella amb jardí i piscina i molt a prop del mar i Barcelona\nParcel·la: 1250 m2\nCòmoda i luxosa casa en venda a Alella a prop de Barcelona centre. La casa es distribueix en diverses semiplantes i des de qualsevol punt es gaudeixen unes bones vistes al mar. A la planta baixa té el menjador, el saló, la cuina amb un meravellós porxo d’estiu que dóna al jardí, a la piscina i la zonade barbacoa. La casa disposa de tres grans habitacions suites amb vestidors i banys complets. A la planta superior trobem unes golfes actualment convertida en biblioteca amb una gran terrassa solàrium. La vila disposa de garatge per a dos cotxes i un còmode jardí pla amb arbres.\nVila en venda molt a prop del centre d’Alella, a escassos 10 minuts de Barcelona centre. Casa molt ben situada en un dels millors barris d’Alella, amb meravelloses vistes al mar ia la muntanya. Còmoda casa molt a prop del port esportiu del Masnou i prop de col·legi internacional.\nEdifici en venda amb local comercial i habitatge al centre d'Alella\nImmoble comercial amb diferents usos industrials i amb habitatge de 260m²


Mistral Apartment Blankenberge Bèlgica - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nPer als viatgers què vulguin captar les imatges i els sons de Blankenberge, Mistral Apartment és l'el·lecció perfecta. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nLes instal.lacions i els serveis que proveeix Mistral Apartment asseguren una estada plaentera als seus clients. Per a la comoditat i comfort dels seus clients, l'hotel ofereix habitació familiar, ascensor.\nGaudiu de les comoditats d'alta gama com ara calefacció, balcó/terrassa, aparell de televisió LCD/pantalla de plasma, reproductor de DVD/CD, nevera per tal de relaxar-vos després d'un cansat dia. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Si buscau un allotjament còmode i adequat a Blankenberge, faci de Mistral Apartment la vostra llar.


Habiliten tres espais més com a punts d´´aparca i compra´ - Empordà\nHabiliten tres espais més com a punts d´´aparca i compra´\nSón als carrers Tuyet Santamaria, Zamora i a la plaça Assumpció i se sumen al de Pericot\nLes places d´"aparca i compra" del carrer Tuyet Santamaria són a l´alçada del número 16. marc martí\nGIRONA | T.CARRERAS L'Ajuntament de Girona ha habilitat tres carrers més com a punts d'"apacar i compra". La mesura, que fa uns mesos ja es va posar en marxa al carrer Pericot, permet als conductors poder estacionar el vehicle deu minuts en un determinat espai durant un màxim de deu minuts per tal anar a comprar en algun dels establiments de la zona. De fet, els indrets escollits tenen cert moviment comercial i s'han escollit estratègicament. Es tracta del carrer Tuyet Santamaria, a la part baixa de Montilivi,a la Plaça Assumpció de Sant Narcís i al carrer Zamora, també en aquest darrer barri. Aquestes zones reservades se sumen a l'existent a l'avinguda de Lluís Pericot, a la part alta de Montilivi.\nEl regidor de Mobilitat, Via Pública i Seguretat de l'Ajuntament de Girona, Joan Alcalà, ha explicat que aquests tres punts s'han habilitat provisionalment i que si tot va bé acabaran essent definitius. Joan Alcalà ha afegit que la intenció és anar instaurant més punts d'aquest tipus en altres parts de la ciutat. Això sí, el representant municipal ha assenyalat que sempre es consensuarà amb les parts afectades abans de tirar endavant qualsevol proposta.\nSense càmeres de control\nEl regidor ha explicat que han escollit els llocs després d'estudiar les demandes existents i perquè encaixen amb el sistema de mobilitat que desitja l'equip de govern. Amb aquesta mesura es busca afavorir tant als comerços com als clients ja que es pot deixar el vehicle aparcat per fer una compra, una gestió ràpida o un encàrrec. Els tres nous punts han estat ja senyalitzats adequadament per evitar conflictes i s'hi poden veure uns cartells on s'explica que shi pot aparcar lliurement un màxim de deu minuts, de dilluns a dissabte, entre les nou del matí i les vuit del vespre. els espais estan pintats amb línies de color blau, per diferenciar-se de la resta d'estacionament del carrer, tot i que no places de zona blava ni de pagament.\nInterès d'altres barris\nTot i que inicialment estava previst controlar el temps de durada de l'estacionament mitjançant un sistema fotogràfic, de moment, el regidor ha dit que "confia" en els conductors i el bon "ús" que en faran a l'hora d'utilitzar aquestes places d'aparcament. De fet, segons ha indicat Joan Alcalà, ja disposen del mecanisme per poder instal·lar-lo quan es consideri necessari, però per ara no ha calgut posar-lo a Pericot on aquest model d'aparcament funciona des de ja fa uns mesos sense conflictes. Va ser la posada en marxa d'aquest sistema d'estacionament a Pericot el que va despertar l'interès d'altres associacions de comerciants que van demanar poder instaurar-lo en algun dels carrers de la seva zona amb problemàtica per aparcar-hi.


