Cathalaunia. La Catalunya abans de Catalunya | Història de la Cultura Catalana d'abans del segle XII | Pàgina 2\nPosted on Agost 9, 2018\tby cathalaunis\nSi volem examinar un territori, no seria lògic començar per mirar d’establir la seva cartografia? Doncs això és el que no es fa en l’estudi de la Història. Si pensem que en bona mesura la labor de Clio sublima l’activitat dels essers humans, i que aquests són ens autònoms que s’organitzen entre ells en societats, detectar les identitats implicades en un context donat, es pot considerar tal vegada com el més semblant a aixecar la seva ‘cartografia’; d’aquí la necessitat de la Prosopografia.\nEn el cas de la Història però, el context objectiu d’un estudi donat es pot definir per la suma de testimonis escrits que contenen les seves dades (diguem-li el seu ‘univers documental’), i per tant, la seva prosopografia es pot resumir en establir el conjunt d’identitats personals que hi figuren i en poder assignar a cada una en quins llocs apareixen dins de l’univers documental. No és estrictament així, tota vegada que un estudi determinat pot estar analitzant altra mena d’objectes aliens a les persones (llocs, interaccions socials, formulismes, etc, etc), però per simplificar el discurs, aquí ens limitarem al cas més general i parlarem només d’identificar persones i del context de l’alta edat mitjana.\nDit així, podria semblar quelcom simple, i si pensem que un mapa, usualment és una eina, un ajut, la pregunta seria: com és que no es fa servir de forma d’estandarditzada? Com és que no existeixen establiments prosopogràfics ja fets per els contexts més usuals? Per què cada historiador (o equip) acaba fent-se els seus propis ‘mapes’ prosopogràfics?\nLa resposta és doble. D’entrada, perquè en realitat és un tema complicat, i de sortida, perquè gairebé sempre es confon un establiment prosopogràfic amb una reconstrucció dels fets, quan el primer és una eina per establir el segon (la prosopografia només registra el que els documents diuen, per més incoherent o erroni que pugui ser o semblar). Per exemple, els documents sospitosos o fins i tot falsos (un tema extraordinàriament complex) sovint s’exclouen de l’anàlisi per raons aparentment obvies, ignorant però que sense haver fet prèviament l’establiment prosopogràfic complet, incloent-hi aquests documents ‘falsos’, l’atribució de ‘falsedat’ pot resultar seriosament compromesa, especialment per el que fa a la veracitat de les dades que el text aporta. I no cal ni dir que el fet d’ignorar documents atribuint-los ‘falsedat’ perquè contradiuen els pressupòsits de l’analista, o del consens que aquest fa servir (diguem-ne ‘efecte hipercrítica’), porta, sí o sí, a la ficció, no a la Història. Un escenari que també apareix quan l’univers documental és incomplet i es produeix un ‘efecte túnel’ que limita l’anàlisi de les causes i els efectes; una situació usualment molt més difícil d’evitar. Per això l’establiment prosopogràfic (un tema certament difícil i comentat recurrentment en aquest bloc) és tan important. Un establiment prosopogràfic és una eina que dóna a l’investigador la feina feta de en quins llocs del univers documental figura una certa identitat/ítem – amb totes les ambigüitats i incerteses intrínseques, que no són pas poques, desafortunadament -.\nVist així, hauria de ser quelcom d’ús habitual, justament el contrari del que passa en la pràctica de l’estudi de la Història. I és que la realitat és que els propis professionals confonen sistemàticament prosopografia amb reconstrucció dels fets, és a dir, amb anàlisi històrica, i per això miren de reconstruir xarxes familiars o socials sense haver fet el treball previ d’establiment prosopogràfic de l’univers documental. De fet, el concepte, a efectes pràctics ni existeix. Cada investigador té la seva pròpia idea de com van anar les coses i sobre això construeix, amb el consens com a únic mecanisme validador. Un escenari, on evidentment, el control del consens s’acaba convertint en l’objectiu dels que s’hi dediquen. Lamentable.\nL’enfoc contrari, que quests darrers temps ha anat prenen força, és una certa consciència de la necessitat d’aproximar les Humanitats a les Ciències i els seus mètodes de verificació, la cerca de l’objectivitat en les dades i la necessitat de mirar de mesurar l’error de les propostes fetes. La Prosopografia cau exactament en aquest paradigma, ja que mira de fer la feina prèvia d’establir un conjunt de dades objectives sobre l’univers documental, i l’adveniment de les tecnologies de la informació ha permès fer coses que abans eren simplement impracticables. Amb tot però, desafortunadament, aquestes consideracions són residuals en la pràctica historiogràfica actual com diem. Per exemple, si més no per el que fa a l’alta edat mitjana catalana, l’únic intent seriós d’establiment prosopogràfic altmedieval fet fins ara a casa nostra és el del Fons Cathalaunia. Una iniciativa personal – i per tant limitada – que després d’anys d’esforç continua insistint en les bondats de tenir uns ‘mapes’ el més detallats i complets que es pugui a l’hora d’estudiar la nostra Història.\nLa lectura i incorporació de vàries tesis doctorals en la Bibliografia del web aquest darrer mes, ha tornat a fer evident de forma punyent aquestes dues tendències: la cientista, que mira d’aportar dades ‘objectives’ i la clàssica, més propera a la literatura, que cerca bàsicament el consens. La primera, la podem corporificar en la tesi d’en Bosch i Casadevall, Josep Maria : 2017 : “L’escenari del feudalisme a la frontera del comtat de Barcelona. Anàlisi territorial dels assentaments, l’espai obert i els camins del terme castral d’Olèrdola (segles X-XI)”, i la segona en la d’en Vergés Pons, Oliver : 2017 : “Urgell mil anys enrere. Història política, social i econòmica d’un comtat i de la seva classe dirigent (870-1066)”. No farem pas aquí un comentari de les seves aportacions (estan centrades en tòpics i contexts en els quals no tenim prou mestressa com per opinar-hi), sinó de les reflexions que la seva lectura ha generat.\nPer el que fa a la tesi doctoral d’en Bosch, sembla inevitable recordar (entre altres) la d’en Negre i Pérez, Joan : 2013 : “De Dertosa a Turtusa. L’extrem oriental d’Al-Tagr Al-A’là en el context del procés d’islamització d’Al-Andalus”, que ja vàrem comentar en aquest bloc. La idea de mirar d’incorporar les dades derivades de la orografia (distancies, àrees d’explotació, etc) per ajudar en la discussió entre un model ‘rupturista’ d’ocupació d’un territori de frontera i un de ‘continuista’, és ben segur assenyada, i l’anàlisi que se’n fa sembla prou convincent. Usualment preferim els treballs que aporten més elaboració teòrica a les dades (en el cas d’en Negre, per exemple, la tesi no sols aplicava un model teòric d’anàlisi a un territori determinat sinó que a més feia aportacions significatives al propi model), i em consta que no és una preferència aïllada, altres historiadors s’han expressat públicament en aquest sentit, però sembla evident que la tesi d’en Bosch és una clara aportació a l’estudi de l’expansió del comtat de Barcelona en els segles X i XI.\nLa d’en Vergés, però, toca de més a prop el tema que estem tractant: la prosopografia i l’anàlisi històrica, i en especial, la seva confusió.\nUn pocs paràgrafs en primera persona per aportar una mica de perspectiva. Ja he explicat en aquest bloc que qui això escriu va arribar a l’estudi de l’alta edat mitjana, ara farà potser una desena d’anys, de forma impremeditada. Sent una persona amb mentalitat de ciències, creia que al segle XXI, coses tan bàsiques com saber en quins documents apareix un cert personatge de l’època no requeriria cap feina, que estaria fet de temps abans (són documents coneguts des de fa mil anys…). Pobre de mi, innocent…! El xoc d’entendre que no es que tal cosa no existís, és que ni se l’esperava, i que per no saber, ni tant sols es tenia un catàleg raonablement complet de tots els documents coneguts del període, provocà el naixement del Fons Cathalaunia i del web cathalaunia.org (és el que té ser un programador vocacional). Posteriorment vaig aprendre que el que jo tenia en ment (un conjunt complet de sentencies amb la forma: X apareix en el document Y), es deia prosopografia, i que tot i que era coneguda, gairebé ningú la practicava i es confonia rutinàriament amb mirar d’establir qui havia existit i què havia fet.\nEl fet és que aquest darrers anys he estat insistint als historiadors professionals que tinc el gust de conèixer de la necessitat d’institucionalitzar una iniciativa prosopogràfica global per la nostra alta edat mitjana, un dels contexts més ben documentats d’aquells temps. En altres paraules, mirar de dur el que s’ha estat fent al Fons Cathalaunia a escala personal a l’institucional per poder-li donar estabilitat i multiplicar la seva efectivitat. La resposta habitual ha estat el silenci. Els historiadors estan tan acostumats a treballar sense una eina així, que no saben ni imaginar-se’n els beneficis (no puc evitar recordar els anys previs a les interfícies de computació gràfiques i com la gent, professionals inclosos, no podia imaginar fins a quin punt els hi canviarien la vida, per més que els que sí ja hi estaven exposats ho repetissin). De manera, que sembla lògic pensar que de fet, no tenen per què interessar-se per quelcom que ni entenen.\nLa casualitat volgué que després de potser set o vuit anys de feina en el Fons, i quan s’estava a prop del miler de documents, un grup d’investigadors de la nostra alta edat mitjana tingué la idea de fer una iniciativa de caire ‘prosopogràfic’ (no en el sentit estricte del terme, sinó en l’habitual de mirar d’estudiar només les figures rellevants, en el cas aquest, la noblesa protocatalana a partir dels veguers si no recordo malament). Sent el Fons Cathalaunia l’únic precedent local estrictament prosopogràfic que podien esmentar i tenint el gust de conèixer alguns dels participants varem estar oberts a qualsevol tipus de col·laboració possible (de fet, es van proporcionar algunes dades preliminars del Fons – que qualsevol podia, i pot, treure del web quan vulgui -). Tinc entès que la tesi d’en Vergés estava en la línia d’aquesta iniciativa, centrada però en el seu cas, en el subconjunt relatiu al comtat d’Urgell. Però el fet, és que el tema quedà aturat allà, el silenci fou la seva continuació, i la tasca del web cathalaunia.org tombà inesperadament vers la secció Ibèrica (el Corpus Ibèrica, ho hem comentat llargament en aquest bloc). I així fins ara. L’any passat en Vergés defensà la seva tesi, però no ha estat fins aquest que el text ha estat obert al públic, que és quan n’he tingut accés, el mes passat. D’aquí aquest comentari.\nPer el que fa al treball d’en Vergés, centrat en la noblesa urgellenca (simplificant: comtes i vescomtes), la documentació, i de retruc, el nucli del valor del treball, comença a ser rellevant a partir del primer quart del segle X, i per tant el gruix del seu univers documental, no existent -encara- en el Fons Cathalaunia , de manera que no en parlarem aquí (tot i que sí em consta que en opinió d’experts en aquest àmbit el treball és certament notable). Sí però parlarem de les arrels, dels orígens de dita noblesa, una secció que la tesi resol en to menor a base de repetir acríticament el consens historiogràfic actual.\nUna de les bondats de tenir feta la prosopografia d’un context és que et permet verificar més o menys fàcilment algunes de les afirmacions que es fan en altres treballs. En el cas del Fons Cathalaunia, actualment es contemplen identitats personals, toponímia i onomàstica, i tot i que fins ara només s’ha tractat en profunditat un interval temporal limitat (885-914 amb quasi un miler de documents), ja permet a qui vulgui verificar en línia no poques coses sobre aquest context. He de insistir, no hi ha pas teoria en el web cathalaunia.org, ni cap reconstrucció o anàlisi històrica, sols dades, tant sols els ‘maons’ que es poden fer servir per construir un o un altre edifici teòric, una versió o una altra d’un episodi o context determinat.\nTornant a la tesi. Fa uns mesos es comentava en aquest bloc una sèrie recent de documentals televisius sobre els primers comtes catalans, feta amb l’assessorament d’alguns dels millors historiadors del període (comtes.cat). El resum n’era: no m’agrada la novel·la històrica. Doncs llegint aquesta part de la tesi he tingut la sensació d’estar llegint el guió de la sèrie; tal qual. Amb un afegit: com em va ensenyar un historiador amic, de vegades l’esbiaix es veu més en el que es calla que en el que es diu, en qui no es cita que no pas en qui sí es fa. El que dèiem abans de la importància de l’acatament del consens i del seu control (ai les capelletes…!).\nRepassem breument algunes de les afirmacions que es fan en la part inicial de la tesi, fins en primer quart del segle X, mirant de comparar-les amb les dades presents en el Fons Cathalaunia.\nD’entrada, sobta que una tesi doctoral sobre la primera noblesa urgellenca ignori el seu precedent més directe: Villanueva, Jaime : 1976 : “Memorias cronológicas de los Condes de Urgel”. Una obra que va ser comentada en aquest bloc precisament l’estiu del 2016, mentre s’estava en contacte amb alguns dels responsable de la iniciativa prosopogràfica que dèiem. D’en Villanueva, la tesi sí recull el seu inevitable Viaje literario, però incomprensiblement ignora les opinions del valencià sobre els inicis del comtat d’Urgell…!? De ben segur que si l’hagués tingut en compte, la primera part de la seva tesi hauria millorat sensiblement, i és que una de les mancances sistèmiques d’aquesta part és que va repetint les opinions habituals sobre el període sense però donar en cap cas les veus contràries, que també existeixen.\nÉs un detall, segurament un lapsus, però resulta xocant que en una tesi doctoral sobre Urgell a l’hora de transcriure la traducció catalana de la introducció de la GCB, es confongui el riu Tet amb el Tec. Però anant a coses més serioses, la tesi dóna com un fet la idea que els comtats d’Urgell i Cerdanya eren una única entitat i que no es separaran fins el segle X. Ara, per dir això, ha d’elevar a invenció els documents fundacionals de Santa Maria de Ripoll – ‘efecte hipercrítica’-, i per el que fa al cas de Cerdanya sembla ignorar el relat del trasllat de les restes de Sant Vicenç feta en la dècada dels 860 si no recordo malament, i on Salomó es explícitament descrit com “Cerdaniensi comite” -‘efecte túnel’-. I és que la tesi segueix la moda, en voga des de fa uns quantes dècades d’eliminar selectivament de l’anàlisi els documents sospitosos d’haver estat alterats. El resultat, més que previsible tota vegada que l’alteració documental és més la norma que no pas l’excepció en la documentació anterior al segle X, és que es perden dades fonamentals i es creen miratges innecessaris (com creure que les denominacions territorials segueixen patrons d’ús ben establerts en la documentació o que se’n pot fer una lectura diacrònica de traç fi). En una qüestió tan difusa com el naixement (o no) dels comtats, una millor comprensió de la gestió del poder és imprescindible per mirar d’entendre el context i la seva evolució, així com cal examinar la documentació de forma conjunta, no només aïlladament, per tal de procurar no caure de quatre potes confonent l’absència d’evidència amb evidència d’absència (en aquest bloc ho hem apuntat precisament en parlar dels documents de Santa Maria de Ripoll i de Sant Joan de les Abadesses, les heretats de Radulf i Emma). La lleugeresa en el tractament sumada al miratge d’unes dades parcials han de combatre’s amb el corresponent esforç de comprensió del context si no volem acabar parlant més del que els del segle XXI opinem del segle IX que no pas del segle IX en si.\nUn altre exemple d’aquesta superficialitat a l’hora d’atribuir falsedat a documents que presenten informacions no concordants amb la tesis defensada, la trobem per exemple en el comentari sobre la donació del comte Guifré al monestir de Tresponts. El fet d’ignorar el testimoni d’en Villanueva, que deia haver-lo vist en original anterior al segle X, fa obviar d’entrada un document rellevant en el context que s’està estudiant. O igualment xocant, el cas del document suposadament del primer quart del segle X, vist per en Bofarull però posteriorment perdut, un capbreu dels bens de Santa Maria de Ripoll que fa bona les informacions dels documents fundacionals del monestir i que mostra un Borrell fill d’un comte Sunifred d’Urgell però que en la transcripció feta per Abadal difereix de la d’en Bofarull per canviar-ne la puntuació i difuminar convenientment la filiació d’aquell possible Borrell incògnit amb el d’Urgell!!\nDues consideracions d’ampli espectre sobre la interdependència documental que crec cal remarcar.\nEn un primer moment, el fet de detectar que la literalitat d’un document no es correspon amb la data que presenta, lògicament ha de fer sospitar del seu contingut. Podem pensar doncs que el document, com a mínim, ha estat alterat en una data posterior, fins aquí cap problema. Ara, anar més enllà i passar de la refacció (més o menys interessada) a la invenció, i per tant a que les dades que presenta poden no tenir res a veure amb la realitat, provoca un canvi qualitatiu, ja que si diem que són dades generades o pròpies del moment de la refacció (sovint perquè situar-les en la data que el document presenta pot resultar contradictori amb la reconstrucció dels fets que es fa) això obliga a encadenar temporalment les referències creuades que presentin, i crear un autentic castell de cartes, on una atribució de falsedat depèn d’una altra. És a dir, les conseqüències de considerar ‘inventats’ els documents amb senyals d’alteració, força a anar construint un edifici teòric cada cop més i més fràgil i improbable. Contra això, cal fomentar, com repetim, l’anàlisi conjunta dels documents, o si es vol, de forma inversa, remarcar l’obligatorietat de donar una explicació raonable (etiològica i factual) a les coincidències existents en les dades que es pretenen ‘inventades’, quelcom que no s’acostuma a fer (i és ben normal, tota vegada que usualment es impossible atesa l’habitual natura tautològica de l’atribució d’invenció). En poques paraules: quants més ‘falsos’ necessiti una teoria per existir, més dèbil i improbable és.\nHi ha un altre aspecte bàsic que s’acostuma a obviar en l’establiment de les filiacions documentals i que obliga a emprar-les amb una cautela extrema com eina de detecció de manipulacions o falsificacions. Ens expliquem. Si trobem que un document B, conté fragments rellevants d’un altre document A, anterior, d’entrada és lògic creure que B és una derivació de A, oi? El que no es remarca gaire bé mai és que aquesta afirmació només és vàlida al 100% si coneixem tots els documents anteriors a B. Dit altrament: cal multiplicar la fiabilitat d’una derivació documental per el percentatge entre els documents anteriors a B que ens han arribat i que per tant podem tenir en compte, respecte als que hi haguessin quan es confeccionà B; coeficient d’incertesa que també cal lògicament aplicar a l’hora de fixar temporalment una literalitat donada. De manera que si diem, per exemple, que un document de l’any 888, ha de ser fals perquè presenta fragments d’un de l’any 977, cal afegir que la probabilitat que això sigui efectivament així és baixa, ja que malauradament el percentatge de documents que han sobreviscut al pas dels temps és molt petit (de fet, tenim dificultats serioses fins i tot per poder-ne donar una xifra raonablement aproximada). És a dir, que el document de l’any 888 pot ser una refacció posterior a l’any 977, o no (a priori res impedeix, per exemple, que hi hagués hagut un document O de l’any 920 – o 850 – que ja presentés aquestes literalitats o conceptes i que no ens hagués arribat).\nAcabem aquest breu mostreig amb un comentari en positiu. En la tesi es menciona l’origen incert del bisbe Nantigis (un nom certament inusual en el context). Encara no hem tingut accés al treball d’en Baraut que cita en Vergés en nota, però sent un dels personatges del context ja processat en el Fons Cathalaunia, es pot comprovar que de gent amb aquest nom només en figuren dos: un prevere i escrivà que consignà la consagració feta per el mateix bisbe Nantigis de Sant Jaume de Frontinyà, i el propi bisbe. La conjunció de dos religiosos junts amb un nom tan inusual, fa sospitar una relació (tal vegada familiar?) entre ells. Però anant al perfil del bisbe, en el Fons hi figura una menció l’any 897 (poc abans que el bisbe aparegui documentalment) on en un dels documents ‘alterats’ referits a un suposat concili de Portus, apareix un arxipreste Nantigis, que bé podria tractar-se del futur bisbe. Tot i que el document no és original, els personatges que hi figuren, per exemple, l’escrivà Modicus Georgius, sí apareixen en altres documents i les repeticions de grups d’homònims fan que la seva identificació com el futur bisbe sembli ser la hipòtesi més econòmica amb les dades conegudes.\nEl corol·lari d’aquest apunt és força simple. En Ciència, les dades generades per una investigació serveixen per treballs futurs, són, han de ser, públiques i d’abast obert. Els esforços es sumen i es busca tan com es pot la sinergia entre les investigacions. El treball d’en Bosch va en aquesta línia i proporciona quantitats de dades que poden ser re-utilitzades. El d’en Vergés, segueix el mètode clàssic de les Humanitats, on les dades que s’ha emprat per fer la investigació es consideren una propietat ‘privada’ i no es publiquen i per tant no hi ha reutilització possible ni verificació fàcil. Em consta que en Vergés s’ha repassat tota la documentació del context i n’ha extret les dades rellevants per la seva tesi (una feinada). El problema, és que el proper que vulgui explorar aquest mateix tema haurà de tornar a fer tota la feina, i així es van malbaratant esforços. Certament estem davant d’un cercle viciós: no es publiquen les dades perquè no s’ha fet abans ni hi ha el costum ni els mitjans per fer-ho, i no hi ha costum ni mitjans perquè els investigadors no volen fer-ho Un establiment prosopogràfic públic, de tots els documents altmedievals, pot ser una bona manera de començar a trencar-lo, i fer que el treball d’un no hagi de ser inútilment repetit per el proper. És de sentit comú!\nFinalment, de la lectura de les dues tesis aflora un desideratum conjunt: cal aprofundir sempre en l’intent de comprensió del context estudiat. Quelcom que lògicament només vindrà de la formació i l’experiència acumulada. Potser demanar a un doctorant jove certs nivells de sofisticació analítica es pot considerar excessiu, però sí cal insistir que també en això, la lectura dels historiadors passats, per més ‘superades’ que puguin semblar les seves afirmacions, és un mestratge imprescindible.\n De la consagració de Santa Maria de Ripoll tenim tres testimonis: versió curta (usualment considerada la versió més original), més la llarga i una gesta que habitualment es consideren texts posteriors (tot i que tots tres diuen ser fets el mateix dia). Però l’anàlisi conjunta d’aquest texts, més els dels documents relacionats i els propers en el context (per exemple, els fundacionals de Sant Joan de les Abadesses) revela una coherència que fa que la teoria de diverses manipulacions fetes un segle més tard, resulti altament improbable.