L'Ajuntament invertirà més de 10,6 milions d'euros durant aquest any 2017 i el 2018 en obres de manteniment i de millora a tots els districtes de la ciutat. Els projectes inclouen actuacions a la via pública, a edificis municipals, a equipaments cívics i esportius, a centres educatius i a l'entorn natural.\nEntre les nombroses intervencions previstes destaca el reasfaltatge de diverses vies urbanes i la remodelació o millora de carrers, places parcs i jardins. També es faran obres relacionades amb l'accessibilitat i la mobilitat.\nTots aquests projectes s'emmarquen dins d'una nova edició del programa "Terrassa Barris en Marxa", un pla integral d'actuacions a tot el territori per adequar i millorar l'espai públic de la ciutat i que l'Ajuntament va iniciar els anys 2014 i 2015.\nEls diners per a realitzar aquests projectes procedeix del superàvit de 12,1 milions d'euros del pressupost municipal de l'any 2016 aconseguit gràcies a uns majors ingressos i a una reducció de la despesa.\nD'acord amb la llei vigent, l'Ajuntament destinarà una part d'aquest romanent a reduir el deute municipal i la resta, a inversions financerament sostenibles (aquelles que no representin una despesa afegida en anys posteriors). En concret, aquest 2017 s'invertiran 3,7 milions d'euros per a intervencions que finalitzaran abans de finals d'any, i 6,9 milions per a inversions durant el 2018.\nAccediu al plànol per visualitzar les obres que comporta el projecte. Un cop carregat el plànol, accedir al menú de la dreta a l'apartat Temes de ciutat i escollir Terrassa Barris en Marxa - 2017 ó 2018. Allà es poden visualitzar per colors l'estat de les actuacions (En projecte, En execució, En tràmit o Finalitzada).\nProjectes Barris en Marxa 2018\nProjectes Barris en Marxa 2017\nTerrassa Barris en marxa 2019


Vicenç Arnaiz: “La criança és tan complexa que es necessita el saber compartit” - educabarcelona » educabarcelona Vicenç Arnaiz: “La criança és tan complexa que es necessita el saber compartit” - educabarcelona\nVicenç Arnaiz durant l'entrevista / © SANDRA LÁZARO\n“He tingut la sort de poder-me dedicar sempre als infants de 0 a 3 anys”. El psicòleg expert en petita infància, Vicenç Arnaiz, va ser el primer tècnic del patronat d’escoles infantils de Barcelona l’any 1975. Poc temps després va tornar a la seva Menorca natal on va ser director de l’Institut per l’Educació de la Primera Infància del govern balear. Però la major part de la seva vida professional l’ha passada treballant a l’Equip d’Atenció Primerenca de Menorca, on – tot i que ja s’ha jubilat – continua col·laborant de manera voluntària. Ha tornat a Barcelona per participar en les jornades “Impulsem educació i petita infància”, de l’Ajuntament de Barcelona.\nQuè és l’Equip d’Atenció Primerenca?\nSón uns serveis que va crear l’any 1984 el Ministeri d’Educació. L’equip, format per psicòlegs i mestres de suport, va a les diferents escoletes – vosaltres en dieu escoles bressol – amb una freqüència setmanal. La nostra feina és ajudar a pensar l’educació des del punt de vista de la salut mental, de tot allò que té a veure amb el benestar afectiu i psíquic de l’infant. Els mestres saben moltes coses però a vegades els falta saber com adaptar les dificultats dels infants.\nHi ha una cosa que l’educació ha cuidat molt fa uns anys, que és el desenvolupament cognitiu, lingüístic i motriu dels infants. Alguns nens, si els avaluéssim amb els criteris dels anys 80, serien superdotats. Això passa perquè ha canviat l’estil de criança a nivell d’estimulació cognitiva: se’ls parla molt, se’ls deixa experimentar, tenen moltes oportunitats d’experiències, estan molt poc aïllats, disposen de riquesa de materials… Pensa que als anys 80 i 90 lluitàvem per treure els nens al parc! Ara ja no passa. Alhora però, són més fràgils.