Fabricació i fàbrica de targetes de Nadal a la Xina | Xintianda\nCaixes de cosmètics\nCaixes de tapa i base\nMaterials: Paper d'art, paper kraft, CCNB, C1S, C2S, paper platejat o daurat, paper fantàstic, etc... i segons la sol·licitud del client.\nDimensió: Totes les mides i formes personalitzades\nImprimir: CMYK, PMS, serigrafia, sense impressió\nCaracterística de la superfície: Laminació brillant i mat, estampació en calent, impressió de floc, plegat, calendari, estampació, trituració, envernissat, relleu, etc.\nProcés per defecte: Troquelat, encolat, puntuació, perforació, etc.\nCondicions de pagament: T/T, Western Union, Paypal, etc.\nPort d'enviament: Qingdao/Xangai\nMés enllà de muntar i decorar el teu arbre de Nadal i de celebrar el Pessebre, poques activitats de vacances són més tradicionals que enviar targetes de Nadal als éssers estimats, amics i socis de negocis, de prop i de lluny. Per ajudar-vos a recordar a tots els vostres curiosos que esteu pensant en ells aquestes festes,Xintianda té una gamma completa de targetes de vacances per adaptar-se a qualsevol estil i pressupost.\nTrobaràs centenars de targetes de Nadal en caixa, per a una manera econòmica de compartir les felicitacions de temporada, bon Nadal o bones festes amb tothom de la teva llista. Amb tants dissenys per triar, trobareu alguna cosa que us parli, des de personatges preferits fins a targetes de Nadal religioses que celebren el motiu de la temporada. Les targetes de Nadal emergents i les targetes amb plomes, plenes d'escenes d'hivern elaborades i adorables, també serveixen de regal per mostrar i estan garantits per impressionar.\nLes targetes de felicitació de vacances us ofereixen l'oportunitat de trobar el missatge de Nadal perfecte per a cada persona que estimeu i mostrar que us importa des de qualsevol lloc. I ara, podeu afegir el vostre missatge personal escrit a mà a una targeta. Trobareu targetes per satisfer tot tipus de necessitats úniques, com ara targetes de Nadal per als éssers estimats a l'exèrcit i fins i tot targetes d'aniversari de Nadal per a aquells que tinguin la sort (o els desafortunats) de celebrar el seu aniversari el dia de regals més gran de l'any. . Les targetes de felicitació de Nadal van des de targetes en espanyol, francès i molts altres idiomes, fins a divertides targetes de Nadal, fins als bells detalls i adorns de les targetes Signature, de manera que segur que trobareu alguna cosa per a tothom.\nPer a aquells que els agrada escriure un butlletí de Nadal per compartir els triomfs i les tragèdies del vostre any, consulteu la nostra selecció de paper de butlletí de Nadal, que s'executa fàcilment per la majoria d'impressores domèstiques. Voleu planificar amb antelació i afegir algunes notes d'agraïment temàtiques de vacances al vostre carretó, perfectes per a regals d'amfitriona i per tenir a mà després de les vacances. Si esteu planejant algunes festes de vacances, consulteu les invitacions de festes de Nadal per a una planificació ràpida i senzilla de festes. També és possible que vulgueu comprar articles per a la festa de Nadal, com ara plats i tovallons d'un sol ús, i articles bàsics d'entreteniment per a les vacances, des de copes de cervesa fins a encants de vi festius.\nAnterior: bosses de joies\n▶ COM FER COMANDES PERSONALITZADES\nCom puc obtenir un pressupost personalitzat?\nPodeu obtenir un pressupost a través de:\nVisiteu la nostra pàgina de contacte o envieu una sol·licitud de pressupost a qualsevol pàgina de producte\nXateja en línia amb el nostre suport de vendes\nEnvieu per correu electrònic les dades del vostre projecte a info@xintianda.cn\nPer a la majoria de sol·licituds, normalment s'envia un pressupost per correu electrònic en un termini de 2 a 4 hores laborables. Un projecte complex pot trigar 24 hores. El nostre equip d'assistència comercial us mantindrà informat durant el procés de cotització.\nXintianda cobra una tarifa de configuració o disseny com ho fan alguns dels altres?\nNo. No cobrem tarifes d'instal·lació ni de placa independentment de la mida de la comanda. Tampoc cobrem cap quota de disseny.\nCom puc pujar la meva obra d'art?\nPodeu enviar la vostra obra d'art per correu electrònic directament al nostre equip d'assistència de vendes o podeu enviar-la mitjançant la nostra pàgina de sol·licitud de pressupost a la part inferior. Ens coordinarem amb el nostre equip de disseny per dur a terme una avaluació gratuïta de les obres d'art i suggerir qualsevol canvi tècnic que pugui millorar la qualitat del producte final.\nQuins passos estan implicats en el procés de comandes personalitzades?\nEl procés per obtenir les vostres comandes personalitzades consta de les següents etapes:\n1.Consulta de Projecte i Disseny\n2.Preparació i aprovació del pressupost\n3.Creació i avaluació d'obres d'art\n4. Mostra (a petició)\nEl nostre director d'assistència de vendes us ajudarà a guiar-vos a través d'aquests passos. Per obtenir més informació, poseu-vos en contacte amb el nostre equip d'assistència de vendes.\n▶ PRODUCCIÓ I ENVIAMENT\nPuc obtenir mostres abans de la comanda a granel?\nSí, hi ha mostres personalitzades disponibles a petició. Podeu sol·licitar mostres en paper del vostre propi producte per una tarifa de mostra baixa. Alternativament, també podeu sol·licitar una mostra gratuïta dels nostres projectes anteriors.\nQuant de temps es triga a produir comandes personalitzades?\nLes comandes de mostres en paper poden trigar entre 7 i 10 dies laborables a produir-se depenent de la complexitat del projecte. Les comandes a granel es produeixen normalment en un termini de 10 a 14 dies laborables després que s'hagin aprovat l'obra d'art final i les especificacions de la comanda. Tingueu en compte que aquests terminis són aproximats i poden variar en funció de la complexitat del vostre projecte particular i de la càrrega de treball de les nostres instal·lacions de producció. El nostre equip d'assistència de vendes discutirà els terminis de producció amb vostè durant el procés de comanda.\nQuant de temps triga a lliurar-se?\nDepèn de la forma d'enviament que trieu. El nostre equip de suport de vendes es posarà en contacte amb actualitzacions periòdiques sobre l'estat del vostre projecte durant el procés de producció i enviament.\nParc industrial de Xiaozhoucun, districte de Chengyang, Qingdao, Xina\nAnàlisi de tendències del disseny d'envasos el 2021