\n Entre els continguts del Fons, un exemple de la flexibilitat de les denominacions territorials podria ser la venda d’un palatia l’any 895 al Vallès, on s’equiparen els termes territorio i comitatu:\n… in territorio Valleses , infra termines de villa Meserata , palacia cum curtes & ortos & terras cultas & incultas & linares cum illorum pomiferis , qui sunt in iam dicto comitatu Vallese , in iam dicta villa Meserata\nNo em consta que ningú hagi postulat mai l’existència d’un comte del Vallès a finals del segle IX, oi?\n Per exemple, a la p.76 s’afirma que Santa Maria de Pons no fou conquerit fin a finals del segle X i que la menció que es fa d’ella en la gesta del 888 com una propietat en la marca, és una dada de finals del X i no del IX. Aparentment el fet de no aparèixer en un diploma de l’any 938 però sí en un del 982 es prova suficient per invalidar el testimoni explícit dels documents..!? Francament no m’és gens difícil imaginar motius per els quals una propietat pugui aparèixer o no en un diploma reial i certament és una raó insuficient per ignorar un testimoni literal.\n Un exemple de com les literalitats poden alterar-se per mirar de fer-les encaixar amb una certa reconstrucció del fets, la podem trobar als Catalunya Carolíngia (osona, falsos D.X). El text (tret d’Abadal i ell al seu torn d’Olzinelles) hi diu:\n..id est Rodulfus episcopus Sancte Marie Urgillitanensis, Georgius Ausenonsis episcopus, Miro comis Cerdaniensis, Soniarius comis Barchinonensis vel Ausonensis, cum eis quoque Borellus filius, Suniefredo comis Urgillitanensis, necnon et domna Emma abbatissa…\nPeró segons en Bofarull que sí veié el pergamí original i que opinava que efectivament era del segle X, hi deia (Los condes de Barcelona vindicados 1,p.70):\n…id est Rodulfus episcopus Sancte Marie Urgillitanensis, Georgius Ausenonsis episcopus, Miro comis Cerdaniensis, Soniarius comis Barchinonensis vel Ausonensis. Cum eis quoque Borellus filius Suniefredo comis Urgillitanensis, necnon et domna Emma abbatissa…\nSegons els Catalunya Carolíngia al costat dels bisbes Rodolf i Jordi i els comtes Miró i Sunyer hi havia un ‘Borrell filius”, el comte Sunifred i l’abadessa Emma, tres persones, mentre que per en Bofarull eren només dos, el Borrell fill del comte Sunifred i Emma. La lectura d’en Bofarull és clarament preferible, per ser més planera i per haver estat feta a partir de l’original; però es veu que com que no coneixem cap Borrell fill de Sunifred d’Urgell i el text a més fa bona explícitament la gesta de Santa Maria de Ripoll, el document ha de ser un fals de finals del X i es pot forçar la lectura per mirar que el Borrell aquell sigui el fill de Sunyer de Barcelona (tot i que encara potser no havia ni nascut en el context del document, – aprox. 918-). No sabem si Sunifred tingué o no un fill anomenat Borrell, potser sí, potser no, potser fou un lapsus de l’escrivà i en comptes de Borrell hi anava un altre nom, qui ho sap? Però el testimoni de l’única persona que sabem que va llegir el pergamí original, en Bofarull, no pot ser obviat i precisament per això, potser el més preocupant de tot plegat sigui que l’edició dels Catalunya Carolíngia no recull la seva lectura!\nPosted on Juliol 31, 2018\tby cathalaunis\nPosted on Juny 30, 2018\tby cathalaunis\nPosted on Mai 31, 2018\tby cathalaunis\nMaig, tal i com es preveia, ha estat marcat per la síndrome de l’encefalograma pla per el que fa a la recerca i incorporació de nous continguts al web cathalaunia.org. El curiós és que si després de més de 9 anys d’activitat literalment ininterrompuda, es tenien ganes de fer vacances, el destí ha decidit precipitar un període de desconnexió forçada però sense l’aspecte lúdic propi d’un temps d’oci, ja que l’activitat ha canviat de natura però no d’intensitat. De manera que les ganes de tornar a l’estudi ja hi són, però les de descansar no han parat de créixer. Ja veurem com es resol tot plegat, ja que encara n’hi ha per un temps.\nA semblança del mes passat, només la Bibliografia ha estat de nou l’única àrea del web amb alguna incorporació, si bé amb encara menys dades. Sí però comentar que entre les poques incorporacions del mes ha destacat un nom: Josep Maria Salrach. Per una banda al costat de Tomàs Montagut, en un volum de la col·lecció Textos jurídics catalans amb un recull de documents de títol força explícit: Salrach i Marès, Josep Maria + Montagut i Estragués, Tomàs : 2018 : “Justícia i resolució de conflictes a la Catalunya medieval. Col·lecció diplomàtica segles IX_XI” : Textos Jurídics Catalans : , i en solitari en un article també de titulació força entenedora: Salrach i Marès, Josep Maria : 2018 : “L’Assassinat de l’arquebisbe Ató (971) i les lluites pel poder en els orígens de Catalunya” ; n’ajuntem un breu comentari sobre cada un d’ells.\nQue en Salrach s’ha dedicat aquest darrers temps a estudiar els aspectes ‘jurídics’ (en un sentit ampli) de la societat catalana altmedieval no és cap secret. De fet, farà uns anys ja varem comentar en aquest bloc el seu, llavors, darrer llibre sobre aquesta temàtica: Salrach i Marès, Josep Maria : 2013 : “Justícia i poder a Catalunya abans de l’any mil” ; el nou volum presenta un recull força complert dels documents originals i serà de ben segur una ajuda per a l’estudiós de la justícia altmedieval catalana(). L’obra es pot trobar a Internet, fet que m’ha fet pensar en com la digitalització va avançant en la societat, tota vegada que recordo clarament les reticències de fa uns anys dels mateixos professionals a posar a disposició del públic les transcripcions dels texts originals (amb la diguem-li ‘ben intencionada’ excusa de la protecció dels drets dels transcriptors). Probablement la tasca feta des de webs com cathalaunia.org i altres iniciatives semblants a països veïns hagi fet entendre que dificultar l’accés a les dades (un vici força estès en l’estudi de les Humanitats) és el negoci d’en Robertamb les cabres i no resulta acceptable en les societats avançades del segle XXI. Encara hi ha força camí a fer, per exemple, sense anar més lluny, una iniciativa, en aquest cas espanyola que també promet recollir els texts altmedievals de natura jurídica i fer-los accessibles des de Internet des de l’any passat, PRJ , promet mostrar las literalitats del texts, però a l’hora de la veritat el que diuen en les seves pàgines no funciona i fins on he sabut mirar, no mostren els documents().\nEl comentari sobre l’article de l’assassinat d’Ató ha de ser fet en primera persona. L’acte de lectura a l’IEC havia estat anunciat en aquest bloc i a més de la voluntat, vaig tenir l’oportunitat d’anar-hi. Més enllà de dir que la sala Pere i Joan Coromines es quedà petita i que tant l’acte com la lectura foren certament ben celebrats, em resultà especialment reconfortant trobar-me amb els tres ‘mentors’ que Clio ha tingut a bé donar-me. És una rara i felix circumstància tenir-los tots tres en un mateix metre quadrat, i a més, el mateix dia que en Salrach reconeixia públicament que les tesis d’en Ramon Martí sobre el tema de l’article (en essència, que el neòfit i lletrat comte Miró Bofill fou l’instigador de la mort del bisbe Ató) eren les que, ara, li semblaven més encertades. Tenint cadascú de nosaltres més d’una joventut a cada cama, fou reconfortant compartir el reconeixement de la necessitat de sumar esforços i construir ponts entre les illes dels treballs personals davant la imperiosa sentència del: ars longa vita brevis. Tot plegat, una tarda ben bonica.\nCom mana la costum, llistem les incorporacions del mes, per seccions:\nFerrill, Arther : 1989 : “La caida del Imperio Romano. Las causas militares”\nDeviosse, Jean : 1978 : “Charles Martel”\nGeneralitat de Catalunya : 1985 : “Textos Jurídics Catalans” (www)\nLévi-Provençal, Evariste + García Gómez. Emilio : 1980 : “El Siglo XI en 1a persona. Las ‘Memorias’ de Abd Allah ibn Buluggin, último rey Zirí de Granada destronado por los Almorávides (1090)”\nSalrach i Marès, Josep Maria : 2018 : “L’Assassinat de l’arquebisbe Ató (971) i les lluites pel poder en els orígens de Catalunya”\nSalrach i Marès, Josep Maria + Montagut i Estragués, Tomàs : 2018 : “Justícia i resolució de conflictes a la Catalunya medieval. Col·lecció diplomàtica segles IX_XI” : Textos Jurídics Catalans : (www)\nZehren, Eric : 1964 : “Las Colinas bíblicas. La arqueología tras las huellas de Abraham, Moisés y Jesús”\nHapgood, Charles : 1979 : “Les cartes des anciens rois des mers”\nHatcher Childress, David : 1991 : “Las Ciudades perdidas de Lemuria”\nHonoré, Pierre : 1989 : “La Leyenda de los dioses blancos”\nKramer, Samuel Noah : 1985 : “La Historia empieza en Sumer”\nMoll, Francesc de Borja : 1982 : “Els Llinatges catalans. Catalunya, País Valencià, Illes Balears, assaig de divulgació lingüística”\nA fi de mes, cathalaunia.org presenta un total de 27.365 pàgines consultables.\n Havent incorporat en el Fons Catahalaunia, alguns dels documents publicats,resultava impossible no comprovar la informació presentada, i anar per exemple a un dels documents més representatius de la col·lecció: el judici de Vallfogona del 913. El resultat no és òptim, si mes no per el que fa al regest; es parla de vint viles, quan de fet son vint-i-una i amb una vint-i-dosena exclosa de l’acord.\n El web és escadusser en les dades i les dates. Tot i que es parla de desenes de milers de documents, la informació accessible ha de ser molt menor tota vegada que no inclou les fonts catalanes.\nPosted on Abril 30, 2018\tby cathalaunis\nPublicat dins de Bibliografia, cathalaunia.org, Recerques del Museu d'Alcoi\t| Etiquetat com a Bibliografia, cathalaunia.org, Recerques del Museu d'Alcoi, UAB, URI\t| Deixa un comentari\nPosted on Març 31, 2018\tby cathalaunis\nUn mes més en ‘parada tècnica’. Març, per el que fa a afegir continguts al web cathalaunia.org, ha estat marcat per una activitat quasi nul·la, però alhora, ha resultat ser un mes curiosament rellevant.\nPer una banda, tot i que encara duren les condicions de precarietat que fan la feina poc hàbil ja es veu la llum a final del túnel. Encara hi han etapes a cremar però ara, si més no, es comença a perfilar una sortida. Per altra, els canvis sistèmics incorporats en el web el mes passat, no han presentat dificultats insuperables i el nou sistema es va normalitzant. I per si fos poc, el mes ha portat un ‘descobriment’ d’allò mes personal…\nN’hem parlat en aquest bloc, un camp d’urnes ‘al pati de casa’, poca broma. El món és infinit te’l miris per on te’l miris i el tenim a dins, ja ho deia en Qohelet (Ecl 1:13, 3:11 o 8:17), de manera que la sorpresa continua està assegurada si la vols mirar, tot i que al mateix temps també és cert que l’infinit, in/supra-humà per definició, desgasta la forma humana, per això les paraules del rei de Salem resulten tan apropiades.\nLa Bibliografia ha estat de nou l’única secció amb alguna novetat. Tot i que irregular i espasmòdica la lectura ha pogut continuar. Un comentari personal arrel d’això.\nResulta curiós com en els darrers anys, amb la dedicació a estudiar Història, la lectura s’ha desplaçat completament del paper a la pantalla. El fet de poder ajuntar lectura i anotació (i mecanitzar la consulta tant dels texts com de les notes afegides) ha relegat la lectura en paper al mínim imprescindible. Aquest mes aquest contrast s’ha fet doblement visible: en moure desenes i desenes de caixes amb llibres que difícilment tornaràs a llegir, i alhora, llegir-ne un sobre el primer segle de la conquesta islàmica de la península ibèrica (Collins, Roger J.H. : 1991 : “La conquista árabe 710-797”), que queia de ple en l’àrea d’estudi preferencial (l’alta edat mitjana catalana). El fet de no poder anotar els comentaris i les parts que resulten rellevants, un cop estàs acostumat a poder-ho fer, resulta frustrant perquè veus que serà impossible retenir en la memòria les referències concretes. Més enllà d’això, i ja que n’hem donat el títol, dir que el treball es força interessant, tot i que irregular en la seva profunditat (cosa més que justificable tractant-se d’un context tan ampli). Personalment, em quedo amb la dada genèrica de la influència abbàssida a les nostres terres en la segona mitat del segle VIII. Quelcom que ja s’esperava atenent a les relacions entre el mon jueu i els primers carolingis, però que en Collins documenta força bé des del context islàmic. Sobre la valoració global de les relacions internacionals del moment no hi estaria tant d’acord, però certament és un treball enriquidor.\nCom és de rigor, llistem les -poquíssimes- incorporacions del mes, per seccions:\nCarlús Martín, Xavier + Lara Astíz, Carmen : 2004 : “La necròpolis de camps d’urnes de Can Piteu-Can Roqueta (Sabadell, Vallès Occidental)” : Tribuna d’arqueologia : 2000-2001 p.49-76 (www)\nPérez i Conill, Jordi : 2009 : “Aportació a l’estudi de la necròpolis d’incineració de Can Missert de Terrrassa (Vallès Occidental)” : Terme : 24 p.177-188 (www)\nPilar Vàzquez, Maria : 2000 : “Les necròpolis dels camps d’urnes del bronze, ferro i època ibèrica del Baix Segre. Aspectes cronològics i rituals” : Revista d’arqueologia de Ponent : 10 p.65-101 (www)\nPons Brun, Enriqueta : 2013 : “El fenomen hallstàttic i la influència dels camps d’urnes en la protohistòria catalana segons J. Maluquer de Motes. Orígens i evolució” : Revista d’arqueologia de Ponent : 23 p.365-383 (www)\nGarcés Estallo, Ignasi + Junyent, Emili : 1987 : “El poblat dels camps d’urnes i bèric de Vilars (Arbeca, les Garrigues)” : Tribuna d’arqueologia : 1987-1988 p.103-114\nCollins, Roger J.H. : 1991 : “La conquista árabe 710-797”\nDuran-Porta, Joan : 2015 : “L’orfebreria romànica a Catalunya (950-1250)” (www)\nKedourie, Elie : 1992 : “Los judios de España. La diáspora sefardí desde 1492”\nA fi de mes, cathalaunia.org presenta un total de 27.336 pàgines consultables.\n La traducció al català és terrible, millor anar a la font hebrea: 1:13, 3:11, 8:17.\nAquest és un altre d’aquells apunts que han de ser escrits en primera persona. Recordo que ja fa uns anys en amical conversa amb historiadors sortí el tema de si era millor dedicar-se a estudiar la història pròpia o l’aliena. Certament, dedicar-se a un àmbit forà et dóna una distància que afavoreix l’equanimitat, però també és cert que la familiaritat amb el context estudiat permet un nivell d’interpretació que algú de fora tindrà molt difícil assolir (de fet, no veiem sovint com els historiadors que dediquen el gruix de la seva tasca a estudiar un país aliè acaben – vulguin o no – mig nacionalitzats?). La balança quedava llavors en algun punt intermedi, tot tenia els seus pros i les seves contres.\nUns anys d’estudi després, he de confessar que m’ha tocat reviure una certa sensació que havia detectat en l’obra de historiadors locals passats, en especial, llegint a Jeroni Pujades: el rar – i a voltes dolorós – privilegi d’observar l’encreuament del treball de Clio amb l’experiència personal, i per tant, la indefugible obligació de donar-ne compte. En Pujades, per exemple, relata com li tocà viure la destrucció del que amb tota probabilitat era la tomba de Guifré-Borrell a Sant Pau del Camp de Barcelona. Per a qui això escriu, un cas semblant seria el fet, comentat en aquest bloc, de ‘redescobrir’ que un element del paisatge natal, com són alguns dels cims nostrats de Montserrat, eren anomenats ‘castell Otger‘ ja en temps de l’abat Oliba, en una referència que difícilment pot ser atribuïda a algú diferent de l’Otger del segle VIIIè fill del duc bavarès Teodobert que donà lloc al posterior Otger Cataló. De sobte, un element del teu context habitual pren una dimensió històrica que en cap cas haguessis pogut suposar. Si t’hi trobes, tot i la natural prudència, no pots fer-te l’orni, Clio obliga. És evident que aquesta mena d’experiències només poden tenir lloc quan l’historiador estudia un context que li és propi, fet que per una banda no les fa especialment desitjables com veurem tot seguit, i per l’altra, certament no implica que estudiar contexts aliens no tingui els seus propis al·licients historiogràfics, (potser fins i tot millors) però en tot cas, de diferent natura.\nAquest apunt és per deixar constància d’un altre d’aquests encreuaments entre la labor de Clio i el context de l’aprenent. En aquest cas, una necròpolis, un camp d’urnes no documentat en un context tan familiar – o més – per a qui això escriu que la muntanya de Montserrat. El merit de la ‘trobada’ (si és que té sentit fer servir aquest terme per quelcom que té potser 3.000 anys) no és propi, dècades d’excursionisme no m’havien fet veure el que tenia al davant. Ha estat el meu germà, amb una mirada més clara, el que va assenyalar el lloc (Què és allò d’allà?). Una visita posterior va confirmar el que semblava: un camp d’urnes, degradat per el pas del temps sens dubte, però encara evident per una mirada mínimament coneixedora.\nConsultats els registres oficials, resulta que el lloc no està consignat, i l’amable conversa posterior amb un arqueòleg professional m’indicà els passos a seguir per fer-ho, així com els avantatges i inconvenients derivats. De manera que el dubte ara és: donem part del jaciment, o no?\nCom estudiant d’Història del segle XXI, la primera intenció seria dir que sí, sense cap dubte (si no es conegut no pot ser estudiat), però aquí entren en joc el factor de la familiaritat amb el lloc i el de la natura de la trobada: una necròpolis, un cementiri. Un historiador aliè al context, no hauria necessitat anar més enllà; és un testimoni i cal registrar-lo i posteriorment estudiar-lo, però per algú que viu el lloc on hi ha el jaciment com ‘casa seva’ (d’aquí el títol) les coses són força més complicades. I ja avanço que no tinc respostes, de fet, aquest apunt és potser una manera de mirar de trobar-les.\nSi no es tractés d’un cementiri no hi hauria cap dubte, ja s’hauria registrat, els avantatges del seu coneixement – i per tant del seu possible estudi – són evidents. Punt. Però en tractar-se d’un camp d’urnes, el seu estudi implica la seva desaparició física. Diguem-ne si us sembla bé, la millor de les destruccions, però destrucció al cap i la fi. I és aquí que la familiaritat amb el context fa insuportable la possibilitat de veure’s, ni que sigui de forma indirecta, relacionat amb la seva destrucció. Trencar la pau d’un lloc sagrat que fa potser 3.000 anys que roman inalterat i causar-ne la seva desaparició no és una opció.\nNo es tracta sols del respecte degut als propis avantpassats (ni que sigui de forma metafòrica), és quelcom més profund – els amants de la natura m’entendran -. Hi han llocs (boscs, colls, roques, cales, etc.) que són santuaris naturals; indrets, tot i que siguin petits o aparentment anodins, que les consecutives generacions han dignificat de forma especial i que es perceben ‘especials’ en la experiència estrictament personal. No és una qüestió ‘cultural’ o simplement ‘d’idees’ o pitjor encara, ‘de creences’. La Natura, el nostre medi natural primari, interacciona amb els essers vius a tots els nivells, la gran majoria molt més enllà de la racionalitat o la ment humana. L’impacte, la relació dels essers vius amb el seu entorn ve i va de llocs que estan molt més enllà de les paraules i que refusen categorització. La Humanitat així ho ha recollit des dels temps més reculats (pensem per exemple en el xamanisme).\nUna necròpolis en un lloc ‘sagrat’ (si el terme desperta connotacions indesitjades, poseu-li ‘especial’ o ‘peculiar’ si voleu) és quelcom molt significatiu, massa, ja que és l’indret que les societats passades van triar per dedicar-lo al descans ‘etern’ dels seus (que no deixen de ser els nostres, ja que tots estem cridats al seu costat), un veritable ‘més enllà’ en l’aquí, un país del morts en el regne dels vivents. Hom pot reduir-se a la seva dimensió mental i refugiar-se en un materialisme reductor, i per tant ignorar coses com espais ‘sagrats’ o l’origen i destí de les consciències, la vida i la mort; però és una opció pròpia d’urbanites, de gent aliena a l’experiència amb la Natura, que és justament l’antítesi del que estem parlant: un llogaret natural reservat durant mil·lennis al repòs de les restes de persones. Les concepcions ‘religioses’ fan molt curt per acostar-se a aquestes dimensions de les Humanitats (el monoteisme dels darrers 2.000 anys lamentablement ha reduït l’innombrable a quelcom tan simple com la fe), pensem potser més aviat en els tempestarii de les fonts medievals o el llobaters de fa tot just un segle. La vida està farcida d’experiències més enllà de la racionalitat o la ‘creença’. Sense anar més lluny, no passem els humans un terç de la nostra vida dormint i somniant? I anant-hi, estem parlant d’experiències vitals inusuals en les societats occidentals modernes però ben quotidianes en les antigues o en les que encara ara viuen de cara a la Natura. És això el que una necròpolis mil·lenària en un recer singular evoca, i si te la trobes al pati de casa, per dir-ho així, la seva destrucció esdevé una idea inacceptable.\nHom pot dir que més enllà de la acció que un faci o deixi de fer, la destrucció d’un lloc antic pot arribar – i arriba – de forma inexorable, però davant la fatalitat del destí la necessitat de fer-li front no decau, ans bé es referma.\nEl web cathalaunia.org va néixer a partir de l’estudi de l’alta edat mitjana i certament, aquest és i ha estat l’àmbit principal d’estudi durant tots aquests anys (el Fons Cathalaunia) però curiosament, d’igual manera que en plantejar el web la natural continuïtat dels temps dugué a estendre el període a considerar als temps dels visigots, i abans d’ells, al dels romans i encara més abans al dels ibers fins arribar a la prehistòria, és a dir, la Catalunya abans de Catalunya, la recerca ha demostrat tenir vida pròpia, i si farà més d’un any obligà inesperadament a centrar l’activitat en l’altre recull documental del web, les epigrafies ibèriques (el Corpus Ibèrica), ara, que tot i l’enrenou ja s’estava tornant a l’estudi dels temps dels comtes, va i descobreixes que tens un camp d’urnes al pati de casa, i que la secció del web que més infradesenvolupada està, la corresponent a la Prehistòria, de cop et salta al davant i et planteja un tema tant privat i espinós com inesperat. Certament, Clio et porta per uns viaranys que en cap cas t’haguessis imaginat…\nTot i estimar l’estudi de la Història, o més ben dit, potser precisament per aquest amor, no puc propiciar de cap manera que un lloc tan especial sigui destruït; poèticament: crec que Clio tampoc ho vol. Probablement els arqueòlegs no hi estaran d’acord (tampoc acostumen a fer gaire cas dels historiadors, oi?), tot i que em consta que no són pas problemàtiques desconegudes en la seva tasca, però deixeu-me quedar a recer de les Muses, són una companyia força més amable que la miopia materialista.\nI és així, com de cop i volta et trobes inesperadament havent de recórrer a contracor a la pitjor de les proteccions, el silenci, per evitar la millor de les destruccions d’una part de tu mateix. Si algú té una solució al dilema serà més que ben rebut.\n El servei Arqueodata de la Generalitat de Catalunya.\n Puyades, Hyeronim : 1609 : “Coronica Universal del Principat de Cathalunya – dirigida als Illustres y de molta magnificens senyors Francesch Palau Joseph Iahuan” VI c.XLIV p.484.\n Com deien a l’orient ja fa més de 2.000 anys (I Ching): L’únic constant és el canvi. .\n2016-maig a cathalau… en Una de masovers i serfs a fina…\n2016-abril a cathala… en Les pomes d’or de S…


