Lev Trockij: Senyal d'alarma! (1933)\nversió catalana feta per Alejo Martínez – alejomp@lycos.es - des de: “¡Señal de alarma!”, en, Escritos, Tomo IV, volumen 1, Editorial Pluma, Bogotá, 1976, pp. 142-172.\n*El sabotatge burocràtic de la construcció socialista que s’oculta sota la disfressa de la direcció infal·lible\n*Balanç del Primer Pla Quinquennal\n*El Segon Pla Quinquennal\n*Les tendències bonapartistes en el partit\n*La defensa de l’URSS\n*La Comintern stalinitzada\n*Els agrupaments en el PCUS i en la Comintern\n*La reconstrucció fonamental de l’economia\n*Per un règim partidari honest! Per la democràcia soviètica!\nSeria un acte de covardia o de semiceguesa, minimitzar els resultats del perill: la catàstrofe aguaita al Partit Comunista de la Unió Soviètica (Bolxevic), partit governant del primer estat obrer. Només la lluita abnegada dels obrers avançats pot impedir-ho.\nLa situació és tan perillosa que limitar-se a pronunciar frases o insinuacions és fer-se còmplice de la fracció dominant que està soscavant la Revolució d’Octubre. Sota el règim stalinista, els enemics de classe estan millor informats d’allò que passa o del que està per fer que no la mateixa classe obrera. Els possibles intents dels contrarevolucionaris d’aprofitar la nostra crítica sense embuts no representen ni la centèsima part del perill que resulta de les calúmnies malicioses difoses per la burocràcia o del silenci forçós de l’avantguarda proletària.\nEn un sentit històric ampli, la situació de la Unió Soviètica no pot ser tan desesperada com la del capitalisme mundial, atrapat en un atzucac. Aquesta perspectiva històrica general no sols justifica plenament la Revolució d’Octubre, en la mesura que aquesta necessite justificació, sinó que per endavant escarneix per ultrarreaccionaris tots els plans de la democràcia petitburgesa (menxevics, social-revolucionaris, etcètera), que es redueixen inevitablement a la restauració del capitalisme “democràtic”. En l’eventualitat d’una victòria de la contrarevolució, a la hidra soviètica li creixeran nous caps per cada un que li tallen. Però açò de cap manera significa que hom puga quedar-se creuat de braços mentre la burocràcia stalinista destrueix el règim soviètic actual. En aquest cas, calcular en termes històrics és calcular en dècades. En última instància, la caiguda del règim soviètic només seria un episodi històric. Però, d’ocórrer, es convertiria en un dels episodis més terribles de tota la història. La nostra única tasca consisteix en impedir-ho. Mentre, el perill s’apropa més i més. Que sone l’alarma! Hem de fer el senyal d’alerta!\nEl sabotatge burocràtic de la construcció socialista que s’oculta sota la disfressa de la direcció infal·lible\nGràcies a immensos sacrificis i a increïbles privacions dels treballadors, ha estat possible generar un poder tècnic i s’han obtingut conquistes productives extraordinàries. La Revolució d’Octubre demostra davant de la humanitat les potencialitats inherents al socialisme en termes d’acer, ciment i quilovats d’energia elèctrica. Però en aquest mateix període la direcció burocràtica, complaent i irresponsable, incapaç de preveure, i intolerant envers tota critica, cegada pel miratge del socialisme en un sol país, ha portat l’economia nacional a la vora del caos total. Immenses desproporcions i carències devoren les conquistes industrials i els avanços tecnològics. Ningú es pren la molèstia de demanar l’opinió als obrers i camperols respecte del problema fonamental de la vida de la nació: vaja mode d’obrar i que manera d’estalviar per al futur. La burocràcia, mentre rebutja el criteri objectiu dels fets, no reconeix una altra llei que la dels seus decrets arbitraris: reemplaça els plans per ordres, i els balanços per la coerció. Senzillament els seus actes no obeeixen a criteris de planejament. La tasca més complexa, no sols mai resolta sinó ni tan sols mai plantejada, la d’establir plans i normes per tal d’assolir l’harmonia recíproca entre les branques de l’economia en expansió d’un immens país, tasca que, per la seua mateixa naturalesa, és insoluble sense el concurs de l’experiència quotidiana, sense el balanç crític de l’experiència col·lectiva, i finalment sense l’expressió de les necessitats i exigències de milions de persones, aquesta tasca global, gegantina, nacional, històrica, és resolta en els sagrats recintes oficials, en el Secretariat del Comitè Executiu Central, segons el seu estat d’ànim o el que diga tal o qual spetz [tecnòcrata]. Podria haver-hi quelcom un xic més monstruós?\nSi el Politburó l’integraren set genis universals, set Marx o set Lenin, seria igualment incapaç, per si sol, i malgrat tota la seua imaginació creadora, d’exercir el comandament sobre una economia de cent setanta milions d’habitants. Aqueix és, precisament, l’eix de la qüestió. El Politburó dels Marx i els Lenin mai s’hagués plantejat semblant tasca. Però el Politburó que ocupa el govern està integrat per buròcrates de segona categoria, ebris del poder que li arrencaren al partit, i preocupats, primer que res, per mantenir el seu exagerat prestigi personal.\nHa passat molt de temps des que aquests homenets repetien que la seua mal elaborada fórmula de l’aliança d’obrers i camperols era la base de totes les bases? Quant fa que adoraven el camperol mitjà? I quant que ignoraven l’existència mateixa del kulak? ¿Quantes eres transcorregueren des que rebutjaren el programa d’industrialització planificada a fi de preservar un pretès “vincle” entre la ciutat i l’aldea? Espantats per les conseqüències de la seua pròpia negligència, es llençaren a l’aventura de la col·lectivització total. Són vint-i-cinc milions de camperols aïllats, que fins ahir constituïen l’única força motriu per a desenvolupar l’agricultura (força àvida, flaca com el rossí del camperol però força al capdavall) als que la burocràcia tractà d’eliminar de colp mitjançant les ordres emeses per dues-centes mil oficines administratives de granges col·lectives, mancades d’equips tècnics, preparació i suport dels mateixos camperols.\nL’exagerat viratge en la distribució de l’ingrés nacional (de l’aldea a la ciutat, de la indústria lleugera a la indústria pesant), les perilloses desproporcions dins la indústria, reduïren massa el funcionament eficient de la força laboral i de la inversió de capital. Així, l’anella econòmica entre la indústria estatal i els camperols es trencà abans de ser forjada. El txervonets [unitat monetària or], en la butxaca del camperol, té amb les mercaderies la mateixa relació que el bitllet de loteria amb el premi. La nova forma de l’anella, que és tan important per a la perspectiva de transformació de l’aldea, o siga l’anella productiva, expressat en tractors i maquinària agrícola, perdé immediatament tota força d’atracció als ulls del camperol en tant aquest no veié els seus vertaders fruits. Fins al moment han estat col·lectivitzades quinze milions de propietats camperoles; a les deu milions d’empreses privades se les col·locà en una situació tal que queda ocult el fet que el treball agrícola primitiu, en petita escala, és superior a la col·lectivització realitzada de manera purament burocràtica. Així, per mitjà d’una combinació de mètodes, la burocràcia assolí debilitar, quan no matar, en els camperols tot estímul per al treball. La collita, ja de per si pobre, començà a disminuir perillosament. Cada temporada es redueix catastròficament el subministrament de matèries primeres per a la indústria i d’aliments per a les ciutats. Les intolerables condicions de treball provoquen rotació de la mà d’obra en les fàbriques, absentisme per malalties fingides, treball a desgana, desgast de maquinàries, productes mal acabats i, en general, mala qualitat en la producció. Tota l’economia planificada s’enfonsa sota aquest colp.\nLa burocràcia s’ha alliberat no sols del control polític exercit per les masses sinó també del control automàtic del txervonets. Totes les xifres preliminars relatives al pressupost econòmic, la qualitat de la producció, costos bàsics i productivitat del treball han desaparegut com la pols davant del vent de la inflació, que ha liquidat totalment la unitat de valor estable. També en aquest cas s’ha tractat de reemplaçar la realitat econòmica per la supervisió burocràtica; s’ha imposat l’evangeli de les “sis condicions de Stalin” per a complir la funció d’un sistema de moneda corrent estable. És el mateix que servir en la taula les pàgines d’un llibre de cuina en compte d’aliments.\nLa inflació monetària significa per a les masses un impost cada vegada major al seu nivell de vida. En aniquilar l’interès de l’obrer amb el salari a escar, en provocar la indignació del camperol amb la congelació de preus dels productes agrícoles, la inflació brinda guanys immensos a l’especulació i a l’especulador.\nÉs mentida que en la construcció socialista no cal témer la inflació. Al contrari, durant les primeres etapes de l’economia planificada (que comprèn una sèrie de plans quinquennals) la inflació és summament perillosa, per no dir fatal. Precisament un pla s’autorregula en veure’s obligat a equilibrar les despeses i ingressos sense recórrer a la inflació. Dir que l’existència mateixa del pla anul·la el perill d’inflació equival a afirmar que la presència de la bitàcola en el vaixell elimina el perill que faça aigua. La inflació monetària es converteix en font d’inflació creditícia. Les bretxes del pla s’omplen amb paper imprès. Els criteris reals cedeixen davant dels criteris ficticis. Es destrueix des de dins l’economia planificada. En totes les oficines de la comissió de planificació estatal, on les instruccions contradictòries de la burocràcia es tradueixen en estadístiques, caldria colgar el següent cartell d’advertència: “La inflació és la sífilis de l’economia planificada”.\nL’elevat cost de les granges col·lectives prematures, rudimentàries, burocràtiques i la ruptura de l’anella entre l’agricultura i la indústria paralitzen la voluntat del camperol en el terreny de l’activitat econòmica. Per a restaurar parcialment els interessos personals del camperol la direcció stalinista ha legalitzat el mercat lliure dins de límits ben precisos, emmascarant-lo amb el rètol jesuític de comerç de granges col·lectives. L’exclusió dels comerciants (intermediaris) en la legalització del comerç privat provoca una tremenda inestabilitat en els preus, una carrera d’especulació atomitzada i, per consegüent, més irracional. Els preus en els mercats superaren immediatament els límits fixats pel govern soviètic en mil, mil cinc-cents o dos mil per cent. Com és lògic suposar, els camperols col·lectivitzats enviaren el pa i altres productes als mercats aliens a l’òrbita estatal. “En això consisteix l’aspecte negatiu del comerç de les granges col·lectives”, afirma Stalin, encara que sense treure conclusions. “Aspecte negatiu”! Però el sol fet que el camperol col·lectivitzat preferisca els canals del comerç privat i l’especulació al comerç planificat amb l’estat significa que l’anella econòmica entre l’estat i els camperols ni tan sols ha començat a forjar-se.\nEl lliure comerç, en elevar a les altures més extremes el nivell del termòmetre que registra els preus, ha posat al descobert la malaltia maligna que corroeix l’organisme econòmic. La lluita contra aqueix mal exigia una revaluació radical dels plans econòmics i una revisió no menys radical dels mètodes administratius. No obstant, la burocràcia, espantada davant dels fets registrats, ha resolt atacar el fenomen i no la causa. Molòtov ha proclamat la immediata “regulació” dels preus del mercat. Sembla que els centres econòmics ja han començat a prendre aqueixa mesura. Com si fos possible abaixar la temperatura de l’organisme enfebrat disminuint el punt zero en l’escala del termòmetre! Cal curar l’economia. Cal reconèixer obertament que la pregunta qui s’imposarà?, diguen el que diguen les fanfarronades oficials, no sols no està resolta sinó que les condicions necessàries per a la seua resolució han empitjorat enormement com resultat de la coerció burocràtica, incessant i descoordinada, sobre el teixit viu de l’economia.\nLa superposició dels preus, fixats convencionalment amb els del mercat lliure; la transició de la recol·lecció planificada dels productes de les granges col·lectives (és a dir, l’aparença de comerç entre el govern i els camperols) als impostos sobre els cereals, la carn i la llet; la lluita, no per la supervivència sinó contra la mateixa mort, contra el pillatge massiu de les propietats de les granges col·lectives i l’ocultament massiu de tal pillatge; la mobilització militar a ultrança de tot el partit per a la lluita contra el sabotatge dels kulaks, després d’haver “liquidat” el kulak com a classe; simultàniament amb tot açò, la desnutrició en les ciutats, la tornada al sistema de targetes de racionament i, finalment, la restauració del sistema de passaports: ¿què signifiquen aquestes mesures, independentment que siguen o no encertades, sinó el retorn, en 1932, a aqueixa cruenta lluita entre les tendències capitalistes i socialistes que caracteritzà els anys 1918-1919?