Història de Calvià. Dels primers habitants a l'època contemporània\nEn aquest apartat repassam la història de Calvià. Des dels primers habitants que poblaren el municipi, a l’època contemporània. Esdeveniments crucials al nostre desenvolupament com a poble.\nLes Illes Balears, per la seva posició central en el Mediterrani Occidental, han estat sempre connectades amb les principals dinàmiques històriques continentals, si bé aquestes dinàmiques s’han concretat de manera específica a les Illes.\nEls primers habitants del municipi. Calvià durant la prehistòria (des de l'edat del coure fins a l'època Post talaiòtica)\nCalvià té una gran riquesa arqueològica, amb 116 jaciments documentats. Això converteix al municipi en un mirador privilegiat per a conèixer la diversitat de cultures i pobles que, al llarg del temps, van habitar les Illes Balears. Les primeres evidències de la presència humana en el municipi s’han trobat en la Cova d’en Pellicer i es remuntarien a l’Edat del Coure (2500 i el 1900 A. C.). A partir d’aquest moment l’ocupació prehistòrica de Calvià queda reflectida en molts jaciments. Durant l’última fase de la prehistòria (Segona Edat del Ferro), la zona de Calvià, a través del jaciment del Puig de Sa Morisca adquireix un especial protagonisme com a àrea d’intens contacte amb el món púnic i de redistribució dels seus productes cap a l’interior de l’illa.\nEn els següents enllaços es desenvolupen els trets que defineixen les diferents fases de la prehistòria del municipi i els jaciments arqueològics més destacats de Calvià.\nDels primers indicis d'ocupació humana a les Balears fins a l'Edat del Bronze:\nLa cultura talaiòtica:\nLa cultura postalaiòtica:\nRomans, vàndals i bizantins\nDurant l’època antiga, des del 123 a. C. fins al 902-903 d. C., s’estén un llarg període, en el qual romans, vàndals i bizantins van deixar la seva empremta en l’arxipèlag. Les insulæ Baliares (Mallorca i Menorca) van estar lligades a l’esdevenir de l’Imperi romà des del 123 a. C. fins al segle IV d. C. Aquest període està clarament reflectit en el municipi amb el jaciment romà de sa Mesquida, una de les dues úniques viles romanes excavades a Mallorca. Sabem que, a partir del segle V, Mallorca va sofrir l’acció dels vàndals durant cent anys, moment en el qual el general bizantí Belisario la va conquistar, establint al seu poble per espai d’un altre segle. No obstant això, es compta amb escassa informació en relació als fets esdevinguts entre meitat del segle VII i la conquesta musulmana del segle X d. C., per la qual cosa aquesta ha estat denominada com l’època fosca.\nPer a una visió més completa del llegat romà i tardoantic en el municipi i a les Illes Balears:\nRomans, vàndals i bizantins. Esbós històric d'unes illes dominades:\nQalbiyan. El municipi en època medieval islàmica\nUna de les cultures que ha exercit major influència a Mallorca i als seus pobles és la islàmica. El califat Omeia de Córdoba va conquistar Mallorca l’any 902 i Calvià va passar a formar part de la divisió administrativa Juz’d’*Ahwaz al-Madina. Podem dividir l’època islàmica en cinc fases, en funció de raons d’història política i institucional: època califal (903-1015), la taifa Dénia-Balears (1015-1087), taifa de les Illes Balears (1087-1115), època almoràvit (1115-1203) i, finalment, època almohade (1203-1229).\nEn el següent arxiu es presenta una breu síntesi històrica del període islàmic a Mallorca:\nQalbiyan. Calvià durant l'època medieval islàmica:\nLa conquesta de Jaume I. Calvià en l'Edat mitjana (1229- 1492 d. C.)\nUn dels fets històrics que més ha marcat la cultura i la tradició de Calvià és l’arribada del rei Jaume I d’Aragó (Corona d’Aragó), que va desembarcar en Santa Ponça el 10 de setembre de 1229. Després del període de conquesta, es va produir el Repartiment i es va concedir a Berenguer de Palou, bisbe de Barcelona, el terme de Calvià i els municipis confrontants. Durant aquests anys es van consolidar els nuclis de població de Calvià i És Capdellà. El primer d’ells, Calvià, va néixer com a vila en 1285, durant el regnat de Jaume II.\nLa conquesta cristiana de Mallorca va suposar un canvi radical en tots els aspectes, des de l’economia, amb la introducció d’una agricultura de secà, fins a l’arribada d’una nova llengua i religió, passant per aspectes tan importants com l’estructura familiar, l’organització social i un nou model polític, tot això sota una estructura feudal.\nEn els següents arxius s’expliquen de manera detallada la conquesta de Mallorca i els trets més significatius del municipi durant l’Edat mitjana\nCalvià i la conquista de Jaume I (1229):\nCalvià durant l'època medieval a Mallorca:\nCalvià en l'època moderna (1491-1811 d. C.)