Gasthaus Vogelgarten Eislingen/Fils Alemanya - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nAllotjaments a Eislingen/Fils\nHabitació Doble - Vista exterior\nAmselweg 2, Eislingen/Fils, Eislingen/Fils, Alemanya, 73054 - Veure al mapa\nMés informació sobre Gasthaus Vogelgarten\nTant si es tracta d'un viatge de plaer com si és de negocis, Gasthaus Vogelgarten és una elecció d'allotjament magnífica quan visiten Eislingen. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nEl Gasthaus Vogelgarten, s'esforça al màxim per tal que els seus hostes es tribin còmodes. Per tal d'assolir això, l'hotel compta amb els millors serveis i instal.lacions. Aquest hotel ofereix nombroses instal.lacions en el lloc per satisfer el més exigent dels clients.\nGaudiu de les comoditats d'alta gama com ara calefacció, aparell de televisió LCD/pantalla de plasma, TV satèl•lit/cable, bany compartit per tal de relaxar-vos després d'un cansat dia. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Gasthaus Vogelgarten és la vostra destinació si buscau allotjament de qualitat a Eislingen.\nComentaris de Booking.com (449)Comentaris d'Agoda (6)


Rafael Arroyo Villemur – focGallery\nFoc Gallery presenta en aquesta ocasió l’obra de l’esmaltista Rafael Arroyo. Format primerament al taller de Consol MASCAREÑAS, un dels tallers més actius de Barcelona en els anys 50 i 60, s’especialitzà en l’esmaltat de joieria i treballa per als millors joiers de Barcelona. Amplià estudis en l’Escola Llotja de Barcelona.\nExcel•leix en la tècnica de l’alveolat i el vitrall.\nAixò no obstant cultiva una obra plàstica personal de creació artística i en tècniques mixtes, que presentem ara aquí i que estem segurs farà les delícies de tots els que visitin aquesta exposició virtual.\nUn conjunt de personatges fantasiosos, divertits i impossibles ens miren des de la seva delicada estructura de coure amb uns ull avids i encuriosits.\nLes textures i les superfícies dèrmiques ens sedueixen cobertes de preciosisme en unes obres que en tamny petit són petites joies i en augmentar la mesura aterren en el camp escultòric.\nUna obra singular i diferenciada que personalitza l’obra d’aquest creador en esmalt al foc sobre metalls, que ha obert una porta més de les moltes que l’art i el foc ens permet.