\nLa burocràcia s’aferra cada vegada més fortament a la palanca administrativa en compte de destrossar la màquina que restringeix l’interès personal del camperol, tenint en compte la vertadera situació de l’agricultura. S’ha resolt “posar” al front de les granges col·lectives, que se suposa són cooperatives de producció voluntàries, a comunistes que obeïsquen les ordres del centre governant. Al mateix temps, el Comitè Executiu Central testifica que els comunistes de les aldees s’impregnen de l’esperit de l’oposició camperola, la qual cosa significa que cal efectuar una porga massiva. Mentre, es necessita almenys un milió i mig de comunistes per a ocupar els llocs de comandament en les granges col·lectives. D’on els trauran?\nImposar una direcció econòmica sobre les granges col·lectives d’acord amb els desigs del partit significa soscavar no sols les granges col·lectives sinó, també, l’autoritat del partit; suposa substituir la tasca de la competència econòmica per una nova dosi de coerció administrativa; i de cap manera implica superar la NEP sinó retrocedir al “comunisme de guerra”, si bé en un pla històric més elevat.\nBalanç del Primer Pla Quinquennal\nEl tancament del Primer Pla Quinquennal coincidí amb una agudització de les dificultats econòmiques com no es veia des de la Guerra Civil. Però la burocràcia porta una doble vida: una per a mostrar, una altra que és... la realitat. Extrapola aquesta dualitat a tots els terrenys, inclús al de les estadístiques econòmiques. Stalin insisteix, cronòmetre a la mà, que si el pla es complí en un 93,7% i no en un 100% només fou a causa del fet que l’amenaça de la intervenció japonesa, impossible de preveure en el moment de la seua formulació, s’engolí aqueix 6,3% que falta. Amb d’altres paraules, les previsions del CEC quedaren confirmades pel compliment d’un pla gegantí, que constitueix la primera experiència feta per la humanitat en aqueix terreny. El procés afecta la vida de tota una nació de cent setanta milions d’habitants i, a més a més, fou formulat amb cinc anys d’anticipació!\nEn el millor dels casos, aquesta sorprenent precisió en la identitat entre el projecte i la realització ha de suscitar la major desconfiança cap a l’informe en qualsevol que conega l’abecé del problema. Basta assenyalar que, segons reconegué Molotov, la productivitat de la indústria cresqué en 1932 en un 8,5%, contra el 36% que marcava el pla anual! On haurà anat a parar aqueixa immensa rèmora, així com les d’anys anteriors? Stalin ja pot presentar estadístiques falses per a enganyar així conscientment els obrers i camperols. Les xifres de l’informe es donen sempre en rubles. Aquesta ferramenta elàstica constitueix la clau per a comprendre la sorprenent coincidència de les dades inicials amb les finals. Per exemple, en les estadístiques referides a la construcció, el tremend excedent en el saldo d’inversions apareix com una gran gesta que supera amb amplitud el que estava previst inicialment en el pla, quan, en realitat, els resultats materials de la construcció estan molt endarrerits respecte de les xifres previstes.\nRes més lluny del nostre pensament que considerar el compliment del pla com quelcom lliurat a la bona de Déu: el compliment dels objectius del pla quinquennal en sis, set o vuit anys ens hagués semblat un èxit grandiós, sempre que es pal·liaren les desproporcions i s’elevés el nivell de vida de les masses. Però és precisament respecte d’aquests criteris, que són els més importants, on les proves resulten més desfavorables.\nEls creadors del pla proclamaren que la seua tasca consistia en “elevar el país a un nivell de desenvolupament material i cultural nou, mai vist”. Per als dos primers anys es preveia una disminució de l’escassetat de mercaderies, per als dos anys següents el començament de la superabundància de béns. Durant el quint any, el consum de productes industrials havia d’augmentar, segons els diversos capítols, en un cent cinquanta, un dos-cents i un dos-cents cinquanta per cent. Es calculà un augment del vint-i-cinc per cent en el consum de carn, del cinquanta per cent en el de productes lactis, etcètera. Però la realitat demostra una intolerable escassetat de mercaderies, la provisió de pa ha disminuït enormement la carn i els productes lactis han esdevingut articles de luxe. I l’única resposta a tot açò és la nova teoria que el socialisme no és l’organització de la societat en funció del consum. Aquest consol s’assembla massa a una burla! Al mig de les noves fàbriques, tallers, mines, granges col·lectives i soviètiques, els obrers i camperols se senten rodejats per fantasmes gegantins, indiferents davant dels destins humans. Les masses estan preses d’una gran desil·lusió. La població consumidora ja no entén per a què utilitza al màxim les seues forces productives.\nSi Stalin hagués confessat obertament: “Els resultats obtinguts no coincideixen amb els esperats perquè descuidem molt, sobreestimem moltíssim i no complim moltíssim més”, les masses treballadores per descomptat no li haurien cantat ditirambes a la direcció, però s’haguessen fet càrrec de la confessió i, probablement, li haurien permès a la direcció un respir addicional. Però Stalin digué que el pla era meravellós, i així la direcció assoli la cima i allò que s’ha projectat es complí a l’enèsima potència. Si és així, ¿què passa amb els lamentables resultats obtinguts? Stalin els imposa a les masses la idea que no és ell, Stalin, que està equivocat sinó que són els mateixos elements del pla. La burocràcia identifica la seua pròpia ceguesa amb el socialisme i, mentre salvaguarda la seua pròpia reputació d’infal·lible, desprestigia el socialisme davant els obrers i, sobretot, davant els camperols. Sembla com que la burocràcia tractés conscientment d’obligar les masses a cercar una sortida fora del socialisme.\nEl Segon Pla Quinquennal\nLa Dissetena Conferència del partit, reunida al febrer de 1932, aprovà les directives del Segon Pla Quinquennal. Per a això es fixà un coeficient anual de creixement industrial del vint-i-cinc per cent. Stalin explicà que en el procés d’especificació i compliment se superaria aqueix coeficient. L’Oposició d’Esquerra llençà la seua advertència contra els salts mortals en la industrialització. Però els seus militants foren acusats de contrarevolucionaris, empresonats i incomunicats.\nOnze mesos més tard, al gener de 1933, Stalin declarà sorprenentment que el coeficient de creixement del Segon Pla Quinquennal seria del tretze per cent anual. Ningú gosà contradir-lo ni fer referència a les resolucions de l’any anterior. D’aqueixa manera els resultats del Primer Pla Quinquennal sepultaren els projectes fantàstics del Segon sense donar temps ni tan sols a què aquest reemplacés a aquell. En l’actualitat, no hi ha cap Segon Pla Quinquennal. Tampoc hi ha la menor possibilitat d’elaborar-lo, en vista de la situació caòtica de l’economia al tancament del Primer. El plenari de gener esbossà només vagues directives. Passarà prou de temps fins que es formule el Segon Pla Quinquennal, que patirà més d’un canvi.\nDe fet s’ha demostrat que l’actual any, 1933, no entra en aqueix pla. Les xifres de control s’han establert independentment de la perspectiva general. És evident que en projectar el pla per a 1933 es pretenia pal·liar les desproporcions i ocultar els enormes guals heretats del Primer Pla Quinquennal.\nEls informes de Molotov i Orkhonikikhe tractaren de ridiculitzar la nostra proposta de col·locar l’any 1933 sota el signe de la “reconstrucció general de l’economia soviètica”. Els informadors declararen que en 1933 es construirien noves empreses.\nCom si nosaltres excloguérem aquest fet, com si insistírem en apanyar les sabates velles i no en “reconstruir” l’economia en el seu conjunt! La lluita per fer tornar la balança al punt d’equilibri comporta necessàriament continuar construint; però el títol d’aqueix capítol ha de ser “corregim els errors del passat”, no “acumulem nous errors”.\nAixí, sota els colps d’una crisi que no preveié i l’existència dels quals no reconeix obertament, després de l’esclat la direcció s’ha vist obligada a retrocedir en el terreny de la industrialització com abans en el de la col·lectivització. No obstant, realitza les seues maniobres de retirada en forma furtiva, parcial, sense pla, ocultant el significat de les seues accions tant als altres com a si mateixa, per a mantenir i fins i tot redoblar els seus mètodes de comandament descaradament burocràtics. El nou zig-zag de la tàctica stalinista constitueix una prova irrefutable de la profunda dislocació de l’economia soviètica; però el stalinisme és absolutament incapaç de trobar una via per a sortir del desastre.\nLes tendències bonapartistes en el partit\nAmb aquest rerafons de silenci forçós i irresponsabilitat, els perills inherents a la crisi econòmica es dupliquen o tripliquen. Com més cau la direcció en fallida, com més despòtics són els mètodes que empra, més augmenta la resistència de les persones i les coses. La camarilla governant parteix del supòsit que tota discordança, oposició, resistència, insatisfacció, passivitat i fricció, engendrades pels esculls objectius, els càlculs errats i les privacions, reflecteixen l’activitat de l’enemic de classe. La burocràcia que fins a 1928 proclamava que el perill dels kulaks era un esquer inventat per l’Oposició d’Esquerra descobreix ara, després de “la liquidació dels kulaks com a classe”, que el perill kulak està ací, allà, per tot arreu, dins de les granges soviètiques i col·lectives, en els dipòsits de tractors i maquinàries, en les fàbriques, tallers i institucions estatals, en les organitzacions partidàries, al si mateix del Comitè Central. La burocràcia, quan es mira a l’espill, no reconeix que la imatge que hi contempla és la del “sabotejador” que creu veure a cada pas. D’altra banda, és cert que la dislocació de les relacions econòmiques i l’augment del descontent general constitueixen un brou de cultiu per als gèrmens de la contrarevolució burgesa.\nAmb el seu avanç violent, les desproporcions econòmiques (començant per l’escissió entre la ciutat i l’aldea i acabant en les “restes” i “romanents” de psicologia burgesa en el kulak) augmenten en el país la insuportable tensió de la política econòmica, cosa que obliga la burocràcia a continuar amb la supressió de tota activitat social soviètica, alimentant així l’embrió maligne del règim bonapartista.\nLa repressió es converteix en el principal mètode d’administració econòmica. La recol·lecció de llavors i els preparatius per a la sembra de primavera prenen tots els trets d’una guerra civil. La lluita contra la desgana, provocada per l’apatia, fruit de la fam, es realitza per mitjà de càstigs brutals. S’enfronta l’escassetat d’aliments amb expulsions en massa de les ciutats. La premsa saluda la introducció del sistema de passaports com una victòria del socialisme.\nEl timoner de la Revolució d’Octubre, el constructor del Partit Bolxevic i de l’estat soviètic, és aixafat, destrossat, desmoralitzat o obligat a refugiar-se en la clandestinitat. La dictadura de l’aparell que ha aixafat el partit ha estat reemplaçada per la dictadura personal. Aquesta escull, dins de l’aparell, els elements dignes de confiança. En efecte, ja ningú creu en el “líder” la infal·libilitat del qual ha provocat una sèrie de desastres terrorífics. Tots saben i comprenen que les tàctiques de Stalin l’han portat a un atzucac i que ell mateix no sap avui el que farà demà. Però com més suport perd l’aparell entre les masses, com major és l’aïllament dels dignes i més dignes de confiança, més sentit és l’homenatge que es tributa a la sagacitat de l’“amat líder”. El jurament personal de lleialtat ha reemplaçat completament la lleialtat cap al programa. Només es permet la publicació dels articles i discursos que repeteixen les màximes profètiques del líder. La veu de tota la premsa soviètica s’ha convertit en la veu del servilisme més groller i repugnant. És impossible contemplar la profanació del programa del partit, la bandera aixafada de la Revolució d’Octubre, sense plorar de vergonya!\nLa defensa de l’URSS\nÉs per si mateix evident l’enorme importància de les conquistes de la industrialització des del punt de vista de l’enfortiment tècnic de l’Exèrcit Roig i de l’Armada Roja. La situació mundial imposa a les forces armades de la Unió Soviètica un paper d’importància excepcional, tant en l’oest com en l’est. Però precisament en aquest terreny la política de les il·lusions pot resultar perillosa i criminal. No s’ha de reduir l’Exèrcit Roig a la mera tècnica militar. En la guerra, el paper que exerceixen el pa i la carn no és menor que el de les municions d’artilleria; la importància del cavall no és inferior a la del tractor. Els obrers i camperols són les reserves de les forces vives de l’exèrcit. L’estat d’ànim dels treballadors determina l’estat d’ànim de l’exèrcit. En una guerra de grans proporcions, la tècnica militar és una conseqüència de l’economia en el seu conjunt, a la que exigeix coherència interna i capacitat de funcionar sense desperfectes.