\nFactors com les difícils comunicacions terrestres o el major grau de dispersió de la seva població respecte a altres comarques insulars han fet que les aportacions sobre la història d’època moderna de Calvià siguin relativament escasses. Durant aquesta època, la població de Calvià a penes va augmentar i la seva estructura econòmica i social s’organitzava entorn de les possessions, autèntics eixos vertebradors de la vida del municipi.\nEn el següent arxiu s’analitza el paper de Calvià en el moviment agermanat, la seva demografia i les seves principals activitats econòmiques durant l’edat moderna.\nCalvià en l'època moderna:\nCalviá en l'època contemporània\nLa història contemporània del terme de Calvià ha estat complexa, variada i plena de matisos. En ella, els marcs socioeconòmics i polítics de Mallorca i del conjunt de l’Estat han condicionat l’esdevenir del terme i la seva pròpia idiosincràsia. D’especial importància per a la configuració territorial, econòmica i social actual del municipi és l’enorme desenvolupament que a partir dels anys 60 va tenir Calvià, centrat principalment en un turisme de platja i oci.\nLa lectura del següent text els servirà per a comprendre l’evolució històrica d’aquest període.\nCalvià a l'època contemporània:


La queixa dels 45 anestesiòlegs | Aleix Cabrera\n17 Novembre 2007 · by Aleix Cabrera\t· in Comunicació.\t·\n[…] es tractava la notícia de manera no objectiva, tendenciosa i amb el més pur estil de la premsa groga […] amb premeditació, traïdoria i intencionalitat […] TV-3 va fer un judici de valor, paral.lel al de la justícia, associant el nom de la doctora a l’error produït en la transfusió…\nSón brisalls de la carta d’Ancor Serrano Afonso i 44 anestesiòlegs més que avui apareix a El Periódico de Catalunya. Paraules més plenes de ressentiment que de precisió. Sí, Senyor Serrano, no se’ns ofengui més encara. Està clar que vosté i qualsevol treballador de l’Hospital de Bellvitge hauria preferit que el nom del centre hospitalari brillés per un nou avenç en el terreny de la medicina que no per una errada fatal. Suposo que els periodistes també ho preferim.\nAquesta vegada no hem pogut parlar d’excel·lències, sinó d’un infortunat error en la transfusió de sang d’un pacient. Un error humà, per la persona que el va cometre; un error mèdic, pel metge responsable de l’equip, i un error hospitalari, en tant que succeeix al recinte. Per tant, deixem-nos de quin és l’adjectiu més apropiat a l’error, que l’error hi va ser.\nEs queixa que la televisió pública mostrés el nom i cognoms de la metgessa que signà l’informe mèdic. No va desencaminat en demanar més cura quan es tracten aquests temes i que s’obviïn els noms. Al domini públic, el que de veres li importa és què ha passat, que un pacient convalescent ha mort per una doble transfusió errònia a l’Hospital de Bellvitge, perquè de jutjar qui sigui ja se n’encarrega el jutge i quan hi hagi sentència serà una altra cosa.\nEl Senyor Serrano també parla de “notícia tendenciosa” i, si amb això vol dir que no s’hi reflectia prou el parer de l’hospital, sàpiga que al primer teletip d’agència constava que “l’hospital no s’ha volgut pronunciar al respecte”. Aleshores ens surt amb això de la “premeditació”, un terme del dret penal que s’aplica en casos d’homicidi. Ara, si el que volia dir és que el periodista ha meditat la notícia abans d’emetre-la, és a dir que l’ha raonada dues i tres vegades, accepto l’apreciació.\nTot i això, dubto que el seu to sigui tan amable perquè, tot seguit, retorna al glosari judicial i acusa la notícia de “traïdoria”, és a dir que el periodista hauria actuat amb “la cautela necessària per assegurar l’execució d’un delicte sense córrer cap risc”. Això eleva la redacció de notícies a la categoria de delicte (deu ser que hi ha notícies que maten). Amb qualificatius d’aquesta índole, diguim, ara, qui acusa a qui.\nEtiquetes: El Periódico de Catalunya, hospitals, mitjans de comunicació, periodisme, salut, Televisió de Catalunya\n← Blade Runner + Vangelis\nEl pelador de carxofes →\n2 responses to “La queixa dels 45 anestesiòlegs”\nAleix 18 Novembre 2007 a les 23:29 · · Respon →\n>Hola Eva! Gràcies per la teva empremta. Si això que dius és cert i hi ha més casos com aquest encoberts, aleshores animo a les persones afectades que es posin en contacte amb les agències de notícies EFE, Europa Press o similars, i mitjans locals, i enviïn cartes al director dels diaris, i contactin amb magazins com el del Bassas a la ràdio o del Cuní a la televisió.\nEva 18 Novembre 2007 a les 21:06 · · Respon →\n>ja van pels 30mil signants…. a veure si serveix per alguna cosa!sobre això de l’hospital…. posaria la mà al foc que casos d’aquests es donen de forma molt més habitual del que creiem i per contra no surten pas a la llum…. massa interesos deu haver-hi darrere


L'entre y el mitjà per Iván Flores - GRAF\nL'entre y el mitjà per Iván Flores\nOn hi ha mitjà, ha d’haver-hi entre. Com pensar aquesta dinàmica entre l’entre i el mitjà? Quins efectes específics té en l’art? Organitzat com una exploració distribuïda en sis àmbits – cos, ciutat, visualitat, aparells, mediació, política –, el present seminari vol oferir una aproximació a la dinàmica transversal entre el mitjà i l’entre que caracteritza la nostra època.\nDes del moviment del capital fins a les interfícies que innerven els nostres cossos, des de la planificació dels ambients fins al disseny de les nostres ciutats, travessant imaginaris i desitjos, memòries i institucions, els mitjans determinen la nostra situació. De la comprensió d’aquesta mediació universal tracta la mediologia contemporània. Dins dels discursos medials s’ha obert no obstant això una cosa estranyament marginal: l’entre. Si l’impensat de la modernitat, com afirma Bruno Latour, és que “tot succeeix en el mitjà, tot es fa per mediació”, l’impensat del mitjà és que tot succeeix en l’entre, tot neix per esdevenirs imperceptibles, per espaiaments i turbulències que obren i alhora amenacen disruptivament la mediació.