\nPerquè han canviat dels vincles. Als anys 80 i 90 les criatures, en general, tenien sempre una persona de referència i la tenien molts anys. Fins als 4 o 5 anys no se’n separaven. Ara moltes criatures a l’any ja estan fora de casa. A Catalunya el 20% d’infants els separen al primer any de vida i no dues hores, sinó 5 o 7. També perquè l’espectre familiar ha passat de ser un adult – la mare la majoria de vegades perquè l’home estava en altres coses – que atenia a dues o tres criatures, a ser dos adults que tenen cura d’un sol nen. Aleshores, per una banda, la criatura surt molt més d’hora i molta estona de l’entorn familiar, amb altres estructures de relació, i d’altra banda, quan torna a casa, la criatura acostuma a tenir dos adults bolcats cap a ell. Això no ens va bé. Això ha avançat l’aparició de patologies afectives.\nQuines patologies troben amb més freqüència ara?\nCriatures que no suporten la frustració, maníaques obsessionades en què les coses han de ser d’una manera determinada i si no ho fas així, s’angoixen, s’enfaden. Trastorns psicosomàtics: problemes de vòmits, d’alimentació, de son… No són nens que els costa anar a dormir sinó que dormen molt malament, que es desperten, que estan inquiets. D’altra banda també ens trobem amb trastorns de desenvolupament. Les hipoacúsies (sordera). Si un infant és sord com una tàpia es detecta en néixer, però la immensa són lleugeres, de transmissió. Alguns nens que tenen otitis, si els fa mal, van al metge però si no, no. No ho sap ningú però se li va acumulant mocs a les orelles, tenen inflamació, perden escolta i no hi ha adquisició de parla. A Menorca, tenim 10 o 12 de mil criatures amb aquesta afectació i les detectem nosaltres.\nPerquè és necessari detectar-ho aviat?\nSi això no es detecta a l’escola bressol, el sistema sanitari no s’ocupa del retard del llenguatge fins als 3 o 4 anys. Perquè si amb un any i mig un nen no parla, no preocupa a ningú, a no ser que el què s’ho miri sàpiga què vol dir no parlar perquè no hi sent. La nostra feina és detectar tot el que podem i treballar juntament amb els mestres en tots els moments.\nPer exemple, també els ajuden en el període d’adaptació de l’infant a l’escola. Es fa bé?\nHi ha llocs que ho fan bé, hi ha llocs que ho fan molt bé i hi ha llocs on és un desastre.\nCom creu que s’hauria de fer?\nEls infants reaccionen en funció de l’experiència afectiva que viuen. L’infant, quan el pare o la mare el deixa a l’escola, viu un dol. Per què ha de viure un dol? Què vol dir que és normal que un nen plori? Clar que és normal, perquè se l’abandona. I que s’adapti no vol dir que ho hagi oblidat. Quina és l’experiència de seguretat que poden tenir en un sistema on la incorporació neix amb una amenaça? Es pot fer que no plorin, però implica que l’escola i els pares ho han de cuidar, i algú els ha d’ajudar a cuidar-ho.\nEls diem als pares quan apunten als fills per l’any vinent que es reservin uns dies a principi de curs per venir a l’escoleta. Abans de començar, les famílies ja han vingut a l’escola, han xerrat amb la mestra, sempre amb presència del fill. El primer dia de classe dels nens d’un i dos anys dibuixem una ratlla a terra que separa una petita part de la classe on posem cadires. Famílies i infants entren junts i la mare o pare seu a la cadira. La criatura pot fer el que vulgui, pot estar a la cadira o per la classe jugant, però la mare no pot creuar la ratlla i el nen tampoc li pot portar les joguines de l’escoleta. D’aquesta manera, el nen veu que hi ets i que l’estàs protegint mentre descobreix l’entorn. La mestra està a l’altra banda de la classe, asseguda a terra i va parlant amb adults i infants. Les criatures més decidides des del principi ja comencen a córrer per tot arreu, i d’altres passen 3 o 4 dies a la falda de la mare. Això sí, sense que l’abracin, sense barreres.\nI quan marxen els pares?\nQuan la criatura espontàniament quan té conflictes es dirigeix a la mestra, els pares ja comencen a sortir de la classe, uns 10 minuts i sempre deixant un element que el nen identifiqui amb el progenitor: les claus, un llibre, un diari… És una manera que la criatura sàpiga que no marxa gaire lluny. I així no ploren, i si ploren, no ho fan més que els infants que ploren quan la mare marxa de casa i s’han de quedar amb el pare, o a l’inrevés, i aleshores no els venia de gust. Però no és un plorar de por.