\nSi Stalin vol justificar les privacions materials que pateixen els treballadors com el sacrifici que aquests col·loquen en l’altar de la defensa de l’estat, aquesta explicació és tan falsa com les xifres finals del Primer Pla Quinquennal. En realitat, la bretxa que separa la indústria de l’agricultura colpeja directament l’exèrcit i drena el poder soviètic en l’escena internacional. Els imperialistes japonesos no podrien fer gala de semblant insolència, ni el feixisme alemany gaudiria de tanta llibertat d’acció, si l’economia soviètica no hagués arribat a tan alt grau de desordre. La religió stalinista del pacifisme, tant en la seua varietat Ginebra com en la seua varietat Amsterdam, és la religió de la feblesa. Avui la principal defensa de l’estat proletari passa per la desintegració del capitalisme mundial. Però si, veritablement, aquest és un element força important, no constitueix l’únic mitjà de defensa. Per a guanyar la iniciativa a escala mundial cal rehabilitar els fonaments econòmics de l’estat soviètic.\nLa Comintern stalinitzada\nSi fem a una banda, per un moment, els danys provocats conscientment i inconscient per la burocràcia, la difícil situació interna de l’URSS té el seu origen en l’endarreriment econòmic del país i l’aïllament internacional de l’estat obrer. Però això és fruit de les tàctiques de la Comintern. La sobreestimació jactanciosa de les conquistes internes de l’URSS és tan criminal com la subestimació de les tasques de la revolució internacional. És absolutament essencial construir l’economia soviètica, pas a pas enfortint així els fonaments de la dictadura del proletariat i preparant els elements de la societat socialista del futur... però això no basta. Si la burgesia europea esclafa els obrers amb el garrot del feixisme i retarda per dècades el triomf de la revolució, no hi haurà èxit econòmic que puga salvar la Unió Soviètica. El problema del setge capitalista ens porta a considerar l’estratègia i tàctiques de la Internacional Comunista, la seua cadena d’errors i crims.\nDins de l’URSS, la burocràcia stalinista, que disposa dels poderosos recursos de l’estat, podria continuar ocultant durant uns quants anys la fallida de la seua política i malgastant el capital social de la revolució, però sense provocar conseqüències desastroses. En l’arena mundial, on és obligatòria la lluita franca contra la socialdemocràcia i totes les altres forces de la societat burgesa, la política del centrisme burocràtic ha demostrat ser, en tots els països i fins a l’últim racó de la terra, un sabotatge sistemàtic, si bé inconscient, a la revolució proletària. En els darrers deu anys les aportacions de la direcció stalinista a la lluita de l’avantguarda proletària internacional no sols han consistit en errors, confusió, desmoralització i derrota. Bulgària, Alemanya (1923), Estònia, novament Bulgària (1924), Xina (el període del bloc amb Chiang Kai-shek i totes les tàctiques empleades posteriorment), Anglaterra (el Comità Anglo-Rus), Espanya (el període de la revolució): heus aquí un inventari geogràfic, necessàriament incomplet, dels immensos danys perpetrats per la burocràcia centrista en el terreny de la revolució internacional. Cap “pacte de no agressió” compensarà gens ni mica el creixent aïllament de la Unió Soviètica.\nNo queda un sol membre sa en l’organisme del capitalisme mundial. El reformisme exhaurí fins al fons la copa de la seua sagacitat servil i obstinada, i apareix davant del proletariat amb tota la seua impotència, marcada per la seua traïció. En la Unió Soviètica (insisteixen els stalinistes) s’ha complit el pla quinquennal i es garanteix el socialisme. ¿A què espera, doncs, la Comintern per a derrocar les organitzacions socialdemòcrates, podrides fins a la medul·la de l’os, agrupar entorn de si les masses proletàries per tal de dirigir-les a la conquista del poder? Malgrat això, el comunisme oficial, en totes bandes, perd posicions i influència, s’aïlla de les masses i, finalment, és expulsat dels sindicats. En el millor dels casos les seccions de la Comintern serveixen ara de llocs de pas per als aturats.\nEl procedir de la Comintern en Alemanya és la culminació tràgica del derrotisme internacional de la fracció stalinista. Si s’hagués imposat conscientment l’objectiu de salvar de la desintegració la socialdemocràcia, aclaparada pels seus crims, i aplanar-li al feixisme la via més curta vers el poder, no hauria pogut formular una tàctica millor que la que emprà. Stalin portà a Chiang Kai-shek al poder com si es tractés d’un aliat; li facilità a Hitler el seu ascens en garantir la divisió del treball entre les burocràcies socialdemòcrata i comunista. Ocultant-se darrere de fraseologies diferents, ambdós han encapçalat i continuen encapçalant una política de derrota, de dispersió de forces i covardia. Els resultats salten als ulls. Servir l’enemic de classe mentre aparenta entaular una lluita irreconciliable contra ell: heus aquí la maledicció que penja sobre el centrisme!\nEls agrupaments en el PCUS i en la Comintern\nEl curs dels esdeveniments al si del Partit Comunista de la Unió Soviètica demostra que la crisi econòmica s’ha transformat en crisi de la revolució; aquesta s’obre camí en forma cada vegada més resoluda, des de baix cap amunt, a través dels aparells estatal i partidari.\nL’élite de la fracció stalinista, agrupada al voltant d’un “líder” plebiscitari en el que ja no confia, fa esforços braus per tal de no caure. La primera premissa per a aconseguir-ho és impedir el despertar del partit. La repressió contra l’oposició ha arribat a un grau superior al de 1928, quan es prometé “liquidar” d’una vegada per sempre tota oposició. Els colps principals, lògicament, van dirigits contra els bolxevics leninistes, l’única fracció l’autoritat de la qual ha crescut incommensurablement i segueix en augment.\nDos fets molt recents són summament reveladors de l’estat del partit: l’arrest i deportació dels dirigents de l’Oposició d’Esquerra que es rendiren fa quatre anys i la capitulació total i definitiva dels dirigents de l’Oposició de Dreta. Un parell de mesos després de la sorollosa deportació de Zinoviev i Kamenev a Sibèria, Stalin arrestà I. N. Smirnov, Preobrazenski, Ufimtsev, Ter-Vaganian i al voltant de cent militants de l’Oposició d’Esquerra lligats als anteriors. És necessari captar la importància d’aquest fet en tota la seua magnitud. Tots ells vells bolxevics que constituïren el partit, el sostingueren en els anys de clandestinitat, participaren en la Revolució d’Octubre i en la Guerra Civil i crearen amb nosaltres la fracció bolxevic leninista. Quan la pressió de l’escassetat d’aliments obligà Stalin a virar abruptament vers la industrialització planificada i la lluita contra el kulak (febrer de 1928) un sector important de l’Oposició d’Esquerra s’espantà davant la perspectiva d’una ruptura, cregué en el viratge i capitulà davant la burocràcia. L’impacte polític d’aquest fet fou molt gran, ja que enfortí la posició de la burocràcia stalinista i durant molt de temps dificultà l’ingrés als rengles de l’Oposició d’Esquerra. Avui fem el balanç de l’experiència realitzada pels capituladors honestos, sincers, no arribistes: després de deportar Zinoviev i Kamenev, Stalin ha arrestat Smirnov, Preobrazenski, Ufimtsev i la resta! Aquest colp a la direcció estigué precedit, l’any anterior, per l’arrest de varis centenars de capituladors de base que s’havien avançat als seus dirigents en el retorn a la senda de l’Oposició d’Esquerra. Durant els darrers dos anys s’ha operat un canvi vertaderament gran en la consciència del partit, perquè els reagrupaments al cim no són sinó reflexos tardans i diluïts dels processos profunds que es produeixen al si de les masses. Heus aquí una demostració extraordinàriament clara del poder latent d’una línia política correcta i conseqüent: individus aïllats i grups que sobreïxen inclusivament per les seues qualitats revolucionàries solen a vegades passar-se al camp enemic, sota la influència de circumstàncies eventuals, però, en última instància, la marxa dels esdeveniments els obliga a tornar a la vella bandera combatent.\nLa capitulació absoluta de Rikov, Tomski i Bukharin té un significat completament diferent, però no menys simptomàtic. Les falanges polítiques d’aquests dirigents penetren profundament en el camp de l’enemic de classe. Més d’una vegada comentarem que l’agudització de la crisi de la revolució inevitablement portaria al petit cap bolxevic de l’Oposició de Dreta a xocar amb la seua fornida cua contrarevolucionària. Ja ha arribat aqueix moment. Alarmats per l’estat d’ànim dels seus propis partidaris, els dirigents de l’Oposició de Dreta s’han agenollat davant la direcció oficial. I han pogut practicar aquesta operació quirúrgica amb relativa facilitat ja que, per feroç que fos la lluita en determinats moments, continuava sent una pugna entre els matisos d’esquerra i dreta en el camp del centrisme burocràtic.\nD’aquesta manera, la capitulació dels dirigents de la dreta reflecteix la diferenciació operada al si de l’Oposició de Dreta que, si bé continuava sent amorfa en l’últim període, era indubtablement l’agrupació més gran. Desenes de milers de treballadors, incloent-hi alguns membres del partit, descoratjats per l’aventurerisme econòmic de la burocràcia i enganyats per la demagògia antitrotskista, gravitaren cap al bàndol dels dirigents de l’ala dreta, procés més natural com que, amb tota honestedat, tendien a interpretar la política de Stalin com l’aplicació directa del “trotskisme”. La diferenciació al si de l’ala dreta significa alliberar aquests elements proletaris de les influències termidorianes i el seu inevitable apropament a l’Oposició d’Esquerra, ja que en el present els trets vertaders d’aquesta comencen a aparèixer nítidament a la llum de la seua pròpia experiència personal.\nLes característiques dels agrupaments polítics en el partit comencen a aparèixer amb nitidesa, i el seu nivell de reserves sorgeix amb tota claredat. En concomitància amb això, “Oposició Obrera” i “Centralisme Democràtic” han desaparegut de l’escena política. Els elements proletaris d’aquests grups intermedis de l’oposició dels darrers anys es tornen vers els bolxevics leninistes, l’única fracció que posseeix un programa clar, provat a l’abric dels esdeveniments, i que no ha arriat les seues banderes un sol instant.\nEs pot observar, encara que no tan clarament, que a nivell internacional es desenvolupa un procés anàleg. Durant el període en què el centrisme dominant, incapaç ni tan sols de plantejar-se el problema d’un congrés internacional, renuncià completament a donar resposta a les qüestions més candents de la revolució mundial; durant el període en què l’ala dreta (brandlerista), en virtut de les lleis centrífugues que governen l’oportunisme, deixà d’existir com a tendència internacional, els bolxevics leninistes, i només ells, foren capaços de celebrar una conferència internacional en les difícils circumstàncies imperants; en ella respongueren clarament als problemes més importants i de més difícil solució que ha conegut el moviment proletari mundial des que començà l’etapa postleninista.\nSiga quina siga la senda que prenga el desenvolupament de la revolució proletària en els propers anys (depèn directament del resultat de la lluita contra el feixisme en Alemanya i del canvi de rumb en l’URSS), és indubtable que a l’Oposició d’Esquerra se li ha obert un període d’alça a nivell internacional. Dos sectors, els centristes i els reformistes, fan cerimònies oficials per a honrar el cinquantè aniversari de la mort de Marx. Però d’ara en avant, el destí del marxisme revolucionari, és a dir, de la generació política bolxevic, està indissolublement lligat al de l’Oposició d’Esquerra.\nLa reconstrucció fonamental de l’economia\nEn avaluar les possibilitats i tasques de l’economia soviètica, els bolxevics leninistes no parteixen de l’abstracció buida del socialisme en un sol país sinó del vertader procés històric en les seues relacions amb el món i les seues contradiccions vives. Només els fonaments construïts per la Revolució d’Octubre poden salvar el país de córrer la mateixa sort que Xina o l’Índia, i garantir, en aquesta època de transició, vertaders èxits en el camí de la transformació de la societat capitalista en socialista. Les discussions relatives a la nostra suposada “negació” del caràcter proletari de la Revolució d’Octubre constitueixen una mescladissa d’escolasticisme, ignorància i mentides. El moll del problema resideix que és impossible seguir distintes línies sobre les bases polítiques i socials de la Unió Soviètica. El que resta per resoldre és: quina d’elles?\nPer a curar una economia que la direcció dels epígons ha desorganitzat en tan alt grau, val dir, per a mitigar les desproporcions, enfortir el vincle entre la ciutat i el camp, crear una unitat monetària estable i millorar la situació dels treballadors, és necessari, en primer terme, posar fi als embolics i mentides de la burocràcia. El terme que millor defineix el caràcter general de les mesures econòmiques imposades per la situació imperant és la paraula retirada. Justament perquè s’ha col·lectivitzat tant de terreny d’un sol colp el govern obrer no troba els mitjans per a impedir l’enfonsament de les granges col·lectives. Les mesures de repressió demostraran, inevitablement, la seua impotència. L’única via correcta és la de sacrificar la quantitat a fi de millorar la qualitat. En el pla polític, es pot formular la mateixa tasca en aquests termes: sacrificar espai per a guanyar temps.