\nSessió 1 – 11/02\nL’entre i el polític. Ivan Flores Arancibia (Universitat Austral de Xile)\nL’entre i el cos. Begonya Saez Tajafuerce (Universitat Autònoma de Barcelona)\nSessió 2 – 18/ 02\nL’entre i la ciutat. Kathrin Golda-Pongratz (UIC School of Architecture, Universitat Internacional de Catalunya)\nL’entre i els aparells. Andrea Soto Calderón(Universitat Pompeu Fabra)\nSessió 3 – 25/02\nL’entre i la mediació. Oriol Fontdevila (comissari i investigador. Co-director artístic de la Sala d’Art Jove)\nL’entre i el visual. Ivan Flores Arancibia (Universitat Austral de Xile)\nDirecció: Ivan Flores Arancibia (Institut d’Arts Visuals. Universitat Austral de Xile)\nInscripcions: info@laescocesa.org (+15€ en concepte de materials)


Penedès de 2007 | Aleix Cabrera\nPenedès de 2007\n14 gener 2012 · by Aleix Cabrera\t· in Opinió.\t·\nQUÈ BO QUE ERA EL PENEDÈS DE 2007! La buidor de dues ampolles ho evidencia rotundament a la taula d’un acollidor local de Gràcia. I que bona, l’estona! I que bons, els somriures! I que lluny que han quedat els fills descarriats de la gran mare natura! Pobra, la mare, que no n’ha sabut més. Pobra, la natura, que els haurà d’emparar fins al final dels dies.\nEl senyor panxut, amb les seves dèries qüestionables, potser malèvoles, sovint desafortunades; un, dos, tres –si no més– egòlatres experts en fer la gara-gara o admetre tota mena de compliments; l’home inarticulat, com un autòmata però desendollat; l’home a qui la vergonya va convertir en tortuga perquè pogués entaforar el cap abans que enrojolar-se i admetre que no en sabia més; la visionària que ho veu tot menys els fantasmes del voltant; precisament, una família en què no falta el fantasma del Coronel Mustdo, que per tractar-se d’un espectre no pot governar el planeta; la Madam Silenci i aquells somriures aquàtics i paraules de llibre de text, el compendi que amaga allà on la resta hi té un cor; i la lladre d’ones a galop sobre els cavalls del Cinisme i la Mala Educació. Que bo que era el Penedès de 2007!\n← Un número a l’empresa, un número a la societat\n‘The artist’ (Michel Hazanavicius, 2011) →\nImagino llavors que el #14F s’implementarà d’una vegada el vot electrònic, oi? twitter.com/catinformacio/… - 2 hours ago\nAquest “Desgovern” ha parat a pensar en els efectes que tot plegat té i tindrà en la nostra salut mental i emociona… twitter.com/i/web/status/1… - 4 hours ago\nДоброе утро из Барселоны! https://t.co/MYaCqdyDb5 - 15 hours ago


Difusió resultats | microRavals\nCategory Archives: Difusió resultats\n/ Arxius en context, Difusió resultats\nARXIU OVNI I ALUMNES D’ART EN CONTEXT DE LA MASSANA\nA partir de l’exploració i el treball fet amb el material de tres arxius en línia que tenen seu o estan centrats en el barri del Raval, la proposta planteja un seguit d’aproximacions i apropiacions. En primer lloc, al voltant\n/ 22 Novembre, 2015 / Deixa un comentari\nARXIU MEDIATECA DEL RAVAL I ALUMNES D’ART EN CONTEXT DE LA MASSANA\nARXIU TRANSLOCACIONS I ALUMNES D’ART EN CONTEXT DE LA MASSANA\n/ Difusió resultats, Drets culturals\nVÍDEO DELS ALUMNES DE XAMFRÀ I LA LLAMA\nXamfrà va proposar col·laborar amb microRavals a partir d’un taller que van fer amb el grup de la La Llama i a partir del qual van adpatar l’article número 3 que havien escollit i van compoar la musica. El vídeo el\n/ 6 Novembre, 2015 / Deixa un comentari\nVÍDEO DE LES CANTAIRES DE MON RAVAL EN RELACIÓ ALS DRETS CULTURALS\nEnregistrament definitiu de les cantaires de Mon Raval interpretant l’adaptació que la Susana Magich ha fet de l’Article número cinc de la Declarció de Friburg del 2007 del Drets Culturals. Una proposta de treball des de microRavals que pren com\n/ 5 Novembre, 2015 / Deixa un comentari\nINAUGURACIÓ DE L’EXPOSICIÓ DE CRISTINA LUCAS\nAvui s’ha inaugurat l’exposició de Cristina Luca All about de colour. Els diversos treballs que present l’artista exploren diversos conceptes com el d’identitat nacional, història dels conflictes de les nacions o inclús una aproximació als Drets Humans a través de l’Himne de\n/ 22 Setembre, 2015 / Deixa un comentari


Laura Tordera, Llicenciada en Arquitectura. Comunicació. Llenguatge de representació\nLlicenciada en Arquitectura per l'Escola Tècnica Superior d'Arquitectura de Barcelona, Universitat Politècnica de Catalunya.\nVa iniciar la trajectòria professional des de l'arquitectura i el disseny d'espais, però els seus interessos es van anar redibuixant cap a tot allò que té relació amb l'ésser humà i les seves sensacions. La manera en què l'espai interior que habitem afecta l'exterior més formal i matèric, més visible des de les mirades educades. Organitza grups de treball i sistematitza la part tècnica per poder sumar capes de complexitat i profunditat i treballar la part atmosfèrica.\nInvestiga contínuament tot allò que té relació amb l'educació, l'aprenentatge, la transmissió de coneixements, l'assimilació i la comprensió. La creativitat com a capacitat d'adaptació a l'entorn i l'espai com a fil conductor que acompanya qualsevol experiència vital. L'espai que habitem i l'espai que ens habita. Fa recerca sobre diferents llenguatges que li permetin apropar-se als processos d'aprenentatge des d'altres angles, busca camins alternatius per ampliar mirades i comprendre l'essència d'allò que veu.