El Premi Atlàntida, lliurat pel Gremi d’Editors de Catalunya, reconeix cada any, des de 1986, a una persona o entitat que s’ha distingit per la defensa i promoció de la cultura en general, la defensa de la propietat intel·lectual, i del foment de la lectura. El premi és decidit per un jurat format per 13 periodistes d’acreditat prestigi i de diferents mitjans de comunicació.\nPremi 2021: Tricicle\nCompanyia catalana de teatre gestual i humorístic, formada per Joan Gràcia, Carles Sans i Paco Mir, que aquest 2021 ha posat fí a més de 40 exitosos anys de carrera. Entre altres distincions, té el Premi Nacional de Cultura del 2020, atorgat per la Generalitat de Catalunya.\nReconeixement a un jove empresari o a una nova iniciativa empresarial del sector del llibre, lliurat per la Cambra del Llibre de Catalunya des de 1995.\nAquesta distinció ret homenatge a Fernando Lara Bosch, editor i que va ser president de la Cambra del Llibre de Catalunya durant vuit anys abans de morir amb només 38 anys.\nReconeixement 2021: Llibreria El Genet Blau\nEl Genet Blau és una especialitzada en literatura infantil, juvenil i àlbums il·lustrats per a tota la família, que va obrir les seves portes l’any 2000 al casc històric de Lleida. “El Genet blau” ha obert una segona llibreria aquest 2021 a la Vila de Gràcia de la ciutat de Barcelona.\nReconeixement a un jove empresari o a una nova iniciativa empresarial del sector del llibre, lliurat per la Cambra del Lllibre de Catalunya des de 1995.\nLliurat des de 1998 per l’Associació Col·legial d’Escriptors de Catalunya, per a destacar la importància de la tasca dels traductors.\nÁngel Crespo i Pérez de Madrid va ser un poeta, assagista i traductor. Nascut a Ciudad Real el 1926, va viure i morir a Barcelona el desembre de 1995. Va ser professor de literatura a Puerto Rico, Barcelona i Seattle i el 1992 va ser nomenat professor emèrit de la Universitat Pompeu Fabra. El 1984 va rebre el Premi Nacional a la Millor Traducció, que lliura el Ministeri de Cultura d’Espanya.\nPremi 2021: Magdalena Palmer\nMagdalena Palmer per la traducció de l’anglès al castellà de l’obra “Otoño” d’Ali Smith, publicada per Nørdica Libros\nPremis especials 2021\nPel seu 75è Aniversari\nPel 25è Aniversari\nQuan i on fem la Nit 2021?\nDilluns 13 de desembre, a les 19.00h (Accés limitat per invitació)\nLa gran gala anual del món del llibre a Catalunya, organitzada pel Gremi d’Editors de Catalunya des de 1986, en la què es lliuren el Premi Atlàntida, el Memorial Fernando Lara, el Premi de Traducció Ángel Crespo, per tal de reconèixer persones o entitats que s’han distingit per la defensa de la cultura i la propietat intel·lectual en general, i del món del llibre en particular. A la Nit de l’Edició es reconeix també la tasca de les editorials que celebren 25, 50, 75 anys o més.\nLa gran gala anual del món del llibre a Catalunya, organitzada pel Gremi d’Editors de Catalunya des de 1986, en la què es lliuren el Premi Atlàntida, el Memorial Fernando Lara, el Premi de Traducció Ángel Crespo, a fí de reconèixer persones o entitats que s’han distingit per la defensa de la cultura i la propietat intel·lectual en general, i del món del llibre en particular. A la Nit de l’Edició es reconeix també la tasca de les editorials que celebren 25, 50, 75 anys o més.\n36 anys premiant el foment del llibre\nLa Nit de l’Edició va néixer el 1986 amb l’ànim de reconèixer les persones i mitjans de comunicació que promouen la cultura en general i el món del llibre en particular. Des del primer any es va lliurar el Premi Atlàntida. Des del 1995 es lliuren també el Memorial Fernando Lara i, des de 1998, el Premi de Traducció Ángel Crespo.