\nÉs necessari avaluar la força de les tendències centrifugues que actuen en les granges col·lectives i presentar-les una sortida racional apel·lant als camperols pobres, a l’obrer agrícola i als millors elements de les granges col·lectives. Cal mantenir i desenvolupar les granges col·lectives que hagen demostrat la seua viabilitat o puguen demostrar-la en el futur pròxim. I açò només pot ser avaluat basant-se en els recursos disponibles i en l’interès personal que proven els seus integrants.\nPer descomptat, els stalinistes tornaran a dir que la nostra disposició a retrocedir de la col·lectivització del seixanta per cent a la col·lectivització del quaranta o del vint-i-cinc per cent (el percentatge ha de ser determinat a través de la realitat econòmica, i no fixat burocràticament a priori) és “capitulació”, “restauració del capitalisme”, etcètera. Si és així, que aquests valents ens diguen per què no han complit la seua intenció original de col·lectivitzar tota la terra. Que expliquen per què decretaren una meta imaginària, la realització de la qual ha resultat impossible, i de la qual la burocràcia ha començat ja a batre’s en retirada. No cal deixar-se espantar per les mentides pseudorrevolucionàries que aquesta proclama. Fugir de les conquistes revolucionàries sense presentar batalla equival a trair. Però evitar l’aventurerisme burocràtic és una exigència del realisme revolucionari. Respecte de l’economia rural, el que cal fer en primer terme i a tota costa és tornar a imposar la vigència de la consigna: Dirigir, no arrasar!\nÉs inevitable que la diferenciació al si del camperolat es prolongue per un període llarg. Hi hauran granges col·lectives riques i pobres; dins d’algunes granges aïllades no sols subsistiran les diferències socials sinó que s’aguditzaran junt amb el desenvolupament de les forces productives. I per sobre tot això, queden deu milions de predis en mans privades! Amb la massa camperola s’ha d’establir una relació tal que li impedisca a la “liquidada” classe dels kulaks enfrontar els camperols contra l’estat soviètic. Cal posar-se d’acord amb el camperol. Cal fer-li concessions al camperol mitjà. Però sense deixar d’enfortir econòmicament els pobres de les aldees per mitjà de sistemes impositius, crediticis i cooperatius, provisió de tractors i maquinàries adequats, etcètera. També és important tenir en compte algun sistema d’estímuls per a l’acumulació respecte als camperols individuals, a les granges col·lectives més pròsperes i als camperols col·lectivitzats més benestants. És evident que s’ha de rebutjar la bogeria de la liquidació mecànica total, absoluta i incondicional del kulak. És precís comprendre i reconèixer que el kulak existeix no com a “resta” o “romanent psicològic” sinó com a factor econòmic i social. Finalment cal tornar a la línia de limitar sistemàticament les tendències explotadores del kulak; cal fer-ho seriosament, durant un període perllongat, pràcticament fins al triomf del proletariat a Occident.\nSemblant sistema d’activitats combinades només podrà ser aplicat amb èxit si s’organitza els sectors empobrits dels camperols en un sindicat de camperols pobres, que serà el principal baluard del partit en l’aldea.\nEs requereix subordinar el ritme d’industrialització a la tasca de recuperar l’equilibri dinàmic de l’economia en el seu conjunt. Cal posar fi a la pràctica de perpetuar els errors que conté el pla simplement perquè les instruccions d’ahir els santificaren. S’ha de revisar dràsticament el programa de tasques fonamentals i eliminar immediatament totes les que superen les possibilitats reals del país. La pèrdua inevitable de milers de milions serà la salvaguarda contra la pèrdua de desenes de milers de milions en el futur.\nDes d’ara pot afirmar-se amb certesa que el coeficient de creixement industrial del deu per cent, fixat per a 1933 amb l’únic objectiu de no trencar massa violentament amb les primeres etapes aventureristes d’ahir resultarà absolutament irrealitzable. En 1932, la indústria cresqué en un 8,5%, contra el 36% que estipulava el pla. Cal prendre com a punt de partida els èxits reals de 1932 per tal de poder incrementar els coeficients per mitjà de l’enfortiment gradual de la infrastructura.\nEn disminuir els ritmes, s’alliberaran recursos que han de canalitzar-se immediatament cap al consum i la indústria lleugera. “És necessari millorar a tota costa la situació dels treballadors” (Rakovski). Durant la construcció del socialisme la gent ha de viure com a éssers humans. No podem perdre de vista que es tracta d’una perspectiva de dècades, i no d’una campanya militar o un “dissabte” o simplement un cas aïllat que requereix una concentració excepcional de forces. El socialisme serà obra de les generacions futures, però cal organitzar les coses de tal manera que les generacions actuals puguen carregar amb tot el seu pes. Cal reimplantar un sistema monetari estable, que serà l’únic regulador digne de crèdit de l’economia planificada en aquesta etapa del seu desenvolupament. Sense això, la locomotora de l’economia planificada de cap manera arribarà al cim de la muntanya.\nPer un règim partidari honest! Per la democràcia soviètica!\nNo es necessita una nova revolució per a salvar i enfortir la dictadura. Bastarà amb una reforma profunda, global i molt ben pensada. El problema resideix en qui la farà. I no és qüestió de persones o camarilles, sinó del partit.\nTothom sap que el partit dominant en l’URSS ha de ser porgat d’agents de l’enemic de classe, arribistes, termidorians i simples buscadors de targetes de racionament. Aquesta tasca no competeix a la camarilla burocràtica, només el mateix partit reviscut, i més exactament el seu nucli proletari, és capaç d’alliberar-se d’elements estranys i hostils.\nL’estrangulació que ha patit el partit en els darrers deu anys és la contrapartida dels interminables atacs contra l’Oposició d’Esquerra. Serà impossible reanimar el partit si l’Oposició no retorna als seus rengles. Aqueixa és la nostra primera reivindicació, i cridem tots els comunistes, joves comunistes i obrers conscients a recolzar-la.\nDirigim també aquesta consigna a l’Oposició de Dreta. No confiem en les seleccions de Stalin-Menkhinski-Iagoda, que no es guien pel criteri dels interessos de la revolució proletària sinó pels de la seua camarilla. L’expulsió del partit dels vertaders oportunistes (per no parlar dels elements termidorians) ha de realitzar-se obertament i lliure, per voluntat de les masses partidàries.\nEstà en joc la sort del partit i del règim soviètic. Lenin considerava que la democratització del govern era la tasca més important de la dictadura. “Tots els cuiners han d’aprendre a governar”. El procés real ha estat l’oposat. El nombre de governants no ha crescut fins a incloure-hi “tots els cuiners”; s’ha reduït a un sol xef, i, a més a més, especialista en plats molt condimentats. El règim polític s’ha tornat intolerable per a les masses, així com el nom del líder d’aqueix règim els resulta cada vegada més odiós.\nJa en 1926 s’acusà Stalin de preparar-se per a ocupar el lloc de soterrador del partit i de la revolució. En el curs dels darrers sis anys, quasi ha arribat a complir aqueix paper. La consigna “A baix Stalin!” es difon per tot arreu, dins i fora del partit. No cal explicar l’origen i la creixent popularitat d’aquest “proverbi”. Però per a nosaltres és incorrecte; el problema no afecta la persona de Stalin sinó la seua fracció. És cert que en els dos últims anys el seu abast s’ha reduït enormement. Però encara comprèn milers de funcionaris de l’aparell. Altres milers i desenes de milers que han obert els ulls respecte de Stalin segueixen recolzant-lo per temor al que desconeix. A la consigna “A baix Stalin!” se la pot entendre, i inevitablement arribarà a tenir aqueix contingut, com una consigna per l’enderrocament de la fracció que ocupa actualment el poder i, encara més, per l’enderrocament de l’aparell. El que volem no és derrocar el sistema sinó dirigir els esforços dels millors elements proletaris a reformar-lo.\nPer descomptat, cal posar fi al règim bonapartista d’un sol líder a qui tots han d’adorar; cal posar fi a aquesta perversió vergonyosa de la concepció del partit revolucionari. Però allò important no és l’expulsió d’individus sinó el canvi de sistema.\nLa camarilla stalinista difon persistentment el rumor que l’Oposició d’Esquerra no tornarà al partit si no és amb l’espasa a la mà, i que la seua primera tasca serà venjar-se implacablement dels seus adversaris. Hem de refutar, repudiar, denunciar aquesta calúmnia verinosa. La venjança no és una actitud política. Els bolxevics leninistes mai es deixaren arrossegar per aqueix sentiment en el passat; menys inclús ho faran en el futur. Massa bé coneixem les raons històriques que empentaren desenes de milers de militants del partit a l’atzucac del centrisme burocràtic. La nostra motivació són les necessitats de la revolució, no la venjança. No fem excepcions apriorístiques. Estem disposats a treballar colze amb colze amb tots els que es mostren a favor de la reconstrucció del partit i que desitgen impedir la catàstrofe.\nPer un règim partidari honest! Açò significa un règim que permeta als militants del partit dir de viva veu allò que pensen, que elimine l’engany, marca de fàbrica del monòlit stalinista, que no tinga dirigents vitalicis, que reelegisca lliurement tots els organismes de direcció en congressos del partit, que posseïsca un aparell per a servir el partit i un partit per a servir la classe obrera.\nPer La democràcia soviètica! Vol dir que el partit dirigeix la dictadura proletària però no estrangula les organitzacions de masses dels treballadors sinó que, per contra, fomenta la seua iniciativa i independència. Ha d’introduir-se el vot secret en els sindicats i soviets per a l’elecció dels seus organismes executius. Aquest és un dels mitjans més importants per a disciplinar l’aparell i subordinar-lo al partit. Aquesta mesura ha de ser aplicada gradualment, estenent els seus èxits segons els resultats de la seua posada en pràctica.\nEls grups sorgits històricament al si del Partit Bolxevic han de realitzar totes les seues activitats en el marc dels estatuts. Per mitjà d’una discussió lliure de persecucions i calúmnies personals cal preparar un congrés d’emergència del partit. Només la lluita aconseguirà tal objectiu. Els bolxevics, per centenars i per milers, han d’aixecar la seua veu de protesta contra la camarilla usurpadora que aixafa el partit i mena la revolució a la ruïna. “Exigim un congrés partidari honest!” Que aquesta consigna unifique l’Oposició d’Esquerra amb tots els militants del partit dignes d’aqueix nom.\nI respecte a la Comintern cal desplegar la mateixa activitat. Només un canvi radical de la seua política, sobretot en Alemanya, podrà salvar la Tercera Internacional d’una degeneració major i de l’enfonsament total. També en aquest cas el viratge polític és inseparable del canvi de règim. El primer pas ha de ser el reingrés de l’Oposició d’Esquerra en totes les seccions. El segon pas, que totes les seccions nacionals es reunisquen en congressos democràtics. El congrés mundial de la Internacional Comunista és la consumació de la tasca.\nL’Oposició d’Esquerra ha exposat en nombrosos documents la seua posició programàtica sobre tot allò que afecta la revolució mundial i l’ha consolidada en les tesis de la preconferència internacional dels bolxevics leninistes celebrada a principis de febrer d’aquest any. L’Oposició d’Esquerra reingressarà a les files de la Comintern amb aqueix programa, i no amb l’espasa de la venjança. Ja en el pròxim congrés mundial posarà aqueix programa sobre la taula.\nFa dos anys i mig, l’Oposició d’Esquerra feu sonar l’alarma davant el perill del feixisme alemany. La burocràcia stalinista, amb la complaença i ceguesa que la caracteritzen, ens acusà de “sobreestimar” el nacionalsocialisme, i inclusivament d’“histèria”. Els fets han proporcionat les proves inapel·lables.\nAvui (no per primera vegada, però sí amb força decuplicada) fem una crida davant la situació de l’URSS. En aquest cas, el perill immediat no és extern sinó intern. La seua font principal és el centrisme burocràtic.\nCridem tots els revolucionaris autèntics, tots els obrers conscients, tots els leninistes que segueixen sent-ho, a lluitar contra el perill. La tasca és difícil i la lluita costarà vides. Però cal menar-la fins a la fi. Cal tancar files, enfortir els quadres, estendre els vincles. Cap repressió, cap provocació, cap persecució paralitzarà els nostres esforços, perquè el treball de l’Oposició d’Esquerra dins del partit es realitza en una atmosfera cada vegada més favorable.\nBolxevics de la Unió Soviètica, bolxevics del món! L’economia soviètica corre perill! La dictadura del proletariat corre perill! La revolució internacional corre perill!\nLa història ha col·locat sobre tots vosaltres, sobre tots nosaltres, una responsabilitat incommensurable.\n1“Senyal d’alarma!” The Militant, 18 i 25 de març de 1933.