\nPer què creu que és millor fer servir aquest mètode?\nQuan l’adaptació no es fa bé, el grau de dificultats escolars d’aquests nens puja molt. Tenen inhibició, angoixes, són agressius… Si ho fas de manera que l’infant tingui seguretat a l’escoleta des del principi t’estalvies molta energia dels mestres, que ho passen malament, i també així el grup és molt més àgil.\nVicenç Arnaiz durant l’entrevista / © SANDRA LÁZARO\nTotes les escoles haurien de funcionar igual?\nNo. Hi ha d’haver projectes d’escola, de mestres i famílies, però totes han de tenir supervisió i avaluació externa, que no és el mateix que una inspecció sancionadora. Aquesta ha d’ajudar a repensar el què està passant, perquè els nens no expliquen res.\nQuè va fer com a director de l’Institut per l’Educació de la Primera Infància de les Balears?\nAllò va ser un pas molt temporal. Tots fem política, sempre, però la política institucional no em resulta atractiva. El 2007, però, volien donar un impuls a les escoletes i em van proposar anar-hi. Jo vaig acceptar amb la condició que quan acabés el programa que vaig presentar, me n’aniria. I així va ser, en 3 anys vaig marxar.\nEn què consistia aquest programa?\nHi havia diversos punts. El primer era crear normativa educativa de la franja 0-3, ja que no hi havia res. Segon, fer un procés de legalització de centres. A Balears en aquell moment hi havia uns 250 centres, i d’aquests, només 60 estaven autoritzats. Això passava perquè la gent no estava informada de l’existència de les escoletes i perquè quan els qui les volien obrir anaven a demanar permisos, els hi posaven inconvenients. Aleshores es van autoritzar més de la meitat dels centres. Tercer, es va crear una xarxa de centres. La conselleria només tenia 3 escoletes en totes les Balears. Nosaltres vam establir acords amb ajuntaments i en vam fer 60 en 3 anys.\nTots aquests punts fan referència a l’escolarització. Què va fer pel conjunt de la primera infància?\nEducar no és només escolaritzar. El més important per mi era atendre a les famílies, fer polítiques no només d’educació infantil sinó d’infància. En nombres rodons, quan vaig entrar a l’Institut estaven escolaritzats el 30% dels infants. S’han d’escolaritzar tots els nens? No. Però no s’han d’educar? Sí. I l’educació de qui és competència? El responsable directe és el mestre, el pare i la mare, però la competència és de la comunitat. Per això vam engegar una sèrie de programes molt amplis, serveis per atendre, ajudar i apoderar les famílies en l’educació dels fills.\nQuins eren aquests serveis?\nEs van engegar a cada escoleta, per exemple, un servei que ja coneixeu a Barcelona, els espais familiars. Moltes vegades els portaven els mateixos mestres. L’avantatge de fer-ho així és que es capacita a les escoles bressol també per atendre a les famílies, es troben estratègies singulars. Si a l’escola es creu que el més important és escolaritzar als infants, les famílies hi apareixen com un extra. Si es fa un espai familiar, la persona que està allà va descobrint més directament les preocupacions de les famílies.\nTots els programes es feien a les escoles bressol?\nAlguns d’aquests serveis sí, perquè les escoletes van quedar plantejades no només com a centres d’escolarització, sinó com a serveis territorials per l’educació de la infància. Perquè estan molt descentralitzades, disposen d’espais i la gent que en sap de 0-3 es troba allà. A més, és una qüestió de globalitat dels serveis. Si no acabes organitzant serveis molt diferenciats que acaben atenent població diferenciada a nivells de qualitat molt diferents. Però no tots els serveis s’havien de fer a les escoles bressol o amb els seus professionals.\nVam posar en marxa concerts. Vam recórrer a les escoles de música, a qui ja els anava bé fer concerts amb públic. Els hi vam ensenyar les característiques de les actuacions amb nens petits: s’han de ser peces curtes, del barroc, l’escenografia ha de ser una altra… Fer-ho proper i entendre el públic. Hi havia gent a qui li agradava molt la música i hi anava, però d’altra gent no havia escoltat mai música clàssica i però pensava que era molt important pel seu fill. I aleshores descobrien el seu gust per la música.