Álvarez de Toledo promet "fermesa" davant de l'independentisme: "S'han acabat els errors"\nEs presenta com a líder dels desemparats i marginats i demana acabar amb l'aliança del socialisme i el nacionalisme\nACN/ Gerard Artigas Barcelona 31-10-2019 21:32 Lectures 1740\nPrimer pla de la candidata del PPC a les eleccions espanyoles Cayetana Álvarez de Toledo aplaudint durant l'obertura de campanya. ACN\nLa cap de llista del PPC a les eleccions espanyoles per Barcelona, Cayetana Álvarez de Toledo, ha promès "fermesa" per combatre l'independentisme si els populars són capaços de governar després del 10 de novembre i ha garantit que el PP no repetirà l'estratègia que havia mantingut fins ara a Catalunya, que ha considerat errònia. "Hem comès errors, però s'han acabat els errors", ha dit a Castelldefels, on el PPC ha començat la campanya electoral amb el president del partit, Alejandro Fernández, i altres membres de la llista d'Álvarez de Toledo, com l'exalcalde de la localitat, Manu Reyes, que és el número tres de la candidatura. També hi ha acudit el líder del partit a l'Ajuntament de Barcelona, Josep Bou, i el secretari general del PPC, Daniel Serrano.\nÁlvarez de Toledo s'ha reivindicat com a candidata dels "desemparats i marginats" a Catalunya, en referència als catalans no independentistes, i ha demanat fer confiança al PPC per "acabar amb l'aliança del socialisme i el nacionalisme". "És la gran aliança del socialisme i el nacionalisme la que ha llastrat la democràcia espanyola", ha assegurat, i ha acusat el PSOE de practicar una política d'"abdicació i apaivagament" davant del nacionalisme. Per això, ha apostat per donar "veu, visibilitat, força i poder" als catalans no independentistes, però ha reclamat votar al PP per tal d'aconseguir-ho i perquè al president espanyol en funcions, Pedro Sánchez, "li surti el tret per la culata" per haver dut el país a una repetició electoral.\nLa seva recepta per a Catalunya, doncs, és una "política de fermesa, un pla perquè l'Estat torni a Catalunya in un pla perquè tots aquells demòcrates que s'han sentit marginats durant molt de temps tinguin força, poder i incentius". Això, ha defensat, és incompatible amb el fet que el PSOE segueixi al govern de l'Estat i pacti amb partits independentistes, per la qual cosa veu en aquestes eleccions "el final de la tragèdia i l'inici d'una nova etapa" liderada pel PP i el seu president, Pablo Casado. No obstant això, ha admès que necessiten "una empenta" per arrabassar La Moncloa a Sánchez.\nAlejandro Fernández veu futur al PPC\nEl president del PPC, Alejandro Fernández, que ha precedit Álvarez de Toledo, ha augurat per al partit uns millors resultats que a l'anterior campanya –en què van perdre els diputats de Tarragona i Lleida i a Barcelona van mantenir únicament el de la cap de llista– i ho ha fet reconeixent que la formació estava "flirtejant" amb la desaparició. Tot i això, veu ara "dades de creixement" que preveu millorar "si no ens movem d'una línia que ha de ser ferma".\nAquesta fermesa és la que ha de servir per fer front a "la batasunització de la política catalana" que veu en l'independentisme, al qual ha acusat de "legitimar la violència". Per això ha receptat la fermesa que es va aplicar al País Basc contra la 'kale borroka' i ha demanat que "ningú s'equivoqui".


per Masia el jul. 7, 2016 • 12:30 No hi ha comentaris\nLa visita pretén donar a conèixer la Masia i el llegat – tangible i intangible- que la família Cabanyes hi va deixar, una casa declarada Bé Cultural d’Interès Nacional tant per la seva arquitectura com pel que s’hi troba, les seves col·leccions i persones que hi visqueren.\nEd. Secundària: de primer d’Eso a 2n de Batxillerat\nObservacions Adaptació de la visita a l'edat i les característiques del grup.\nLa Masia d’en Cabanyes com a nucli del moviment romàntic, amb el llegat d’aquest nissaga que ha marcat la història del Romanticisme a la comarca del Garraf i al nostre país.\nLes estances conservades mostren al visitant la quotidianitat de l’època i les aficions i professions dels personatges que hi visqueren. D’aquesta manera, l’alumnat s’apropa a les arts plàstiques, la literatura, la navegació, l’agricultura, el comerç i el col·leccionisme, posant especial èmfasi en la figura del poeta romàntic Manuel de Cabanyes (1808-1833).\nAixí, a través d’una de les famílies més influents i de major renom del seu temps, els i les alumnes comprenen una època fonamental per al creixement de Vilanova i la Geltrú i el conjunt de la comarca del Garraf, palpable encara avui en dia en diferents indrets del nostre entorn.\nUn cop a l’exposició permanent sobre el Romanticisme, la visita desenvolupa en una primera part el concepte del Romanticisme en el marc del segle XIX. Amb aquest objectiu es presenten els membres de la família Cabanyes, que serveixen per exemplificar diferents aspectes del moviment artístic i cultural que va suposar el Romanticisme: Manuel de Cabanyes la literatura, Joaquim de Cabanyes la pintura, Josep Anton de Cabanyes l’afany de coneixement global… A través d’ells, les seves inquietuds i anhels, es tracten les arts creatives, els avenços científics, les ideologies polítiques i econòmiques del moment.\nA la planta noble de la casa es comenten diferents aspectes de la vida quotidiana d’una família benestant i culta. Els espais visitats en aquesta part de la visita, molt visuals, atreuen l’alumnat que veu en una “escenografia real” l’empremta del Romanticisme. Mobiliari, obres d’art, instruments de música, biblioteca… ajuden a copsar una manera d’entendre la vida en un moment concret de la història recent.\nLa segona part de l’activitat es reserva perquè l’alumnat reflexioni en veu alta sobre el que acaben de veure. Es planteja una tasca de grup, per a primària es treballen aspectes concrets de l’exposició i de reconeixement dels diferents membres de la família, mitjançant un joc d’intercanvi de cartes entre els diferents personatges. Per a secundària incidim més en reflexions sobre imatges i temes tractats per tal que fixin les característiques del moviment romàntic en la seva globalitat.


‘Diaris de Vampirs’ a Barcelona | Batec de Cultura\nmaig 2012\t1 Comment\t‘Diaris de Vampirs’ a Barcelona\tReportatge de Mar Armengol\nEl passat cap de setmana es va celebrar la Bloody Night Con 2, la convenció de fans de la sèrie The Vampire Diaries (Diaris de Vampirs) organitzada per KLZ Events. Gairebé 1.000 fans de la sèrie es van trobar a l’Hotel Barceló Sants per poder estar a prop del seus ídols durant dos dies. La sèrie, una producció de CW Network i basada en les novel·les de L.J. Smith, ha revolucionat a milers de fans arreu del món, que viuen pendents de l’evolució del triangle amorós entre els germans Salvatores i la jove Elena Gilbert. Podeu seguir-la al canal 3XL en català.\nPaul Wesley i Ian Somerhalder durant un dels ‘panels’ de diumenge. Fotografia de Mar Armengol\nPer segon any consecutiu, Ian Somerhalder y Paul Wesley, els actors que donen vida als vampirs Damon i Stefan Salvatore, van assistir a l’esdeveniment i juntament amb ells van venir aquesta vegada Matt Davis – el professor caçavampirs Alaric Saltzman – i Michael Trevino – l’híbrid Tyler Lockwood –. També hauria assistit a la cita Joseph Morgan, qui dóna vida al vampir original Klaus, però no va poder. En canvi, la gran sorpresa es va produir el dissabte, quan Nina Dobrev, l’actriu protagonista de la sèrie que encarna a la bondadosa Elena Gilbert i a la despietada vampiressa Katerina Petrova, va aparèixer a la convenció, il·lusionant els fans.\nEl somni dels fans fet realitat\nPoder veure de prop els teus actors preferits, parlar amb ells, que et firmin autògrafs i fins i tot poder fer-te fotografies amb ells són algunes de les oportunitats que ofereix la convenció Bloody Night als fans de Diaris de Vampirs. Per aquest motiu, adeptes a la sèrie de tot arreu no van voler perdre’s aquest esdeveniment: Itàlia, França, Àustria, Alemanya, Eslovènia i Rússia són alguns dels països que han tingut representació dels fans de la sèrie en aquesta convenció.\nDe la mateixa manera que era possible escoltar una infinitud d’idiomes entre el públic, era complicat establir l’edat del fan: des de nenes fins a dones adultes sospiren pels vampirs més cool del moment, especialment per Ian Somerhalder. Però aquest fenomen no es redueix només a ‘coses de noies’: el públic masculí també té el seu lloc en tot això, tot i que menor.\nMatt Davis va ser molt amable i divertit durant els seus ‘panels’. Fotografia de Mar Armengol\nEls actors Matt Davis, Nina Dobrev i Ian Somerhalder durant un dels ‘panels’. Fotografia de Mar Armengol\nVal la pena ‘gastar tan’?\nPer suposat, així ho confirmen les fans, encara que estiguem en temps de crisi. L’oportunitat de conèixer als actors de la sèrie costa el seu pes en or, i més si no vols perdre’t cap de les activitats que es realitzen.\nPer organitzar els fans, es van crear tres tipus de passes: el ‘Normal’, de 150€; el ‘Salvatore’, de 250€, y el ‘Exclusive’, de 400€, més fotos extres i merchandising. El privilegi augmenta a mesura que ho fa el preu. De fet, una fan va arribar a pagar 1.000€ per un dels dos ‘Total Pass’, que es van subhastar a eBay, i que incloïen preferència en totes les activitats de la convenció; entre elles, un tast de vins amb Matt Davis.\nEn la Bloody Night el paper del fan és ben actiu: a més dels clàssics passes de fotos i les signatures, s’organitzen altres activitats: els ‘panels’, que tenien lloc en una àmplia sala, on els fans interactuaven amb els actors a través d’una sèrie de preguntes, trencant així les barreres entre famosos i els seus admiradors; i també les ‘meeting rooms’, uns ‘panels’ més exclusius, on només podia entrar un número reduït de fans per tractar amb els actors més properament.\nLa meva fotografia amb en Paul Wesley (Stefan Salvatore)\nA més, dissabte a la nit van tenir lloc dos esdeveniments especials: una breu festa amb Matt Davis i Michael Trevino, per a les fans amb passes més exclusius, i el concert ‘Mystic Green’, organitzat per Be The Change en col·laboració amb amb KLZ Events per homenatjar a la fundación benéfica de Ian Somerhalder, destinada a salvaguardar el medi ambient. L’any que ve, més\nJustament quan finalitzava la segona convenció, es va anunciar que la de l’any vinent està confirmada, també a Barcelona. La majoria de fans que han assistit a l’esdeveniment han assegurat que tornaran: la màgia d’aquests vampirs és tan eterna com la seva condició. A més, aquest esdeveniment no consisteix tan sols en tornar a casa amb una fotografia i un autògraf, sinó que és la culminació del somni de tot fan: trencar amb les barreres de l’espai i conèixer els actors, poder parlar i riure amb ells. En definitiva, és una experiència inoblidable.\nPer saber més curiositats sobre l’esdeveniment, feu un clic aquí, a la crònica que he escrit per al blog de Crónicas Vampíricas de l’editorial Destino Booket.\nPosted in Calaix de sastre, Celebrities, Films and tagged Bloody Night Con 2, Destino, Diaris de Vampirs, Ian Somerhalder, KLZ Events, LJ Smith, Matt Davis, Michael Trevino, Nina Dobrev, Paul Wesley, The Vampire Diaries\tSingle Post Navigation\t← Older Entry\tNewer Entry →\tOne thought on “‘Diaris de Vampirs’ a Barcelona”\tEva on Mai 9, 2012 a les 9:08 am said:\nquina passadaaa!!! 😀