Vivim hores d’extrema dificultat com a societat ocasionades per la pandèmia del Coronavirus, que està afectant intensament el nostre país. Per tal de posar fre a l’expansió del virus dissabte passat es va declarar l’estat d’alarma, que implica una restricció gairebé total de la mobilitat de les persones. Les poques situacions excepcionals en que es permet és per a la compra d’aliments, per acudir als llocs de treball i als hospitals, per anar al banc i per a cures de persones que ho necessitin.\nEn aquest context, els desplaçaments en transport públic s’han reduït fins a un 90% en molts serveis durant els darrers dies. Amb tot, els autobusos segueixen circulant per garantir que els professionals sanitaris, la resta de treballadors i tothom que ho necessiti pugui arribar als hospitals o als seus llocs de feina i atendre als que més ho necessiten. Els operadors garantim el servei i ho fem seguint les escrupoloses mesures operatives que s’han establert per garantir la salut dels conductors i dels viatgers a dalt dels busos.\nPel que fa al transport discrecional, les empreses que s’hi dediquen, moltes d’elles pimes o autònoms, es troben en una situació de manca gairebé total de feina. Amb el transport escolar i de turistes parat, només queda el transport de treballadors d’ empreses que no poden implementar el teletreball.\nPer tot això, des de FECAV hem demanat a l’administració que es prenguin mesures per suavitzar el cop que aquesta situació està tenint en el sector del transport de viatgers per carretera, un dels més afectats. Dimarts de la setmana passada, a la cloenda de l’Assemblea General de FECAV, vaig insistir als responsables de l’administració que hi van assistir en la necessitat d’un pla de xoc per fer front a la crisi del Coronavirus.\nConsiderem que l’executiu espanyol ha procurat prendre mesures, però no s’han pres algunes de les que ja vam indicar, tals com l’exempció temporal del pagament de l’IVA i la Seguretat Social dels treballadors.\nPel que fa al transport escolar, des de la Generalitat de Catalunya es van comprometre a fer el pagament dels costos fixos, tot i que des del sector vam reclamar el 100% de les despeses atesa la situació d’excepcionalitat. Respecte el transport regular s’haurà de procedir a establir mecanismes de compensació que cobreixin la minva d’ingressos i la cobertura dels costos necessaris per a seguir prestant el servei de transport regular en les condicions que ens ha fixat la Generalitat de Catalunya.\nVull acabar amb unes paraules d’ànims per tots els empresaris que han vist com els seus ingressos s’han reduït o aturat en els darrers dies i que veuen el futur de les seves empreses amb incertesa. El nostre és un sector amb una gran resiliència que sempre ha tirat endavant. Estic convençut que la demanda de passatgers tornarà i els turisme es recuperarà. Des de FECAV, seguirem treballant per defensar el sector i per sortir reforçats d’aquesta pedra en el camí.


Club Bàsquet Benissa: El Perfiles Pleck cau a Benidorm\nEl Perfiles Pleck cau a Benidorm\nEn un partit fluix el Perfiles Pleck acaba perdent a Benidorm\nC.B. Benidorm: 80 - Perfiles Pleck C.B. Benissa: 60\nEstrany partit el jugat el passat diumenge a Benidorm, on el Perfiles Pleck es presentava buscant una victòria que el consolidara en la part tranquil·la de la taula. El partit, programat a les 17 hores, no va poder començar a eixa hora per incompareixença dels àrbitres i anotadors per un error de Federació. Fet prou insòlit, però que hi va ocórrer.\nUna volta solventat el problema va poder començar el partit, però el paró després d'haver escalfat no ens va vindre gens bé; estar més d'una hora esperant a vore si es jugava o no, i el tornar a començar a escalfar, va provocar que començàrem el partit més freds que els nostres rivals. I, encara que vam poder aguantar el primer quart, a poc a poc vam anar a menys fins arribar al descans 13 punts per baix. Poc de ritme, balons perduts i poca intensitat defensiva ens deixaven amb males expectatives de cara al segon temps.\nEl segon període no va ser millor. El Benidorm, més intens va seguir fent un joc ràpid i dinàmic en el que anotaven amb facilitat, gràcies al gran encert més enllà de la línia de 3 punts i constants contracolps.\nAl final del partit 20 punts per baix en un fluix partit en el que ens haguera calgut un punt més en defensa per a poder lluitar per la disputa del partit.\nEl proper dissabte juguem a Pedreguer, davant un rival fort contra qui esperem tornar a fer un bon partit i recuperar bones sensacions.\nC.B. Benidorm: 80\nPerfiles Pleckc C.B. Benissa: 60\nDiego, Carles (11), Edu (10), Kevin (16), Teo (4), Pau (6) Jose (3), Marc (2) i Suma (8).


Room#11 Elena Font Rodà & Clara Garí. Instal·lació i biblioteca de llibretes | Nau Côclea\nElena Font Roda & Clara Gari / Exposicions\nRoom#11 Elena Font Rodà & Clara Garí. Instal·lació i biblioteca de llibretes\nby admin on març 24, 2014 • 5:41 pm\tNo Comments\nElena Font Rodà & Clara Garí\nInstal·lació i biblioteca de llibretes\nHotel Bellmirall habitació 11\nC/ Bellmirall 3, Girona\n12 d’abril de 12 a 21 hores. 13 d’abril de 12 a 20 hores\nCap a la primavera de 2005, Elena Font Rodà i jo vam començar un joc que tenia alguna cosa de projecte epistolar i de cadàver exquisit. El suport del treball un parell de llibretes i les regles del joc, dibuixar, pintar, escriure, tallar esgarrapar, clavar, enganxar, posar o treure. Ens vam donar la llibertat d’envaïr reciprocamet l’obra de l’altra, de manera que moltes vegades insistiem en una mateixa pàgina que esdevenia palimsest. Vam arribar a tenir tres, quatre, cinc llibretes en circulació. Tot s’hi valia; sovint el tractament que l’Elena donava al que jo havia escrit, o el que jo anotava damunt els seus garigots funcionava com un prisma, els significats saltaven per l’aire i l’obra es feia sola, mentre nosaltres jugàvem a dir entre línies i a callar més del que deiem.\nAquell treball era també l’expressió d’una amistat, bastida en algunes complicitats que s’intueixen a les llibretes que de fet no venen gaire al cas. Petita pista: els variadissims entresurts i plecs del cor, hi tenen en aquestes llibretes un gran protagonisme, intencionalment desdibuixat.\nUna biblioteca de llibretes no s’adiu al format de les exposicions on l’obra es mira a l’espai i als murs amb respecte i sense afecte, amb visió instantània i distància emocional. Al Bellmirall en canvi podreu seure, – fins i tot jeure i dormir-hi!- , podreu agafar les llibretes, prendre el temps d’explorar-les però no us podreu desdoblar. Perquè si ens en sortim, al Bellmirall mirar serà mullar-se. Com un familiar a qui li ensenyes un àlbum de fotografies, un brodat, o un diari personal, hem buscat per a vosaltres una acollida còmoda però també els paranys que busquen una mirada implicada.\nHan passat uns anys des de que es va acabar aquest projecte, i la nostra vida ha canviat molt. El que s’explica a Room, però, són coses senzilles, simples, mirades, sensacions, emocions que tothom ha sentit alguna vegada. Les nostres vides són poc importants aquí, podrien ser les de tantes altres dones de la nostra edat, en el moment que ens trobàvem aleshores, a qualsevol lloc de Catalunya, del món. Veniu a dormir al Bellmirall i comproveu vosaltres mateixos. Clara Garí\nTags: Clara Gari, Elena Font Rodà\nPrevious post26 novembre Debat: Aspectes de l'espai curatorial Il Palazzo Enciclopèdico de la 55 Biennal de Venècia Next postArpasauro, de Toko Okuda. instal·lació sonora. Inauguració 13 d'abril a les 12


PRIBA .:. Associació de Veïns Les Barraques. CARCAIXENT - València\nProjectes urbanístics - Pla Reforma Interior de Les Barraques\nPla de Reforma Interior de Les Barraques\nQue és el PRIBA?\nEl Pla de Reforma Interior de Les Barraques (PRIBA), és un pla urbanístic que pretén millorar l’estructura del barri i la qualitat de vida dels seus veïns. El PRIBA millorarà d’una banda la qualitat de l’espai públic existent i, d’una altra, crearà nous espais per a potenciar la seua funció com a àrea de desenrotllament d’activitats socials, comercials i d’oci. Aquest projecte permetrà solucionar els greus problemes d’accessibilitat a determinades zones, oferir major nombre de places d’aparcament, a més de reestructurar la trama diversa, millorar la qualitat paisatgística i aconseguir la reserva de sòl per a poder ubicar alguna dotació publica que en l’actualitat no hi ha en la zona reconeguda en la Pla.\nQuines són les actuacions principals?\nEl Pla preveu huit actuacions principals distintes per a poder complir tots els objectius marcats. Amés de les actuacions urbanístiques, el PRIBA també estableix actuacions de particulars sobre les cases i edificis. Estes actuacions, que seran a càrrec dels propietaris, estaran subvencionades a fi que es puguen fer a un baix cost que permetrà rehabilitar les diverses vivendes que es troben en molt males condicions. A més aquest Pla inclou actuacions annexes que complementaran a les altres.\nQuins són els terminis d'execusió?\nAquest ambiciós Pla que pretén rehabilitar el barri no estableix un termini definitiu d’acabament a causa de la importància i complicació del projecte.\nCom és finançarà el PRIBA?\nEl PRIBA té un finançament mitjançant subvencions e inversions realitzades part de les administracions públiques; Ajuntament de Carcaixent, Diputació de València, Generalitat Valenciana i Govern d'Espanya.\nActuacions previstes i situació en què es troben\n- Obres d’urbanització al barranc Sant Antoni (El Clot).\n- Obertura carrer Sant Ferran cap al carrer Mare de Déu de la Salut i reserva d'espai d'ús dotacional públic (espai aprofitat de moment per aparcament).(Finalitzada)\n- Creació de places d’aparcament, espai lliure i urbanització del carrer Travessia de la muntanya.(Finalitzada)\n- Creació de 55 places d’aparcament i zona verda al carrer Camí font de la Parra. (Actuació annexa al PRIBA).(Finalitzada)\n- Obertura d’un nou vial de connexió entre els carrer de la Mare de Deu de la Salut i de Sant Carles.\n- Millora de l’accés al carrer La Rambla des del carrer Sant Carles a traves de l’eixamplament del vial nord que connecta amb el carrer La Rambla.\n- Millora de l’accés al carrer La Rambla des del carrer Sant Carles a traves de l’eixamplament del vial sud que connecta amb el carrer La Rambla.\n- Construcció d’una rotonda al final del carrer Mare de Déu de la Salut per facilitar el canvi de sentit.\n- Millora de l’accés al carrer Sant Carles des del carrer Camí Font de la Parra a traves de l’eixamplament del mateix.\n- El passat divendres 24 d'abril 2009 s'aprovà en sessió plenària extraordinària destinar 400.000 € dels 4,5 milions d'€ que corresponen a Carcaixent del Pla Confiança de la Generalitat Valenciana a l’execució de noves actuacions previstes en el PRIBA.\nImatges i plànols