L’alcaldessa anuncia avenços a la negociació per disposar d’una nova seu judicial a Rubí - Ajuntament de Rubí\nL’alcaldessa anuncia avenços a la negociació per disposar d’una nova seu judicial a Rubí\nL’alcaldessa anuncia avenços a la negociació per disposar d’una nova seu judicial a Rubí Ana María Martínez ha donat a conèixer aquesta informació durant la roda de premsa de balanç del primer any de mandat, en què també ha fet públics els resultats d’una enquesta de satisfacció realitzada entre la ciutadania https://www.rubi.cat/ca/actualitat/noticies/l2019alcaldessa-anuncia-avencos-a-la-negociacio-per-disposar-d2019una-nova-seu-judicial-a-rubi https://www.rubi.cat/ca/actualitat/noticies/l2019alcaldessa-anuncia-avencos-a-la-negociacio-per-disposar-d2019una-nova-seu-judicial-a-rubi/@@images/image/preview\nAna María Martínez ha donat a conèixer aquesta informació durant la roda de premsa de balanç del primer any de mandat, en què també ha fet públics els resultats d’una enquesta de satisfacció realitzada entre la ciutadania\nL’alcaldessa ha comparegut al Casino, que aviat iniciarà la seva reforma fruit de seu canvi de titularitat (foto: Localpres)\nL’alcaldessa, Ana María Martínez, ha informat aquest dimarts dels avenços assolits a la negociació per disposar d’una nova seu judicial Rubí. Segons ha explicat la primera edil, l’Ajuntament ha aconseguit reactivar aquest projecte i en aquests moments ja està treballant amb la Conselleria de Justícia per trobar la ubicació idònia per als nous jutjats, que han de donar servei a Rubí, Sant Cugat i Castellbisbal. De fet, Ajuntament i Generalitat ja han visitat els possibles espais en què es podria construir aquest nou equipament.\nMartínez ha donat a conèixer aquesta notícia en el marc de la roda de premsa de valoració del primer any de mandat, a la qual ha comparegut acompanyada dels altres cinc regidors que integren l’equip de govern. Durant aquesta compareixença, també ha desvelat els bons resultats obtinguts en una enquesta de satisfacció realitzada sobre una mostra de 400 rubinencs i rubinenques. L’estudi, que aviat es farà públic en la seva totalitat, confirma que un 40,3% de la població creu que la ciutat està millor ara que un any enrere; que tres de cada quatre rubinencs consideren que l’acció de govern del darrer any han estat correcta, bona o molt bona; i que a tres quartes parts dels ciutadans els agrada viure a Rubí. Els enquestats posen a l’alcaldessa i el seu equip de govern una puntuació mitjana de 6,24, “un resultat molt positiu en un any de mandat i que treballarem per millorar”, ha assegurat.\nAl seu balanç d’aquest primer any de mandat, Martínez s’ha declarat satisfeta per la concreció del “projecte de transformació” amb què va iniciar la seva etapa a l’alcaldia el 13 de juny del 2015. “Ha estat un any de treball molt intens [...] però creiem que hem obert un camí il·lusionador”, ha explicat la màxima responsable municipal, que ha posat l’accent en la feina que s’ha fet per avançar en les quatre línies de treball prioritàries del seu equip de govern. En l’àmbit de la proximitat i la transparència, l’alcaldessa ha posat de relleu el projecte Alcaldia als barris, “molt útil com a eina de transformació. Hem pogut escoltar de primera mà els nostres veïns i veïnes [...] i hem donat compliment a demandes històriques”.\nPel que fa a l’atenció de les persones, Martínez ha mencionat les polítiques d’habitatge ─cens d’habitatges buits, negociació amb les entitats bancàries per a la cessió de pisos desocupats i reformulació de la Mesa pel dret a l’habitatge─, el treball que s’està fent per disposar d’un Pla d’atenció a la infància i l’adolescència i les accions relacionades amb l’atenció de la diversitat funcional ─mesa específica sobre aquest tema, catàleg de serveis i plec de clàusules socials─. Concretant encara més, la primera edil també ha fet esment de l’impuls de beques per a joves que volen practicar esport, dels 800.000 € destinats a ajuts de menjador, de l’augment de les bonificacions de l’IBI, de la recuperació de les agents cíviques o de la campanya de tinença responsable d’animals.\nEn l’altre àmbit prioritari, el de l’ocupació i la reactivació econòmica, l’alcaldessa ha destacat, entre d’altres, les inversions als polígons, amb l’objectiu final de millorar la competitivitat de les empreses i crear nous llocs de treball, i la rebaixa de l’atur en 613 persones durant l’últim any, de les quals 101 han estat contractades mitjançant els plans d’ocupació impulsats per l’Ajuntament.