Wikiloc | Mont-roig (Pic de l'Estany, Mont-roig i Pic de la Gallina) Trail\nMont-roig (Pic de l'Estany, Mont-roig i Pic de la Gallina)\nBordes de Noarre i pics de Montabona, 2789m, punta N, 2840m i Certascan, 2853m. (Mountaineering)\nViewed 276 times, downloaded 22 times\nEl Mont-roig és un petit massís format per tres cotes màximes amb un perfil característic que fa que sigui fàcil de reconèixer des d’altres cims llunyans. L’aproximació fins a la seva base és progressiu i tranquil, transcorrent per paratges encisadors on el curs fluvial és el protagonista. Com sempre, el grau de dificultat i el temps invertit són subjectius per a cada persona.\nPunt d’inici i final: espai adequat com a aparcament per anar a les Bordes de Noarre (1613 m), a la pista que comunica Quanca (carretera a les pistes d’esquí de Tavascan) i Pleta Palomera. Seguim el camí en direcció nord uns 800 metres; quant fa un marcat gir a la dreta veurem pal indicador cap al Refugi de Mont-roig i Estanys de la Gallina (1679 m).\nSeguim el sender fressat amb fites i restes de pintura de l’Alta Ruta Pirinenca, en sentit nord. Travessem el Riu del Port per una palanca just abans de la Pleta Palomera on canviem d’orientació. A partir d’ara anirem cap a ponent amb el Mont-roig al nostre davant. El desnivell és progressiu i agradable. Passem el Riu de les Escobes, que baixa amb força de l’Estany de Mariola, arribant en poca estona a un replà herbat allargassat amb molleres. Es tracta de la Pleta de lo Fangassal (1875 m); una cabana de bon aspecte ens pot fer servei en cas de necessitat. Més endavant travessem el Riu de la Ribereta per un tram engorjat i després d’un breu descens ens situem a la Pleta de l’Arenal on el camí va a buscar el Torrent de la Roia de Mollàs.\nEl senderó transcorre pel marge dret del torrent per un paratge seductor: les aigües han esculpit a la roca esquistosa una canal esglaonada on les aigües van saltant vivament, d’un replanell a un altre, l’anomenat Engorjat de l’Escala. A poc a poc el pendent va disminuint fins al menut Clot de l’Escala (2100 m). Es tracta d’un circ d ‘origen glacial a la base de la vessant oriental del Mont-roig on aflueixen diferents torrents, principalment del que prové dels Estanys de la Gallina i Llavera.\nEn aquest punt deixem l’ascensió clàssica al cim pel refugi Enric Pujol. La intenció és anar cap al Coll de la Roia de Mollàs seguint un viarany marcat a l’Alpina i les indicacions del llibre “Circuits d’Alta Muntanya pel Pirineu Occidental Català”. En algun punt trobarem un rastre de camí que es perd fàcilment, però l’avanç és bastant intuïtiu. En direcció nord, la pujada es torna intensa progressant per l’herbei distribuït en diferents cornises; la intenció és passar per l’Estanyet de la Roia de Mollàs o de Mont-roig, però ens situem a una cota més alta, deixant-lo a la dreta. Després de superar una zona esquistosa veiem el Coll de la Roia de Mollàs, al que arribem, reprenen l’ascensió per l’herbram (2548 m). Estem al límit fronterer amb l’Arièja. Encara que els núvols baixos impedeixen la visió de les fondalades franceses, s’endevina la verticalitat de la cara nord en comparació a la sud; a l’horitzó, just al davant s’identifica la clàssica silueta del Mont Valièr i més a l’esquerre la del Tuc de Maubèrme.\nSeguim el cordal en sentit sud-oest; després d’un repetjó assolim el Pic de l’Estanyet (2661 m) des del que tornem a tenir una extensa perspectiva de les dues puntes del Mont-roig. Fem un breu descens i seguim el mateix sentit. Aviat trobarem un sender més fressat i fites que correspon a la via d’accés des del refugi Enric Pujol. Seguim el senyal per rocam alternant la banda francesa i catalana ajudant-nos en algun moment amb les mans fins a la punta nord del Mont-roig (2859 m). Com abans, la boira limita la visió cap al nord però cap al sud són espectaculars. El descens a la bretxa que ens separa de la punta sud es fa sense cap dificultat especial però amb cura, ja que el terreny es força descompost. Un cop al fons veurem la canal força vertical pels dos costats amb restes de neu a la cara sud (2828 m). A la nostra dreta veiem una fita a la qual accedim grimpant. Des d’ella podem veure la canaleta per on es fa la grimpada que ens deixarà a la punta sud del Mont-roig (2859 m). Encara que l’espectacular panoràmica es repeteix no ens cansem del paisatge que tenim al davant, especialment del Ventolau i tota l’àrea lacustre de la Gallina i Llavera. Seguim la carena en direcció sud-oest, primer per la cresta rocosa i després per terreny més còmode fins al Pic de Tartera on està situat el punt geodèsic (2846 m). Des d’ell tindrem una panoràmica de l’abrupta cara nord-occidental del cim. Més al sud, continuant pel cordal, ens acostem fins a una gran fita que és la referència de la via d ‘accés al Mont-roig des del Coll de Tartera. Des d’aquí tenim una àmplia visió de la Serra de Pilàs i Serra Mitjana amb l’Estanyet de Tartera i Bassa Buixasse entre elles, del Barranc de Comamala i de l’àrea dels pics de la Gallina i Ventolau.\nComencem el descens anant a buscar el corriol que es dirigeix als Estanys de Sens o Estanys de Dalt i Mitjà de la Gallina. Marcada pendent per terreny descompost en sentit sud-est, cap a una petita canal; el Pic de la Gallina és al nostre davant sense un gran desnivell afegit. Progressivament ens anem desviant cap a la Collada de Mont-roig (2688 m), reprenent l’ascens pel crestall esquistós fins al cim (2753 m) sense dificultat. Imatge propera del Ventolau i de l’Estany Major de la Gallina.\nLa davallada des del pic es fa de forma directa per la cara est sense cap rastre de camí ni senyals. Busquem els llocs més accessibles tenint com a referència l’Estany Inferior de la Gallina. Quan una balconada força vertical ens barra el pas just al damunt dels estanys Mitjà i de Dalt ens desviem cap al nord per anar a buscar el sender fressat que prové del Mont-roig. A partir d’ara seguirem el caminoi amb abundants fites, fruint de l’àrea lacustre dels Estanys de la Gallina i dels rierols que els comuniquen. Passem per la riba dreta de l’Estany Inferior, superem el seu desguàs engorjat i arribem al refugi Mont-roig o Enric Pujol (2287 m).\nContinuem la baixada sense pèrdua en direcció est; en una petita cubeta se situa el captivador Estany de la Llavera que se'ns obre al davant; les seves aigües cauen amb força bramul per la fascinada cascada de Llavera. Un espectacle. Ja veiem el Clot de l’Escala al fons del majestuós Mot-roig. Un cop arribats a ell, seguirem el camí per on hem vingut abans, tornant a delectar-nos amb tot el que ens rodeja.\nReferència: Circuits d’Alta Muntanya pel Pirineu Occidental Català, Manel Figuera (Col·lecció Azimut-84); Vall de Cardós-Vall Ferrera, F. Xavier Gregori i Rosa Ma. Comamala (Ed. Alpina)\nColl de la Roia de Mollàs\nPic de l'Estany\nPic de Tartera (punt geodèsic)\nCascada de Llavera


Kvartirov apartment na Uritskogo Krasnoyarsk Rússia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nUlitsa Uritskogo 108, Tsentralni, Krasnoyarsk, Rússia, 660099 - Veure al mapa\nMés informació sobre Kvartirov apartment na Uritskogo\nAl visitar Krasnoyarsk, vosté es sentirà com a casa a Kvartirov apartment na Uritskogo, què li ofereix un allotjament de qualitat i un gran servei. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nEl Kvartirov apartment na Uritskogo, s'esforça al màxim per tal que els seus hostes es tribin còmodes. Per tal d'assolir això, l'hotel compta amb els millors serveis i instal.lacions. Mentres estan allotjats en aquestes meravelloses instal.lacions, els clients poden gaudir de Wi-Fi gratuït en totes les habitacions, transport hotel/aeroport, servei de bugaderia, ascensor, servei de llançadora.\nA més, totes les habitacions ofereixen una gran varietat de comoditats com ara calefacció, servei de despertador, balcó/terrassa, aparell de televisió LCD/pantalla de plasma, TV satèl•lit/cable per satisfer els clients més exigents. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Kvartirov apartment na Uritskogo és la vostra destinació si buscau allotjament de qualitat a Krasnoyarsk.


Pere Navarro | PSC Sant Andreu de la Barca\nArchivo de la etiqueta: Pere Navarro\n1 de desembre: Míting amb Pere Navarro i Alfredo Pérez Rubalcaba\nDes de Sant Andreu de la Barca sortiràn autocars per anar al Miting de Pere Navarro i Alfredo Pérez Rubalcaba aquest diumenge 1 de desembre. Apunta’t a l’agrupació local de dilluns a divendres, de 17:00 a 20:00 hores (Pg.Parlament de Catalunya s/n) T’esperem!!\nEsta entrada se publicó en Activitats i actes PSC Sant Andreu y está etiquetada con Alfredo Pérez Rubalcaba, Pere Navarro, PSC SAB, PSC Sant Andreu de la Barca, Sant Andreu de la Barca, Socialistes en noviembre 27, 2013 por pscsab.\nVIDEO:V Paella Socialista a Sant Andreu de la Barca amb Pere Navarro\nEn aquest vídeo pots veure les declaracions de Pere Navarro, Enric Llorca i altres a La Veu Digital del PSC Sant Andreu de la Barca.\nEl passat 19 de maig va tenir lloc la Cinquena Paella Socialista a Sant Andreu de la Barca. Una trobada amb companyes i companys de tota la comarca,especialment de les agrupacions del nord, que aquest any ha tingut la presència de Pere Navarro, primer secretari del PSC.\nEn els seus parlaments, Enric Llorca, primer secretari del PSC de Sant Andreu de la Barca va agraïr la presència de les més de 400 persones arribades de tot el Baix Llobregat. Seguidament va explicar els atacs dels governs de CiU i PP als Ajuntaments. Precisament el camí que s’està seguint pretèn acabar amb els serveis per a la ciutadania, que pasarien a desaparèixer o privatitzar-se.\nPere Navarro, primer secretari dels i les socialistes va saludar per totes les taules, intercanviant impressions i idees, i durant la seva intervenció va esmentar especialment les retallades en educació que fan tan CiU com PP, de les que són un exemple la Llei Wert.\nUs animem a veure el vídeo de la trobada, amb declaracions de Pere Navarro i altres!\nEsta entrada se publicó en Activitats i actes PSC Sant Andreu, Joventut Socialista de Sant Andreu, VIDEOS y está etiquetada con Baix Llobregat Nord, Enric Llorca, paella socialista, Pere Navarro, PSC Sant Andreu de la Barca, Sant Andreu de la Barca en mayo 23, 2013 por pscsab.\nVIDEO-NOTÍCIA: Pere Navarro a Sant Andreu de la Barca\nDurant el primer dia de Festa Major 2012, Sant Andreu de la Barca va rebre la visita de Pere Navarro, Primer Secretari del PSC, acompanyat de la Diputada Eva Granados.\nEn aquest vídeo recordem la visita a la ciutat del candidat socialista a les Eleccions al Parlament de Catalunya. Sigue leyendo →\nEsta entrada se publicó en Acció de Govern Municipal, Activitats i actes PSC Sant Andreu, Cultura, NOTICIES y está etiquetada con Enric Llorca, Eva Granados, Festa Major Sant Andreu de la Barca, Pere Navarro, PSC Sant Andreu de la Barca en octubre 30, 2012 por pscsab.