La pista israeliana en l'espionatge a Torrent\tLa pista israeliana en l'espionatge a Torrent\nLa construcció llança un SOS\tLa construcció llança un SOS\n‘Aquest és un llibre sobre la relació entre el futbol i les identitats col·lectives i el poder, amb èmfasi en la societat valenciana i, en concret, en el València CF’: així es presenta Nosaltres som el València (Afers), el darrer treball del sociòleg i director de la Institució Alfons el Magnànim, Vicent Flor (València, 1971). Autor de llibres com ara Noves glòries a Espanya. Anticatalanisme i societat valenciana o Societat anònima. Els valencians, els diners i la política, es declara ‘afeccionat al futbol i al València CF des de menut’. Ara ha fet d’aquesta passió també camp d’anàlisi en un llibre amè i interessant tant si t’agrada aquest esport i les coses que l’envolten, com si no: ‘Tenia raó el meu editor, que deia: has de fer llibres per a la majoria de la gent! Això he intentat ara.’\n—Qui escriu aquest llibre, el sociòleg, el futboler, el valencianista? I en quina de les accepcions de valencianista?\n—És que els sociòlegs parlem d’humans i, com que som humans, el subjecte i l’objecte de coneixement en les ciències socials coincideix. En aquest cas, jo crec que predomina el sociòleg. Però em reconec com un seguidor molt apassionat del València Club de Futbol. I també hi ha la persona compromesa amb el País Valencià i amb les bones relacions amb els territoris de parla catalana, és clar.\n—Des de bell començament, i al final també, com qui tanca un cercle, ens mostreu la part més sentimental, i personal, de la història, amb l’homenatge a l’avi i les quatre generacions que sumeu al centenari del club. Els sentiments no s’han d’amagar, quan es parla de futbol. Fins i tot els reivindiqueu per a l’anàlisi.\n—També com a sociòleg hi ha una reivindicació dels sentiments. De la Il·lustració ens ve una visió de l’ésser humà com a ésser racional. Bé, ho pot ser. No sempre ho és. Sí que estem segurs que és un ésser simbòlic. I sent. Jo estic contra eixa sociologia de xifres en la qual darrere no hi ha persones. Diem, per exemple, hi ha un 33% de pobres: sí, i a més del fet, de la carestia material, com afecta l’autoestima, les relacions de parella, familiars…?\n—El vostre objectiu és analitzar i fer comprendre la societat valenciana, oferir apunts per al debat públic, i ho feu des del futbol perquè dieu que és una tribuna privilegiada per a l’observació de les societats modernes.\n—Sí. La gent va poc a missa, actualment. En canvi, el futbol té un factor important que mobilitza rics i pobres, generacions diferents (una de les coses de què puc parlar amb els meus fills és de futbol, per exemple), gent de zones urbanes i rurals. És molt integrador. Exceptuant un tema important: és encara molt més masculí que femení, tot i que menys que no ho era en el passat. De fet, quan parlem de futbol professional en general encara parlem de futbol masculí. Tot amb tot, és un espai de mobilització de masses molt important per a observar la societat. Per això cada vegada hi ha més anàlisis sobre el futbol, superant un poc eixe prejudici des de l’acadèmia, que el veia com una cosa de bàrbars, o, per a determinada esquerra, una droga social.\nDarrere dels comportaments socials, també dels que menys ens agraden, sempre hi ha una explicació\n—Reivindiqueu també el respecte envers l’afeccionat.\n—És sobretot un respecte del científic social o l’analista social cap a l’ésser humà. És a dir, qui sóc jo (o qualsevol altre sociòleg) per a considerar que una part molt important de la població d’una societat és idiota? Probablement, darrere dels comportaments socials (també dels que menys ens agraden, alerta) sempre hi ha una explicació. I si un sociòleg vol contribuir al canvi social, la primera qüestió és intentar entendre per què som com som, o per què fem les coses que fem. Si el futbol no aportara coses a la gent… imaginem-nos un de Gandia que, sempre que juga ací, ve a veure el València: seixanta quilòmetres d’anar, seixanta de tornar, el trànsit, aparcar, i de vegades tindrà satisfacció i de vegades no, perquè no sempre guanyes. Per què ho fa? Perquè el futbol forma part d’una conjunt de valors que coincideixen amb la modernitat avançada. És a dir, és una comprovació de la importància que té la sort i la meritocràcia alhora, és un esport d’equip però on els individus també són importants, és un espectacle del qual et sents partícip (quantes vegades els jugadors reconeixen que els afeccionats contribueixen a guanyar partits!)…\n—D’aquí ve la primera persona del plural del títol, per exemple.\n—Manlleve un fragment de la cançó del grup Tardor per a dir sí, és veritat, els clubs, exceptuant-ne quatre a l’estat espanyol per una llei un poc injusta, són societats anònimes esportives, i en tenen la propietat uns determinats senyors amb uns determinats interessos, però la gent continua considerant el club seu, sense que en siga propietària en un sentit jurídic. Per damunt de la directiva. Són alguna cosa més que unes empreses.\n—El lligam sentimental amb un equip és més fort que molts altres i difícil d’explicar.\n—Per això he escrit eixe pròleg, perquè més enllà de la meua història personal té un cert sentit: jo vaig trencar amb les falles, vaig trencar ideològicament amb el món d’on venia, però si hi ha una cosa de la meua infantesa amb la qual no he trencat és amb el meu club de futbol. Eixos rituals, eixos vincles són importants per a una part important de la població i, per tant, hi hem d’estar atents. El fet que per a mi també ho siguen és secundari, és clar, però per a mi també ho són.\n—Enfoqueu el València CF amb la intenció de mirar la societat valenciana, però en realitat, estrictament, és el club d’una ciutat.\n—No és el club d’una ciutat, no… Pel que veiem, la majoria dels afeccionats i la majoria de les penyes no són a la ciutat de València. Els de la ciutat són una minoria que no arriba al 20%. Jo sempre he dit que un dels llocs on més català se sent és a Mestalla. Perquè hi ve molta gent de comarques. Molta. Amb tot el respecte, és diferent de la base social del Llevant, que fonamentalment és d’alguns barris de València i part d’alguns pobles de l’Horta nord. El València CF és la societat esportiva i social més important del País Valencià pel que fa a nombre de socis. És un club popular, amb molt de suport i, per tant, té una justificació perfecta per a intentar entendre fragments de la societat valenciana. Evidentment, amb aquest llibre no aspire a explicar el conjunt de la societat.\nJo vaig trencar amb les falles, vaig trencar ideològicament amb el món d'on venia, però si hi ha una cosa amb la qual no he trencat és amb el meu club de futbol\n—Però sí que en resseguiu algunes de les contradiccions i les sotragades.\n—Per a mi, per exemple, no és una casualitat que el resultat de les poques enquestes que hi ha diguen que si la societat valenciana és un 10% del conjunt de l’estat espanyol no hi haja un 10% de seguidors de clubs valencians. Això és una mena de ‘periferització’ de la societat valenciana que ja vaig analitzar en Societat anònima d’una manera més monogràfica, amb més dades. A Navarra, per exemple, no ocorre així: allà, paradoxalment, tant els espanyolistes com els abertzales són de l’Osasuna.\n—Una de les explicacions que apunteu és que l’Osasuna no ha pres partit tan clarament per una part, com sí que ha fet el València CF.\n—Sí. Una part de la directiva del València, sobretot en la transició, en el període de Ramos Costa i els presidents posteriors, es va pegar un tret al peu. Una part del club ha pres decisions errònies. Li hauria anat millor essent el club de tots. De fet, el València és, ha de ser, de tots, i també dels valencianistes polítics. De tots. O de tots els qui ho volen ser, evidentment. Però com a aspiració hauria de ser un club més sensible a la pluralitat que té la societat valenciana. En alguns aspectes ho ha aconseguit més, és un club més interclassista d’allò que algun periodista afirma, però en alguns altres, sobretot amb la imatge de donar suport a un grup minoritari però molt agressiu i catalanòfob i d’extrema dreta com és Yomus, ha perjudicat molt la imatge del club.\n—Espereu que algun dia es corregeixi aquest rumb.\n—Sí. I ja s’ha fet. Una de les coses que sorprèn és que en ple procés independentista català no se sentiren en l’estadi els crits de ‘puta Barça i puta Catalunya’ que feia temps que se sentien. I això és un indicador d’una certa correcció (certa, eh? A Mestalla es xiula Piqué i no és per criteris futbolístics), una certa tornada a la normalitat en la qual els seguidors del València tenen com a principal adversari per molts motius el Reial Madrid.\n—Per molts: per quins?\n—Bé, com explica mon iaio i com mostren les proves al llarg de dècades, perquè el Madrid ha estat el gran beneficiat del sistema polític espanyol, sobretot en el franquisme però no tan sols. El sistema arbitral, de contractació de jugadors…: és evident que el franquisme, arran dels fracassos de la selecció espanyola, va utilitzar el Madrid com un instrument de projecció internacional i, per tant, el va afavorir d’una manera clara. Els afeccionats del València han vist a Mestalla arbitratges escandalosos. Estructurals. Perquè és veritat que els àrbitres es poden equivocar en una direcció o en una altra, però de vegades et donen i de vegades et lleven: amb el Madrid hi ha regularitat en un únic sentit. I el seguidor del València ho veu. I no hem d’oblidar que és bidireccional.\n—Que l’afeccionat del Madrid menysprea el del València. En el llibre hi ha una citació de l’escriptor Javier Marías que ho il·lustra [‘el Valencia es alhora fanfarró i cohibit’]. O aquell episodi de l’any 1977, quan, perquè duia la samarreta amb la senyera i franja blava, hi veien una bandera no espanyola i van muntar un ‘Cristo’, una estrepitosa xiulada, perquè van considerar que era una ‘orgia independentista’. En tot cas era una manifestació regionalista en un context autonomista, però és que a Madrid qualsevol cosa es veu independentista. Els seguidors del Madrid, a banda d’eixa supèrbia, també han generat un gran refús històric. I no podem oblidar una altra cosa: que a la societat valenciana hi ha un fortíssim sentiment antimadrileny, històricament. Antimadrileny en el sentit anticentralista. Com a mínim. I això també es veu en el futbol. El Madrid és el club que representa, entre altres coses, la identificació amb l’estat.\nEl València CF és, ha de ser, de tots, també dels valencianistes polítics\n—L’episodi del 1977 em recorda que el periodista Mariano Sánchez Soler explica que va prendre consciència com a valencià, quan feia el servei militar: va arribar a Madrid com a ‘espanyol d’Alacant’ però allà de seguida el van apartar, el van col·locar amb els ‘polacos’. Va descobrir que s’hi entenia, i fins avui.\n—Mai no hem d’oblidar, mai, que les identitats són un joc especular entre un ‘nosaltres’ i un ‘altres’. És veritat que els que tenen les posicions hegemòniques tendeixen a ser més displicents, més ‘jo sóc el normal’, però sempre hi ha una interacció entre identitat i alteritat. I l’afecció i els dirigents del Madrid també han fet coses despectives cap al València. Dir que el Madrid és un club senyor, com han construït… això s’ho creurà qui s’ho creurà. És un club que defensa els seus interessos. I el Barça en primer lloc i el València en un altre lloc n’han estat rivals (no oblidem que els títols del València quasi sempre els ha guanyat al Madrid, en alguns casos també al Barça, però sobretot al Madrid).\n—Escriviu des d’un valencianisme declarat i, tanmateix, al primer capítol ja hi deixeu anar un considerable clatellot, denunciant l’ús partidista del club i les corrupteles que l’han corcat. Poseu com a exemple paradigmàtic la cessió de Mestalla, gratia et amore, per al míting d’Aznar l’any 1995.\n—Sí, és clar. I no sols això: Camps i Zaplana utilitzaren el club, i el club es deixà utilitzar, per als seus interessos. La reivindicació ‘aigua per a tots’ era una reivindicació discutible, i el club isqué amb eixa camiseta. Hi ha hagut una relació contundent entre elits i poder polític en l’època del PP que ha perjudicat la imatge del club. I també econòmicament. De fet, el nou estadi, tot i que la qüestió econòmica és un tema que no aborde, continua pendent i fou un gran puf promogut per l’alcaldessa de València, Rita Barberà, i pel president de la Generalitat d’aleshores, Francisco Camps. Per tant, sí, tristament, ho pose d’exemple d’una de les pitjors coses que té el futbol, que és la corrupció associada. És una instrumentalització dels sentiments de molta gent per a interessos espuris.\n—Reproduïu un fragment d’entrevista a Paco Roig on es queixava que després no li havien tornat el favor: ‘Havien dit que em tractarien bé i van portar-se com uns cabrons.’\n—Però, a més, no eren favors per al club, sinó per a ell. I ho diu així, d’una manera que en un lloc més avançat, una fiscalia seriosa hauria obert diligències. Però les coses són com són i tots ho sabem. En el món del futbol hi ha una corrupció molt gran que fa que moltes vegades els afeccionats ho siguem amb una certa vergonya. Perquè d’alguna manera som, o jo m’hi sent, un poc corresponsables del tot això.\nCamps i Zaplana utilitzaren el club, i el club es deixà utilitzar, per als seus interessos\n—No us esteu tampoc de denunciar que, des de la directiva, s’ha contribuït a la legitimació social del blaverisme. Reproduïu una afirmació explícita: ‘S’ha aconseguit donar al València la imatge que ara té: un niu de fatxes.’