\nEn darrer terme, Martínez ha fet incidència en les actuacions de millora de l’espai públic, que han permès remodelar diversos carrers, renovar 22 parcs infantils i crear-ne tres de nous ─un d’ells el parc de La Serreta─, iniciar el primer carril bici de la ciutat i impulsar un Pla de xoc de neteja, entre d’altres. En aquest àmbit, l’alcaldessa també ha quantificat les 4.680 actuacions de manteniment urbà realitzades en el darrer any i s’ha referit a l’acord assolit amb l’ONCE per rebre assessorament en matèria d’accessibilitat.\nAl seu balanç, l’alcaldessa ha fet èmfasi també en tots aquells projectes que s’han pogut desencallar en aquests darrers mesos. En primer lloc la reforma del Casino, que ja és més a prop després del canvi de titularitat de l’equipament, que ha passat a mans municipals "gràcies a la bona voluntat de l’entitat, a la bona voluntat de les persones que han vist que aquest equipament havia de ser d’ús per a tothom i al treball que s’ha fet des de l’equip de govern”.\nEn aquest apartat, Martínez també ha mencionat la recuperació de la figura de la Síndica de Greuges, els avenços realitzats per aprovar durant aquest mandat el nou Pla d’Ordenació Urbana Municipal (POUM) i l’establiment de les bases per normalitzar la plantilla municipal.\n“Tenim la responsabilitat de preparar la nostra ciutat de cara al futur, d’imaginar-la, de somiar amb una ciutat diferent i de projectar aquesta visió. Volem que els rubinencs i rubinenques se sentin orgullosos dels seus servidors públics”, ha dit l’alcaldessa, qui ha mencionat entre les actuacions de futur del seu govern el Pla d’inversions 2016-2017, que ja s’està treballant amb l’oposició, i projectes com la remodelació dels antics cinemes o els patis oberts a les escoles, entre d’altres.\nMartínez també ha incidit en la necessitat de seguir negociant amb altres administracions per aconseguir satisfer demandes com l’hospital subcomarcal, la segona estació dels Ferrocarrils de la Generalitat o l’edifici definitiu de l’Escola del Bosc.\nL’alcaldessa ha conclòs que “amb la combinació d’il·lusió, de capacitat de treball, de proximitat i de recerca de pactes, el resultat d’aquest any és molt positiu [...]. Continuarem fent aquesta tasca de proximitat amb la ciutadania i amb la resta de partits polítics perquè la ciutat mereix aquest treball responsable”.


Millors pells de Fortnite: descarregueu pells increïbles i rares per a Fortnite - Social Media, Tech | Març 2021\nTècnicaApple, EsdevenimentsFacebook, TècnicaStart-UpsSocial MediaAplicacions I Programari, Mòbil, Programari, TecnologiaFotos D'esdeveniments, Esdeveniments, TecnologiaApple, Start-UpsCool Tech Jobs, Fem GeekGreen Tech, MaquinariMitjans Socials, TwitterDestacats, Com Es FaPlans ComercialsJocs, TecnologiaEsdeveniments, Social Media, Tech\nMillors pells de Fortnite: descarregueu pells increïbles i rares per a Fortnite\nHi ha moltes pells de Fortnite que podeu triar. El joc està llançant constantment molts nous productes cosmètics que inclouen algunes de les millors i rares pells. Les pells de Fortnite us ajudaran a distingir-vos de la multitud. Podeu comprar les pells Fortnite a la botiga de cosmètica del joc. Aquests són els millors pells de Fortnite per triar.\nDestral de caramels\nAquesta pell de temporada es va estrenar per Nadal i molts jugadors la fan servir durant les vacances. La pell és un bastó de caramels amb llums de Nadal retorçades al seu voltant. És una eina de recol·lecció que té un cost de 1500 V.\nEl cavaller negre sembla tan fantàstic i perfecte. És una de les millors pells de Fortnite. Es tracta d’una pell de vestir que s’obté com a recompensa de Tier 70. El vestit, que sembla un cavaller blindat de negre, es porta per l’odiós flagell de Wailing Woods.\ncom recuperar sms suprimits d’iphone\nEl Mako Glider és una planadora que és una recompensa gratuïta tan aviat com el jugador va assolir el nivell 25 o el podreu comprar per 500 V-bucks.\nÉs una eina de recol·lecció que té un cost de 1500 V. És una de les pickaxes més rares disponibles al joc Fortnite. Aquesta pell es va publicar el febrer de 2018. Si us agrada el look amb temàtica oceànica, aquesta pell és imprescindible. El tauró té un aspecte divertit i fa girar mentre balanceja.\nUna altra de les millors pells de Fortnite és el gran arc de Sant Martí. És una eina de recol·lecció de 1500 V-dòlars. És únic de totes les altres pickaxes. La banya de l'unicorn brilla més a mesura que es eliminin més jugadors durant el joc.\nArtillero de gingebre\nGinger Gunner és una altra pell de temporada Fortnite i millor. Té la versió femenina i masculina del caràcter de pa de gingebre amb temes nadalencs. Una pell rara de vestir que costa 1500 V-dòlars.\nUna de les poques eines de recol·lecció amb uns 800 V de dòlars. Aquesta pell es va estrenar a la botiga d'articles durant la temporada de Halloween. Molts jugadors consideren això com el millor pickaxe del joc Fortnite per la seva aparença, sensació i raresa.