L'escola de Sant Joan de Berga manté el pols amb el departament d'Educació - Regió7 :: El Diari de la Catalunya Central\nL'escola de Sant Joan de Berga manté el pols amb el departament d'Educació\nA punt per anar a dormir al centre ARXIU PARTICULAR\nA punt per anar a dormir al centre\nFent reunions a l'escola\nEl grup en defensa de la segona línia de P3 de l'escola pública de Sant Joan de Berga està fent sentir la seva veu. Avui farà deu nits que dormen al centre d'ençà que el 16 de maig van iniciar una tancada per visibilitzar la seva reivindicació. Des de llavors ha plogut força i, amb la campanya electoral de les eleccions municipals pel mig, s'han mogut coordinadament per assolir el seu objectiu.\nLa directora d'Educació de la Catalunya Central els ha anat a veure. Dolors Collell els ha explicat el mateix que ja havia dit a aquest diari. «A Berga, totes les famílies que han fet opció de preinscriure's tant a P3 com a primer d'ESO en una escola pública tenen garantida plaça pública».\nCollell també els ha assegurat que «a P3 cap grup quedarà per sobre de 25, que és la ràtio dels grups de P3. Tenim 56 demandes entre l'escola de Sant Joan i la de Santa Eulàlia i oferim 3 grups, que són 75 places». D'aquestes, n'hi ha 19 de vacants. I això és el que argumenten davant dels pares i mares, que no ho veuen gens clar.\nQue no els hagin concedit la segona línia de P3 «és només la punta de l'iceberg» del malestar que es viu en una escola que aquest curs ja havia perdut una línia de P3 per baixa inscripció, 17 alumnes. «Aquest curs s'ha fet un esforç per aconseguir més matrícules», ha exposat Arantza Rey, presidenta de l'Associació de Mares i Pares. I s'ha arribat a 28 preinscrits, que superen la ràtio establerta de 25. Les raons d'Educació no els convencen perquè denuncien que aquest curs ja els han retallat un professor i mig i una tècnica d'educació infantil. «Al nostre entendre el Govern hauria de fer una aposta clara per una educació pública de qualitat. Els pares i mares que hem decidit portar els nostres fills a una escola pública hem apostat claríssimament per això», afirmen fonts de l'Ampa.\nLa protesta aquesta setmana s'ha traslladat al carrer posant cadires escolars amb números i rètols amb més números en fanals i elements del mobiliari urbà per denunciar que no són una xifra.


Revision as of 00:26, 18 June 2019 (view source)\n[[File:Seguidor1.png|border|left|400px]]Un '''seguidor de línies''' és un rastrejador que té com a objectiu, com el mateix nom indica, seguir una línia dibuixada, per exemple, d’un color més fosc situada sobre un fons d’un color més clar. El rastrejador funciona mitjançant '''sensors'''. En funció de la complexitat del recorregut, són necessaris més o menys sensors.\n[[File:Seguidor1.png|border|left|400px|Seguidor1.png]]Un '''seguidor de línies''' és un rastrejador que té com a objectiu, com el mateix nom indica, seguir una línia dibuixada, per exemple, d’un color més fosc situada sobre un fons d’un color més clar. El rastrejador funciona mitjançant '''sensors'''. En funció de la complexitat del recorregut, són necessaris més o menys sensors.\nExisteixen seguidors de línies virtuals i reals. Aquesta pràctica construeix un seguidor de línies '''virtual '''per a introduir alguns '''conceptes bàsics de robòtica''', com són els sensors, la presa de decisions amb un mecanisme de control o la resposta per modificar el comportament del sistema.


L’obertura de la Via Laietana i la creació del barri gòtic / 2016 / Altres notícies / L'AVENÇ RECOMANA / Inici - L'Avenç\ndimarts, 23 de agost del 2016\nEl divendres 26 d’agost, el Museu d'Història de Barcelona ofereix un itinerari pels carrers del nucli antic i el centre històric de la ciutat, amb l’objectiu de difondre el valor significatiu que va tenir i l’impacte urbanístic que va suposar l’obertura de la Via Laietana durant la primera meitat del segle XX. [+]\nL’itinerari, el qual tindrà inici a la Plaça del Rei, vol mostrar quina era la percepció que es tenia del patrimoni cultural al començament del segle XX i els debats que hi va haver a l’hora de donar forma a la nova avinguda i de monumentalitzar el centre històric amb motiu de la seva obertura.\nAmb voluntat d’entendre el paisatge urbà com a document històric i a partir de l’observació directa, un dels objectius primordials de l’activitat és mostrar que Ciutat Vella representava “la ciutat” abans de les reformes ubranístiques d’Ildefons Cerdà i l’expansió dels suburbis a principis de segle. De la mateixa manera, pretén explicar com van articular-se el disseny noucentista de la Via Laietana amb el manteniment del nucli antic.\nEl recorregut serà el següent: carrer del Sotstinent Navarro, carrer de Mercaders, plaça d’Antoni Maura, carrer de Joaquim Pou, plaça de Ramon Berenguer IV.\nData: 26 d’agost de 2016\nLloc: MUHBA (Plaça del Rei, Barcelona)\nReserves a la pàgina web del museu.\nPodeu consultar l’article “La construcció de la Via Laietana” dins L’Avenç, núm. 260, juny 2001.


Espai Menut | Usos i abusos del xumet\nL’ús del xumet sempre ha sigut un tema molt discutit per especialistes i professionals generant dubtes sobre les seues possibles conseqüències. Se sap que la succió és una necessitat primària en el bebè que se sadolla a través de l’alimentació materna o del biberó. De fet, hi ha estudis que afirmen que quan la succió es realitza correctament, s’estimula la musculatura facial i s’afavoreix el creixement harmònic de la cara.\nEn Espai menut hem parlat amb Ana Barberá, logopeda, que ens resol els principals dubtes que se’ns poden presentar a l’hora de donar o llevar el xumet al nostre bebè. Així sobre quin és la correcta succió, l’especialista afirma que “és la que porta la llengua de davant cap a arrere portant l’objecte i la saliva cap a l’interior de la cavitat oral”.\nAl mateix temps, cal tenir en compte que no tots els xumets són aptes per a la succió. Com explica la logopeda” en el mercat hi ha molts tipus de xumets, en principi hauríem d’anar amb compte amb aquells xumets de tetinas redones ja que propicien l’expulsió de la llengua cap a fora o l’acció de llepar. També cuidar l’ús dels xumets amb el cèrcol (plàstic que sosté la tetina) de forma plana o convexa ja que poden generar eversió o obertura labial”.\nPer açò els xumets més recomanables serien aquells que afavoreixen una correcta succió com els quals tenen tetina ortodóncica i el cèrcol que la subjecta és còncau ja que d’aquesta forma s’ajusta o encaixa correctament als llavis durant la succió.\nNo obstant açò, sempre s’aconsella a les mares i pares un ús bastant restrictiu dels xumets Però és tan perjudicial com es creu? Segons l’experta “si es fa un ús adequat del mateix, estimula la musculatura i el creixement facial com s’ha comentat anteriorment i sempre en aquells moments de més càrrega emocional o quan es van a dormir o estan cansats. Açò explica perquè molts xiquets que usen xumet no desenvolupen cap tipus de maloclusión dental”.\nI la pregunta més difícil i que més ens plantegem és quan retirem el xumet al nostre bebè? Barberà afirma que “és difícil i arriscat apuntar una edat perquè està molt relacionat amb la maduresa de cada xiquet i el moment emocional que estiga travessant ja que cal tenir present que la succió està unida a factors emocionals i afectius. Voler abandonar el xumet si està patint alhora altres canvis, com una separació, etc. no és el millor moment, però per posar una edat no s’hauria d’utilitzar més enllà dels dos anys encara que considerant el que s’ha dit anteriorment.\nAquesta entrada va ser postejada en 0-3, Esports i salut, Portada i etiquetada com Ana Barberá, chupetes, logopeda, tetinas per Espai Menut. Bookmark the permalink.


Casa xalet espectacular de 450m2 a 4 vents, amb piscina i jardí a Castellar del Vallès - PROIM - Primum Vivere\nÉs una casa única i robusta, construïda per tenir totes les facilitats i la tranquil·litat de viure en un entorn natural i saludable, oferint-te totes les comoditats que puguis desitjar a tan sols 5 minuts del centre de Castellar del Vallès\nTé una entrada àmplia, amb jardí i arbres fruiters. En la planta principal trobem tot un habitatge de 180 m²: bonic rebedor amb armari, gran menjador de 45 m² amb sortida a terrassa, àmplia cuina office amb taula i illa i un distribuïdor a la zona de nit, protegida mitjançant una porta de seguretat, on tenim 2 àmplies habitacions, un bany de disseny amb gran dutxa, una cambra de bugada i planxa, i una gran suite amb un altre bany de disseny i un ampli vestidor. Tot amb excel·lents acabats.\nMitjançant unes escales obertes al menjador, accedim a les altres dues plantes. En la planta superior, trobem un gran espai polivalent, amb sortida a una terrassa solàrium amb espectaculars vistes.\nEn la planta inferior, un habitatge perfecte per a la convivència tant a l’estiu i com a l’hivern.\nConsta d’un ampli saló menjador, amb un preciós foc a terra, una cuina oberta amb golfa, una habitació doble i un bany amb dutxa, tot amb accés i vistes al jardí i fabulosa piscina.\nEn el jardí, a més de la piscina, trobem una gran barbacoa d’obra totalment equipada i, en un lateral, l’hort. En aquesta planta baixa, també tenim el pàrquing amb plaça per a dos cotxes.\nÉs una casa única, que et proporciona desconnexió, naturalesa i tranquil·litat.\nNo dubti a contactar amb nosaltres per conèixer més detalls.


Presentació oficial de De Mar a Mar | TRANSVERSAL\nArts escèniques > Presentació oficial de De Mar a Mar\nDe Mar a Mar – Pyrénées de Cirque es va presentar oficialment a la premsa aquest dimarts dia 27 de setembre, en el marc de la 30a Feria Internacional de Teatro y Danza de Huesca. En aquest esdeveniment es van aplegar representants polítics i tècnics dels 14 socis del projecte, provinents del sectors públic i privat de Catalunya, Aragó, País Basc, Occitània-Pirineus-Mediterrània i Nova Aquitània.\nPer part de la Xarxa Transversal hi van assistir el president del Consorci, Joaquim Fernàndez i Oller, i les tècniques Ester Merino -cap d’àrea de serveis a les persones de Mataró- i Núria Pascal -coordinadora d’activitats de Transversal-. El llistat d’activitats de la jornada va incloure, a banda de la presentació en premsa, l’assistència a la inauguració de la Feria, i la reunió del Comitè de Pilotatge (per traçar les línies d’actuació del projecte per al proper any).\nDe Mar a Mar és un projecte europeu de cooperació transfronterera Espanya/França que té l’objectiu de fomentar la formació, l’orientació i l’acompanyament dels artistes de circ.\nUn projecte de cooperació per als anys 2016-2018 co-finançat per la Unió europea en un 65% per el Fons Europeu de Desenvolupament Regional (FEDER) mitjançant el programa Interreg V-A Espanya- França – Andorra (POCTEFA 2014-2020)\nCategories: Arts escèniques, Circ, Institucional, Internacional.