\n—Eixa frase és del periodista esportiu Aleixandre, sí. És que és trist però és així. Ho conte i ho denuncie amb dolor. Perquè m’agradaria un club de futbol diferent. I no sols això. Las Provincias, per exemple, va fer una campanya en favor de la legitimació de la dreta en un moment complicat per a ells, en el qual ja es veia què podia passar el 2015, i el València i la fundació s’hi adheriren.\n—Dediqueu un capítol a la penya ultradretana i espanyolista Yomus i a la seva violència. I a l’aquiescència que ha rebut per part del club.\n—Sí, els ultres han estat un problema del futbol anglès que es trasllada al futbol italià i després acaba en altres, un problema que no s’ha volgut solucionar o que ha estat difícil de solucionar. De vegades s’ha fet, però. Vull recordar què va passar amb els Boixos Nois i les amenaces a la vida del president Laporta. Però el Reial Madrid amb els Ultrasur i el València amb els Yomus han deixat fer perquè els venia bé tenir un grup radical que animara i no els criticara a ells a canvi de prebendes. I sí, la història dels Yomus ha tingut complicitats; al club i entre jutges i policies. Si no, seria impossible. I no oblidem que aquesta gent és d’extrema dreta, judeòfoba, catalanòfoba, hiperespanyolista i no dubta a fer servir la violència i a fer crits nazis als estadis. Això en una societat democràtica és inacceptable. Molts, entre els quals jo mateix, n’han rebut amenaces. Les connexions entre l’extrema dreta i el futbol són clares, dissortadament. Bé, no podem oblidar que el futbol professional és dirigit per un que fou militant de Fuerza Nueva. És una part molt ronyosa del futbol, aquesta. Per això un equip com el Sankt Pauli té tantes simpaties, perquè mostra que és possible un altre futbol, un futbol antiracista, antihomòfob, antifeixista…\n—Insistiu prou en el llibre en la complexitat de la història del València CF igual com ho és, de fet, la societat que representa.\n—Ho he hagut de fer perquè una cosa és quan parlem al bar, diguem-ne, burxant-nos els uns als altres, i una altra escriure sense fonament. Per exemple, quan es diu, que és una idea de Ferran Torrent, que el Llevant és un club popular i el València, de senyorets. No: això és fals.\n—El València CF, com a equip més representatiu de la societat valenciana, ha estat més o menys d’acord amb els règims establerts de cada moment: en els orígens era bàsicament blasquista i, per tant, en el paradigma de la Restauració, d’esquerres que posteriorment es dretanitza; després fou republicà, amb una manifestació del club de suport a Largo Caballero; després, franquista (Julio de Miguel era un falangista de camisa blava, Luis Casanova era franquista); després ha nedat i guardat la roba; en la transició, una part dels dirigents van apostar per la carta de l’anticatalanisme; i en l’època del PP ha tingut connexions clares a molts nivells, que en el llibre simplement apunte com a exemple. No ha estat mai un club antirègim. M’hauria agradat que haguera estat un club més valencianista en el sentit polític però ha estat el que ha estat.\n—Ha estat moltes coses però no de senyorets?\n—No. I ho diu una persona que genera molt de respecte, Josep Termes, que escriu que el València és un club popular. La imatge de la transició i dels vuitanta ha condicionat molt, com si eixa fóra la foto fixa del club. I no. És tan sols un reflex d’aquesta societat tan contradictòria i que alhora ens estimem tant, que és la valenciana.\nSí, la història dels Yomus ha tingut complicitats; en el club i entre jutges i policies\n—Dieu que el futbol, com la vida, té un final obert i no s’ha escrit.\n—No. De fet, el València ha estat no gaire lluny de desaparèixer com a club pels deutes i encara té un futur incert. El futbol naix com un esport burgès, amateur, immediatament esdevé popular, professionalitzat, ara té un període que en podríem dir hipercapitalista. Com serà al segle XXII? Doncs no ho sé, sincerament. A més, quan els sociòlegs ens hem ficat a fer futurologia ens hem equivocat molt.\n—Afirmar que no s’han de barrejar política i futbol és practicar una fal·làcia?\n—És clar, perquè el que volen dir és que només s’admet la política a favor de l’status quo. És a dir, només es consideraria un acte polític xiular l’himne d’Espanya, però és que aplaudir-lo és un acte exactament igual de polític. Donar suport a la selecció espanyola és un acte polític. A Piqué o a Guardiola els han criticat per les seues declaracions polítiques, però quan alguns jugadors, com ara Salva Ballesta, han fet declaracions d’extrema dreta no ha passat absolutament res. La qüestió és que podríem discutir si seria bo o no que el futbol i la política no estigueren junts…\n—Jo crec que no. Però ho podríem discutir. En tot cas, no s’hi val a dir que no ho pots polititzar tu. Perquè si alguna cosa sabem és que els estats nació, també el regne d’Espanya, tots, han utilitzat el futbol per a nacionalitzar, és a dir, per a crear hegemonia i homogeneïtzació cultural. Les victòries de la selecció espanyola han ajudat molt a l’ús de la bandera monàrquica espanyola, que era més reduït, com a mínim en alguns territoris. I això no és un acte polític? I tant que ho és! Per tant, amb tota la cosa de ‘no barrejar futbol i política’, en realitat volen dir que només facen política els autoritzats. El futbol fa política constantment. A la mateixa llei de l’esport hi ha anàlisis polítiques: deixeu de fer demagògia amb això. En fi, ja sabem que la nació establerta és banal, com diu Michael Billig, i les altres són explícites: sempre són nacionalistes els altres, encara que en la pràctica ho som tots. És a dir, tots apostem per una determinada sobirania. Ells continuen fent allò de ‘nacionalistes i no-nacionalistes’, però no ens ho empassem. Com a mínim uns quants no ens ho creiem [riu].\n—Acabarem amb una citació del vostre avi, el consell irrefutable que us donava quan jugàveu a futbol: per a guanyar, marqueu gols i que no us en marquin.\n—Sí, com en la vida. Al futbol, la part ofensiva és la que més es veu, però el València ha fet els títols quan hem tingut un bon equip defensiu i ens han marcat pocs gols. És una lliçó que podríem aplicar també als moviments socials: quan no comets errors i no dónes munició a l’adversari ets més fort. O, dit d’una altra manera, tant l’atac com la defensa formen part de la vida social. Quan el moviment obrer o el moviment feminista només estan a la defensiva, perden. I, al mateix temps, anar a l’ofensiva, mobilitzar-se, no ha de fer oblidar que s’han de mantenir els drets que s’han guanyat. Ben mirat, si el futbol té el suport que té és perquè és una metàfora de la vida social.


Manifest de la Diada del Poble Gitano – Guanyant Torrent\nEl principi d’igualtat i no discriminació, és un element fonamental en la protecció dels drets humans, i els poders públics han de garantir el reconeixement de la cultura del Poble Gitano com a salvaguarda de la realitat històrica d’aquest poble.\nS’ha de dir que el dia 8 d’abril de 1971 es va celebrar el Primer Congrés Internacional del Poble Gitano, on es van reunir persones d’aquesta ètnia provinents de 25 nacionalitats diferents, i on es va acordar la bandera i l’himne gitanos, i es va proposar a les Nacions Unides que es reconegués aquesr col·lectiu, com a poble transnacional multiestatal.\nHui, 8 d’abril de 2019 no hauríem de parlar d’inclusió social, perquè fer-ho implica que encara ara, en el segle XXI, hi ha cert tipus d’exclusió. Però s’ha de tenir en compte, que hi ha minories, ètnies, comunitats, grups humans, que fins i tot ara, no disposen dels beneficis d’una autèntica inclusió social.\nEl nostre pobles en concret, no escapa a aquesta realitat i és per això que, entenem que la inclusió social resulta crucial per al desenvolupament i és necessària incloure-la com un del pilars bàsics a l’hora de plantejar polítiques municipals.\nLa discriminació és una de les principals amenaces als principis d’igualtat i ciutadania. En el cas de la comunitat gitana, diferents institucions la situen com un dels sectors de la població europea que més pràctiques i situacions de caràcter discriminatori pateix en la seua vida quotidiana.\nPer això, en la datata de hui, instem l’Ajuntament de Torrent a la realització d’un estudi diagnòstic sobre la situació real de la població gitana al nostre poble i que s’intensifiquen les mesures específiques de compensació i activació adaptades als grups més vulnerables, com és el cas de la comunitat gitana.\nS’han d’implementar programes que promoguen l’èxit escolar de l’alumnat gitano, amb especial incidència en la perspectiva de gènere, duent a terme mesures encaminades a afavorir la transició de l’etapa d’Educació Primària a la Secundària Obligatòria, tot i sensibilitzant les famílies gitanes sobre el valor dels estudis i la necessitat de la seua implicació al llarg del procés d’escolarització de les seues criatures.\nEl propers anys han de garantir que la recuperació econòmica i la sortida de la crisi, no ha d’aprofundir l’escletxa de la desigualtat, deixant enrere als grups més vulnerables, com és el cas de la població gitana. Per això s’han de posar en marxa mesures específiques que garantesquen la inclusió social d’aquest grup ètnic.\nÉs moment ara perquè les institucions públiques valencianes assumesquen plenament el compromís de desenvolupar els objectius establerts en l’Estratègia Nacional d’Inclusió Social de la Població Gitana 2.12 – 2020.\nCal un compromís per reforçar les polítiques de lluita contra la pobresa i l’exclusió social, tot i apostant per mesures que garantesquen la cohesió social i els drets bàsics de la ciutadania en general i del poble gitano en particular amb tres grans metes a tenir en compte:\nReduir en un 15% el total de persones que es troben en situació de risc de pobresa i exclusió.\nReduir la taxa de risc de pobresa i exclusió infantil, almenys en un 25%\nAugmentar la taxa d’ocupació, un mínim del 10%.\nAquestes mesures de caràcter general, influiran i molt, en la qualitat de vida del poble gitano, del qual hui se celebra la seua diada internacional.\nTorrent, 8 d’abril de 2019


Les campanes de Sta. Magdalena camí de la seua restauració — Santa Magdalena de Polpis\nInici » Notícies » Les campanes de Sta. Magdalena camí de la seua restauració\nSin categoría — 31/01/2017\nLes campanes de Sta. Magdalena camí de la seua restauració\nL’església parroquial de Sta. Magdalena ha iniciat avui una nova etapa, ja que després de mesos de campanya de recollida de fons, aquest dimarts s’ha aconseguit iniciar el camí de trasllat de les dues campanes fins al taller de 2001 Tècnica i Artesania S. L, l’empresa de Massanasa, València, que s’encarregarà de la restauració de les mateixes.\nEl pressupost de rehabilitació és de 15.681€, dels quals l’Ajuntament de Sta. Magdalena aportarà 1.200 € i la resta s’han aconseguit gràcies a les donacions i col·laboracions dels veïns de Sta. Magdalena, que “s’han bolcat en la rehabilitació. Ens han demostrat que les campanes són el símbol d’un poble i indistintament de colors polítics o creences ens han ajudat tots els veïns”, ha explicat Mosén Pedro Añó.\nLa sala del campanar de Sta. Magdalena compta amb dues campanes, foses per la família Roses. La major, que porta per nom, María Magdalena, està datada l’any 1940, mentre que la xicoteta és de 1967.\n“L’informe tècnic, elaborat per l’empresa encarregada de la restauració és molt taxatiu respecte a l’estat de les mateixes, ja que el badall de la campana xicoteta té una banya trencada. Els equips elèctrics tampoc funcionen i els jous de ferro estan extremadament oxidats”, detalla Sergio Bou, alcalde de Sta. Magdalena, que considera “prioritària l’actuació per a poder recuperar els tocs tradicionals del poble”.\nI és que el conjunt es troba molt deteriorat i per tant es procedirà a la restauració tant dels bronzes a nivell acústic com de les instal·lacions auxiliars, perquè aquestes permeten el moviment de les campanes.\n2001 Tècnica i Artesania S. L s’ha compromès a accelerar tot el procés de restauració perquè en la major brevetat possible, les dues campanes tornen a sonar en Sta. Magdalena, ja que tal com explica l’alcalde: “la gent de Sta. Magdalena sentim el campanar com a nostre i tots hem pogut gaudir del toc de les seues campanes”.