\nEs tracta d'una pell que pica enrere, que costa 1500 V-dòlars. Es troba a la botiga de vestits agrupada amb una altra pell anomenada Brite Gunner. És la pell més rara disponible per al joc Fortnite.\nRecon Expert és una pell de vestits llançada a la botiga d'articles. La seva descripció ho diu tot: vestit d'expert reconegut. La pell és molt rara, que costa 1200 V-dòlars. Els jugadors solen utilitzar aquesta pell per la seva raresa.\nVerizon de senyal molt ocupat\nAssalt aeri Un\nAerial Assault One juntament amb Aerial Assault Trooper és una combinació perfecta per a la pell del planador. Aquesta pell costa 500 V-dòlars. Heu d’estar al nivell cinc per comprar aquesta pell a la botiga d’articles. També és el planer més escàs del joc Fortnite. La pell té ratlles i estrelles de color taronja amb un estampat de camuflatge verd.\nKènia: socis del Banc cooperatiu amb SimbaPay per a la remesa de la diàspora\nCom eliminar els pop-ups invasius 'Opt Out' a Android?\ncom suprimir les finestres emergents aleatòries a Android\ndesar dades de mòbils


El BCE comprà deute públic per valor de 22 mil milions d'euros\nLa mesura té com a objectiu ajudar Espanya i Itàlia. Es tracta de la major quantitat setmanal que ha gastat el Banc Central Europeu des que començà el programa de compra de bons\nJean Claude Trichet, havia suggerit fa poc que s'havien reactivat les compres de deute públic.\nEl Banc Central Europeu (BCE) ha reiniciat el programa de compra de deute públic, per donar suport a Espanya i a Itàlia, amb una quantitat setmanal rècord de 22.000 milions d'euros, que inclouen bons espanyols, italians, portuguesos i irlandesos. El BCE informà ahir que la setmana passada va intervenir de nou en el mercat secundari de deute públic de la zona de l'euro, després de no haver-ho fet durant denou setmanes consecutives, des de final de març. Com és habitual, l'entitat monetària europea no ha especificat els països d'on ha adquirit el deute, però el 7 d'agost informà que volia adquirir bons d'Espanya i d'Itàlia, després dels atacs especulatius.\nSegons operadors dels mercats, el BCE va comprar la setmana passada deute d'Espanya i d'Itàlia, i el 4 i 5 d'agost adquirí bons sobirans de Portugal i Irlanda. Fins ara, el BCE ha adquirit deute públic de la zona euro per valor de 96.000 milions d'euros (74.000 milions la setmana anterior). La quantitat setmanal més alta de deute adquirit fins ara havia estat de 16.500 milions d'euros, el maig de 2010, quan els mercats penalitzaven Grècia.\nEl 4 d'agost, el consell de govern del BCE va decidir mantenir el programa de compra de deute públic per ajudar els països que travessen dificultats de finançament, malgrat l'oposició del president del Bundesbank, Jens Weidmann, i l'economista en cap del BCE, l'alemany Jürgen Stark.\nEls governadors dels bancs centrals d'Holanda, Luxemburg i Finlàndia també s'oposaren tant a la compra de deute de Portugal i Irlanda com a la d'Espanya i Itàlia. Els representants d'Alemanya en el consell de govern del BCE consideren que, amb la compra de deute, l'entitat monetària assumeix funcions de política fiscal que no li corresponen i, a més, encoratja el risc que d'inflació. El BCE ha estat molt criticat per adquirir deute sobirà d'Espanya i Itàlia des del dilluns de la setmana passada, si bé aquesta intervenció ha tingut èxit i ha contribuït a fer baixar la rendibilitat dels bons a deu anys de tots dos països.\nActualment, el BCE és l'única institució europea capaç de comprar deute sobirà de països amb dificultats i de garantir-ne la solvència. L'interès dels bons espanyols a deu anys baixà ahir el 4,97%, mentre que el dels bons italians ho féu al 4,89%, després d'haver superat el 6% -en tots dos casos- el juliol i a començament d'agost, fins que el BCE començà a intervenir-hi. La rendibilitat del Bund (bo alemany a 10 anys) se situà en el 2,33%. La caiguda també fou pel fet que Itàlia, amb un volum d'emissió de deute sobirà més gran que el d'Espanya, no emet deute durant les vacances d'estiu, segons l'economista en cap de Commerzbank, Jörg Krämer.\nItàlia tornarà al mercat de capital a final d'agost per emetre entre 15.000 i 20.000 milions d'euros cada mes. Llavors arribarà l'hora de la veritat, ja que, si no aconsegueix inversors conservadors estrangers -als quals ha venut, fins ara, la meitat dels seus bons els últims anys-, el país es declararà insolvent sense suport exterior, la qual cosa seria catastròfica per a l'economia mundial, diu Krämer. Per evitar-ho, una opció seria incrementar el volum de préstec de la Facilitat Europea d'Estabilització Financera fins a 700.000 milions d'€, davant els 440.000 milions a què s'amplià el juny, però que encara han de rebre l'aprovació parlamentària.