Qu� Qui Com » Men� nutrigen�mic\n26/02/2010: Men� nutrigen�mic\nEl reporter es fa una an�lisi d�ADN per dissenyar una dieta que compensi nutritivament les car�ncies dels seus gens.\nUn gen �s un codificador de prote�nes. Si falla, pot ser que l�organisme no sintetitzi b� determinades subst�ncies. Ara la nutrigen�mica identifica els d�ficits potencials de cada persona, fet que permet establir dietes espec�fiques.\nEn Miquel Piris descobreix que no sintetitza prou b� certa prote�na i que l��cid f�lic, una mol�cula que hi ha a la verdura, el pot ajudar. A m�s, podria tenir un problema amb un receptor de la vitamina D i necessita un complement vitam�nic que hi ha en el peix blau. Per seguir els consells del metge, el reporter del �Qu�quicom� va a la Fundaci� Al�cia perqu� el qu�mic Pere Castells li expliqui com pot cuinar perqu� els aliments no perdin nutrients i conservin tot el gust. Aix� descobreix que la verdura es pot cuinar amb bosses de pl�stic, perqu� conservi les seves ess�ncies, i que la sal s�ha de posar al peix blau despr�s de fregir-lo i no pas abans.\nAl plat� s�explica el proc�s de l�osmosi, un intercanvi de mol�cules provocat per les sals. Marc Boada deixa reposar un ou sense closca en aigua destil�lada. L�ou es va inflant fins que est� a punt d�explotar, perqu� les sals que hi ha a dins atreuen l�aigua. Si es cuina un aliment en aigua sense ni una mica de sal, l�aigua entrar� dins de les c�l�lules d�aquella subst�ncia i durant l�ebullici� es rebentaran, i llavors el contingut nutritiu passar� al caldo. En conclusi�: si volem un brou consistent, la sal s�hi ha de posar al final, per� si el que volem s�n verdures saboroses, hi hem de posar la sal al principi, perqu� l�equilibri de sals entre els vegetals i l�aigua d�ebullici� far� que no es dissolgui la subst�ncia.\nPerqu� els bullits no s�n tan gustosos com els fregits?\nEn general, els bullits no s�n tan gustosos com el fregits. Aix� t� una explicaci� qu�mica: la reacci� de Maillard, que es d�na entre prote�nes i sucres a altes temperatures, superiors a 120 graus. El peix blau que ha de menjar en Piris �s m�s bo si es fa a la planxa amb una mica de ceba. Els sucres de la ceba i les prote�nes del peix reaccionen i agafen un gust semblant al de la caramel�litzaci�. Com que l�aigua bull a nom�s cent graus, no permet la reacci� de Maillard.\nA la Fundaci� Al�cia diuen a en Piris un truc per no plorar quan es talla la ceba: posar-la cinc minuts abans al congelador. El seu salm� a la planxa s�acompanyar� amb lactonesa, una maionesa feta amb llet � que pot ser descremada - en lloc de rovell d�ou. De postres, el xocolater Enric Rovira ofereix a en Miquel Piris uns bombons amb Peta Zetas. Li ensenya el proc�s de fabricaci� i li fa comprovar en primera persona les petites explosions que es produeixen a la boca.\nLa curiositat empeny el reporter del programa a visitar l�empresa Zeta Espacial, on Ramon Escol�, director de la companyia, n�hi explica el secret: contenen gas anh�drid carb�nic a alta pressi�. Per aquesta ra�, aquesta llaminadura gasificada explota a la boca quan entra en contacte amb la saliva. El seu creador diu que �s el primer caramel interactiu de la hist�ria.\nRamon Escol� va tenir la idea una vegada quan li van servir whisky amb gla�ons de gel ant�rtic, que desprenien bombolles. Marc Boada explica que els gla�ons de l�Ant�rtic contenen gas de molt alta pressi�, que s�allibera quan el gel es desf�.\nCategories: Cap�tols , Biologia, Ecologia, Geologia , Hist�ria, Economia\nClara ha escrit:\nNo funciona...que el podr�eu tornar a penjar??? Gr�cieS!!!\nSindica els posts del blog © Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals, S.A.


Mas robat, per Miquel Bonet\nMentre hem estat distrets amb la propagació del coronavirus i la seva gestió, el submón de la droga no s’ha aturat\ndilluns, 29 de juny 2020 - 10:00h\nUn barri turístic-residencial, a l'atzar, de Cambrils | Cedida\nImaginem-nos una vasta zona residencial, lluny de la platja però prou a prop per baixar-hi passejant. El nucli urbà i els principals serveis: l’ajuntament, les escoles i les comissaries de policia local i dels Mossos són a més de cinc quilòmetres. Els xalets i les cases adossades s’amunteguen sense gaire ordre ni concert però són edificacions relativament modernes i cuidades. L’accés a l’autovia és excel·lent i, donada la dependència absoluta del cotxe, posats a fer, moltes famílies que treballen a Reus o a Tarragona s’hi han instal·lat. Tot el dia s’hi senten lladrucs de gossos enclaustrats, que conviuen naturalment, aquests dies, amb els petards. Tot plegat, és un bon lloc per viure. Posem que parlo de Cambrils.\nA les famílies de classe mitjana del barri, ja no tan mitjanes després de la crisi del 2008, els va anar molt bé per continuar fent la viu-viu i poder pagar els IBIs —que no es perdonen mai per gruixuda que sigui la crisi— el relloguer al·legal d’habitacions, plantes de les cases o, en el cas de segones residències, habitatges sencers. La facilitat de les plataformes com Airbnb (i altres) i l’absència de regulació fiscal al començament, va afavorir la popularitat d’aquestes fórmules, que fornien els veïns de sucosos sobresous i, de vegades, de sous sencers.\nDes d’aquí pots arribar a PortAventura en deu minuts i turistes d’arreu del món reserven estades cada cop més llargues, fugint dels massificats i espantosos hotels i apartaments de Salou. A meitats de la dècada passada, durant els mesos de juliol i agost, el barri és un formiguer de visitants i vehicles. És complicat trobar-hi allotjament i els preus pugen: les habitacions s’enfilen per sobre —molt per sobre de vegades— dels cent euros per nit. No es pot trobar una casa per menys de mil euros la setmana. Molts veïns s’ho plantegen: anar a viure a un altre lloc, viure de renda. Apareix el fantasma de la gentrificació, que en altres coordenades, com ara a Barcelona, s’ha carregat barris sencers.\nJuny de 2020. Brian Chesky, el CEO d’Airbnb, assegura que l’imperi global construït durant dotze anys s’ha enfonsat en sis setmanes. Ho han perdut gairebé tot i estan al límit de la fallida. Diu que el turisme no tornarà a ser mai més igual, que serà molt més domèstic i que la gent és limitarà a desplaçar-se a la zona d’influència pròxima de les grans ciutats o petites regions. Si la profecia de Chesky es compleix, pot ser a llarg termini una bona notícia pel Camp de Tarragona. A curt termini, s’acaba d’infectar de coronavirus la gallina dels ous d’or.\nDes de finals de la temporada passada els immobles no donen rendiment. Hi ha una casa unifamiliar buida i disponible. No és gaire gran, però és discreta i ben situada. A l’hivern no produeix els euros estivals, però se’n pot treure 1500 o 2000 per mes. Ara, enmig del nostre annus horribilis, no hi ha visitants ni llogaters. Els propietaris, que han adequat la casa al relloguer, estan desesperats. Fins que arriben uns nois. Semblen prou normals. Podrien ser d’aquí, de Barcelona o de Madrid. No fan preguntes, no regategen. Paguen trinco-trinco els dos mesos de lloguer i la fiança. Han mostrat molt d’interès pel soterrani de la casa, que és ampli i fresc. S’hi instal·len.\nSempre hi ha algú que mira. Més encara amb el confinament i la manca de distraccions. Alguns veïns observen els nous llogaters. De vegades semblen una parella, de vegades un grup d’amics. Porten col·legues i fan barbacoes al jardí. Parlen de les banalitats dels trentanyers, modalitat quilla. Quan fa una mica de bo, estrenen la piscina. No tenen nens ni gossos. No fan soroll. Fora de les festes al jardí, és com si no hi visquessin. Un bon dia se sent gent que treballa al soterrani. Trepants i cops metàl·lics. Després torna el silenci. Al cap d’una setmana, es fan instal·lar dos motors d’aire condicionat enormes, són desmesurats per la mida de la casa i, quan s’engeguen, sonen com un avió a reacció. Desperten el neguit dels veïns, però ningú no diu res.\nEls dies següents tot és una successió de professionals. Electricistes, paletes, lampistes que fan arribar l’aigua al soterrani. Entra i surt molta gent de la casa, amb discreció. Als suposats llogaters només se’ls sent a la piscina, mai a les plantes superiors. Arriba llavors el torn dels repartidors d’Amazon i altres serveis de correus, que porten i s’enduen paquets. Qui més qui menys, ja sospita què hi passa, a la casa, però la curiositat i la incredulitat d’estar assistint en directe a una temporada de Breaking Bad guanyen a qualsevol altra consideració. I, de fet, què has de fer si et trobes una cosa així.\nMentre hem estat distrets amb la propagació del coronavirus i la seva gestió, el submón de la droga no s’ha aturat. Hem assistit als trapis als pàrquings dels supermercats i al repartiment de pollos per Glovo. Amb tot just setmanes, els traficants s’han adaptat a la nova situació. Òscar Nin ens descrivia l’altre dia en un article magnífic a Beatburger, els estralls que la combinació de confinament i addició ha produït a Catalunya. El cànnabis és el primer o segon estadi de la drogodependència i, segons els responsables del Proyecto Hombre és «la cara visible d’altres problemes, com el consum abusiu d’alcohol, excés d’ús de les noves tecnologies, el fracàs escolar, les relacions conflictives amb la família, l’aïllament social o conductes sexuals de risc».\nLes notícies de cops policials contra els narcos —productors o traficants— a la costa de Tarragona, del Penedès a l’Ebre, s’han anat succeint durant tota la pandèmia. No és el primer xalet que es buida de cabdells de maria, però cada vegada en saben més, i amb el mètode nòmada és difícil enxampar-los. S’han desarticulat algunes organitzacions, però la majoria continua aprofitant el parc immobiliari turístic en regressió o senzillament ocupant edificis. És l’altra cara del despoblament dels nuclis de les ciutats i del turisme massiu. No els costa gaire moure’s i amb el rendiment d’una sola planta de marihuana es pot pagar el lloguer de qualsevol cosa. Tothom, administracions, llogaters i propietaris —que fan veure que no se n’adonen o, moltes vegades, no se n’adonen— n’està encantat.\nArran de l’últim decomís dels Mossos a la regió, a començaments de juny al Catllar, els nous veïns cambrilencs es van espantar. O potser van rebre un avís d’algun infiltrat a les comissaries, que també els hi tenen. En mig matí, van desmuntar els motors d’aire condicionat i les estructures bàsiques. És el segon cop que feien soroll en mig any. Quan els propietaris, incrèduls, van baixar al soterrani, el van trobar seccionat amb envans de pladur, el terra ple de forats i tot un sistema de reg per aspersió instal·lat al sostre. La resta de la casa, com si no hi haguessin passat. Pel que sé, no tenen cap mena d’intenció de retornar la fiança als llogaters.\n"EL BITLLET | «Dret de desconnexió», per Toni Cabanillas" "El Bitllet | «La platja», per Aleix Duran"


Els líders d'Eufòria completen els 50 primers quilòmetres en gairebé 12 hores\nEls primers en arribar a la Coma d'Arcalís han estat les parelles Passerat-Morcillo i Aleson-Isuntza\nCorredors d'Eufòria per la vall de Sorteny / AUTV\nAndorra la VellaLa parella formada pel francès Nahuel Passerat i l'espanyol Julián Morcillo, juntament amb els bascos Imanol Aleson i Txomin Isuntza, han estat els primers en arribar a la primera base de vida de l'Eufòria dels cims, la gran novetat d'enguany de l'Andorra Ultra Trail Vallnord. Les dues parelles han completat els primers 50 quilòmetres del total de 233 que té la cursa amb un temps d'11 hores i 49 minuts, i han arribat juntes a la Coma d'Arcalís pocs minuts abans de les 7 de la tarda d'aquest dimecres, després de coronar pics com l'Estanyó, el Port Siguer o la Font Blanca.\nA la Coma d'Arcalís hi ha la primera de les quatre bases de vida que té el recorregut, on els atletes són rebuts per un equip de set voluntaris i un equip de massatgistes. Les altres bases de vida estan situades a la Margineda, el Pas de la Casa i als cortals de Encamp. A banda de l'avituallament, a Arcalís també hi ha una quarantena de llits a la seva disposició per si volen descansar o recuperar forces. En el cas de la parella Passerat-Morcillo, una de les favorites, han descansat menys de tres quarts d'hora i han tornat a reprendre la cursa, en direcció al Clot del Cavall. Nahuel Passerat va ser el guanyador de la Ronda dels cims de l'any passat, i és un dels ambaixadors de l'Andorra Ultra Trail Vallnord.\nDels 90 equips que a les 7 del matí han iniciat la prova des d'Ordino, cinc parelles ja han abandonat, quatre d'elles al Port de Siguer. De fet, els bombers han informat que han hagut de rescatar cinc corredors accidentats.\nEntre les primeres posicions hi ha una de les dues parelles andorranes a la competició, la formada per Julio Rodrigues i Ceci Núñez, que han sortit molt forts al principi i han aconseguit arribar els primers a Font Blanca, tot i que després han parat per descansar. Han arribat poc abans de les 8 del vespre a la Coma d'Arcalís en cinquena posició.\nMentre que els participants d'Eufòria continuen a la muntanya, aquest dijous se celebrarà la reunió final de la prova reina de l'AUTV, la Ronda dels cims, amb la presència a Ordino dels seus 450 participants. La sortida no serà, però, fins divendres a les 7 del matí. Entre les favorites hi ha la vigent campiona, Lisa Borzani, així com Missy Gosney i Graziana Pè. En categoria masculina, destaquen Nicola Bassi, Antoine Guillon i el català Pep Ballester.