Confluències (per Marc Parés) -@RevistaTreball\nConfluències (per Marc Parés) Revisat per Revista Treball a juny 05 . Després de la victòria de Barcelona en Comú i l´èxit de moltes altres candidatures d’unitat arreu del país, s’obre un nou repte per a l’esquerra alternativa a C Després de la victòria de Barcelona en Comú i l´èxit de moltes altres candidatures d’unitat arreu del país, s’obre un nou repte per a l’esquerra alternativa a C Rating: 0\nEsteu aquí: Home » Catalunya » Confluències (per Marc Parés)\nDel carrer a les urnes, i tornar al carrer. Les institucions són una eina clau per a la transformació social, però no la única. El canvi social fa temps que s’està produint des del carrer, amb mobilitzacions de resistència, però també amb els nous paradigmes i els nous imaginaris col·lectius sorgits del 15M. Moltes de les lluites socials que han confluït al carrer, han entès que han de guanyar les institucions per poder materialitzar la transformació social a la que aspiren. Aquest és el gran èxit del 24M: la confluència entre la mobilització veïnal i les formacions polítiques, generant un conglomerat d’organitzacions i ciutadans/es caracteritzat per una nova manera de fer política. Aquesta és la confluència que cal mantenir ara, després de les eleccions, per ésser veritablement transformadora. Allà on s’ha guanyat a les urnes, cal tornar al carrer per materialitzar el canvi. I aquest és també el gran repte d’una confluència a nivell nacional: una nova dialèctica entre el carrer i les institucions que vagi molt més enllà d’una suma de partits.\nRespecte mutu i economia dels desacords morals. Segurament no serà difícil fer confluir diferents organitzacions i persones que comparteixen el diagnòstic sobre la situació d’emergència social en què es troba Catalunya actualment. Ara bé, caldrà ser capaços de trobar punts en comú pel que fa als objectius, les propostes, els processos i els mètodes de treball. Per fer-ho, serà important que tothom sigui generós, però també ho serà treballar, des del respecte mutu,sobre allò que uneix i no tant sobre allò que divideix. És el que els teòrics de la deliberació anomenen l’economia dels desacords morals. Cal reconèixer, a més, que tothom té capacitats i coses positives a aportar.\nInnovació democràtica. Els processos de confluència a nivell local han demostrat una enorme capacitat d’innovació democràtica, no només organitzativament sinó també en les formes de treballar, debatre i decidir (construcció col·lectiva del programa, treball col·laboratiu, organització en xarxa, validació de decisions, etc.). Internet ha jugat un paper determinant, però ofereix encara moltes altres possibilitats que es podrien explorar en el salt a l’àmbit nacional. Nous mecanismes que democratitzin encara més els processos de debat i de presa de decisions, tant dins de la candidatura com amb el conjunt de la ciutadania un cop es configuri el grup parlamentari. Eines més sofisticades per prendre decisions,com els sistemes de votació electrònica d’Agora Voting, poden ser d’utilitat per abordar la major complexitat de l’escala nacional. Aquest tipus d’instruments es podrien fer servir tant per implicar a la ciutadania en la quotidianitat de l’activitat parlamentària com per resoldre possibles discrepàncies en el si del propi grup parlamentari, obeint a les bases o, fins i tot, obeint al conjunt de la ciutadania a través d’innovadors exercicis de democràcia radical. A més, permetrien superar les restriccions imposades per les dinàmiques representatives de la política tradicional, on s’assumeix que, per norma, un grup parlamentari ha de votar en bloc. Em semblaria realment innovador democràticament, per exemple, que en determinades ocasions els membres d’un mateix grup parlamentari votessin a la cambra de forma diferenciada, responent proporcionalment als resultats d’una votació electrònica prèvia. Seria una nova forma de manar obeint i, al mateix temps, permetria explicitar la diversitat de posicions en el si de la pròpia candidatura.


Avís legal | TRENCA\nAquest avís legal conté les condicions que regulen l’ús i accés al lloc web trenca.org i les responsabilitats derivades de la seva utilització.\nPot comunicar-se amb nosaltres per correu electrònic a: info@trenca.org.\nL’usuari només té dret a un ús privat d’aquests, sense ànim de lucre, i necessita autorització expressa de Trenca i/o el/la titular dels drets per modificar-los, reproduir-los, explotar-los, distribuir-los o qualsevol dret pertanyent al seu titular.\nL’informem que aquest lloc web pot facilitar l’accés a altres pàgines web mitjançant enllaços. L’objectiu d’aquests enllaços és únicament facilitar-li la recerca dels recursos que li puguin interessar a través d’Internet. No obstant això, aquestes pàgines no pertanyen a trenca.org i, tot i que revisem el seu contingut lícit el dia de la publicació de l’enllaç a la web, l’Associació Trenca no es fa responsable del contingut dels mateixos ni del funcionament de la pàgina enllaçada o dels possibles danys que puguin derivar de l’accés o ús de la mateixa.\nL’Associació Trenca es reserva el dret d’efectuar sense previ avís les modificacions que consideri oportunes, podent canviar, suprimir o afegir tant els continguts i serveis que es prestin com la forma en què aquests apareguin presentats o localitzats en aquest lloc web.


Centenars de persones a la Festa del vi novell de la Bodega Coca - El diari digital de Sabadell - iSabadell\nComerç, Sabadell, Societat\nCentenars de persones a la Festa del vi novell de la Bodega Coca\nCentenars de persones s’han aplegat aquest diumenge al migdia al carrer Brutau per assistir a la 12ª edició de la Festa del vi novell que organitza Bodega Coca. En aquesta ocasió, l’actualitat política ha estat més present que mai i la penjada de la branca del pi ha recordat la inauguració de Barcelona 92 en els seu 25è aniversari.\nLa pujada de la branca del pi a la finestra de la bodega és un dels punts imprescindibles d’aquesta festa que ja s’ha convertit en una tradició. En aquest cas, la companyia Malaboig Malabars ha escenificat el llançament de la branca com si fos una fletxa, tot recordant la mítica encesa del pebeter olímpic de Barcelona 92, de la que es van celebrar 25 anys a l’estiu.\nL’actor Fermí Casado ha estat el presentador de l’acte, animat per l’imitador Oriol Cruz i també per la imitadora Judit Martin. De la mà de Cruz i Martin han passat per la Bodega Coca Mariano Rajoy, Carles Puigdemont, Artur Mas, Inés Arrimadas, Xavier Garcia Albiol, Esperanza Aguirre, Pilar Rahola, Ferran Adriá o Carme Ruscalleda.\nCoca, Cruz i l’enòleg a la dreta, amb el vi novell. Autor: David B.\nEn una festa tan vinícola, el Rajoy d’Oriol Cruz, pregoner de la Festa Major 2015, ha donat la solució a la situació actual: “més beure i menys pensar”. Esperanza Aguirre hi ha abundat: “més beure i menys veure TV3“. Totes les intervencions han tingut un punt sarcàstic, en el context polític actual. En realitat, peró, donada la situació general Coca ha estat a punt aquest any de cancel·lar l’esdeveniment, que finalment s’ha celebrat amb normalitat fins i tot bromejant si l’any 2018 potser caldrà fer-lo a Brussel·les.\nA nivell institucional l’acte ha estat presidit pel tinent d’alcalde Juli Fernàndez, qui ha demanat “fer ciutat i fer societat; ens moments difícils ens hem d’ajuntar”. El també portaveu d’ERC a l’Ajuntament ha fet un brindis per “la ciutat, la societat i la llibertat”.\nEl drac Antonot, de les Forques de Can Deu, no hi ha faltat. Autor: David B.\nPrèviament l’enòleg de la bodega, Xavier Rosich, ha explicat les característiques del vi novell d’enguany: “ha estat un any complicat per la sequera. Ha sortit un vi de color pàlid i marcat aroma de crítics. Un vi de gran qualitat”. Després del vi, s’ha repartit vi per a tothom i també dolços pels infants, entre les actuacions dels Gegants de Gràcia i les Forques de Can Deu.\nFoto portada: un moment previ a la pujada de la branca de pi. Autor: David B.


Després de més de 20 anys en la primera línia política, el líder del sector ultracatòlic del PP deixa la vida pública. Juan Cotino fou Director General de la Policia amb els governs d’Aznar, gràcies a la bona sintonia amb el sector més catòlic del PP, en concret amb Jaime Mayor Oreja. Amb Rajoy de Ministre de l’Interior fou Delegat del Govern al País Valencià fins la victòria del PSOE en 2004. A partir d’aquell moment ha ocupat les conselleries d’Agricultura, Pesca i Alimentació; Medi Ambient (ferm defensor i impulsor del Pla Hidrològic Nacional i la campanya Agua para Todos) i Benestar Social als governs de Francisco Camps, fins que en 2011 accedí a la Presidència de les Corts Valencianes.\nLa dimissió de Cotino és un nou símptoma de l’enfonsament del règim del PP al País Valencià. Se’n va esguitat per tots els casos de corrupció que afecten al PP valencià: el seu nom apareix al cas Emarsa, al Gürtel, als papers de Bárcenas, a més de ser el gran responsable de la visita del Papa el 2006. També va ser qui adjudicà, com a Conseller de Benestar Social, en 2009 una concessió de 15 milions d’euros a una empresa de la que la empresa de la seua família, Sedesa, controlava el 40% de les accions.\nPerò si una actuació de Juan Cotino ha quedat en la memòria de la societat valenciana és la indignitat d’haver anat casa per casa de les famílies de les víctimes del terrible accident de metro de València, tractant de comprar el seu silenci amb llocs de treball. Aquesta dimissió és la prèvia del canvi polític al País Valencià, de la manera de fer política inquisitorial i autoritària dels darrers 20 anys del PP, el senyal definitiu que l’ultracatolocisme antiavortista, l’anticatalanisme i el conservadurisme més ranci estan de retirada.\nLes Joventuts d’Esquerra Republicana no podem més que celebrar la dimissió d’un personatge tan fosc i nociu per als interessos dels valencians i valencianes. No obstant, cal assenyalar que la seua dimissió arriba tard i que, encara que abandone la política, no deixarem de exigir la seua responsabilitat pels anys de saqueig de la Generalitat Valenciana, dels que ha estat protagonista principal.\nCotino se’n va, però el PP encara ocupa la Generalitat Valenciana, cal continuar fent força fins que tot el govern d’Alberto Fabra faça com ell i ens deixe desenvolupar l’autèntic canvi polític que necessita aquest País!\nURL CURTA: http://www.jerc.cat/url/178524