\nAquests serveis se segueixen oferint?\nLa majoria sí. De fet alguns ara ja els han començat a oferir centres privats o a incorporar-los les mestres a classe, com les classes de ioga per a famílies amb nens petits. Per començar-ho vam reunir mestres i famílies que sabien o els interessava el ioga i experts i ho vam engegar a partir dels seus sabers. No eren classes pels nens sols, sinó per famílies amb nens. És una manera d’apropar la infància a la cultura de la cura de l’esperit i apropar el ioga a la realitat dels infants. Com els massatges per nadons, un altre mecanisme per descobrir el cos del nen, la relació que tens amb ell, i també per connectar amb d’altra gent que comparteix la teva mateixa sensibilitat.\nPer què volien oferir tanta diversitat per la petita infància?\nL’objectiu final d’això és crear cultura de criança, que la gent s’empoderi. Un dels problemes que vam intentar resoldre, i aquí a Barcelona em sembla que van pel mateix camí, és incloure la gent que no ha tingut mai contacte amb criatures o altres famílies amb criatures. L’objectiu final, i el vam aconseguir i es manté, era que entre un 10 i un 15% de les famílies que no van a escola estiguin agrupades. Primer en aquestes activitats però també després espontàniament continuen.\nPer què és tan important que les famílies estiguin en xarxes?\nQuan tens una criatura, en general, totes les amistats que tenies ja no et serveixen, perquè formen part d’un altre món, d’uns altres interessos. Hi ha qui té una bona xarxa familiar però hi ha molta gent que no. Sobretot a les ciutats com Barcelona. Les mares i pares es troben en una fase molt important de desconcert. Respecte al que tenen davant però també interior. Els sistemes de rols que tenien de cop capgiren, coneixen una persona, a ells mateixos en una situació completament diferent. Descobreixen uns sentiments que ni s’havien imaginat que tindrien, tant d’estimació com de rebuig. A vegades necessitem poder parlar amb una altra mare i dir “tu també hi ha dies que el llençaries per la finestra? Sí. Doncs així és normal”. Reconèixer això és molt difícil. Per això necessites un grup, no per estar bé sinó per fer-ho bé. Allò que tu no saps ho sap un altre. A part que t’ho passes millor amb xarxa, t’estalvies molts errors. Es necessiten com a mínim 4 amigues o 4 persones que es fan amigues perquè tenen fills i comencen a compartir. Potser sembla que parlen de coses sense massa importància, com si els nens mengen o dormen bé, però són essencials.\nÉs més important ara que abans aquesta xarxa?\nAbans, als vint anys ja havies vist criar o criat a 4 criatures: als teus germans petits, als veïns… Aleshores, el dia que arribaves a tenir un fill, ja n’havies atès molts. A més, la criança era molt més simple i espontània. En aquests moments, en canvi, la immensa majoria de dones que tenen fills el primer nen que veuen d’aprop, el primer nen que toquen, és el seu. I per criar hi ha una actitud espontània, però hi ha uns sabers que no són espontanis, no es poden obtenir individualment. La criança és tan complexa que es necessita el saber compartit. A més, la criança t’afecta molt, hi ha moments en què estàs molt alegre però d’altres no tant i va bé que algú t’ajudi a modelar, no n’hi ha prou amb la parella.\nQuè s’ha de tenir en compte per fer bones polítiques de primera infància?\nLa qualitat de l’escola, les polítiques socials i l’apoderament familiar han d’anar de la mà. S’ha de trobar un equilibri. El que no té sentit és augmentar molt la despesa en la qualitat de les escoles i abandonar les polítiques socials. Ni això sense donar suport a les famílies. Per exemple, en casos en què famílies no poden donar menjar als fills se’ls diu que els portin al menjador. Per què no els donem el menjar i que ho facin a casa? Hi ha serveis que estan funcionant a partir de treure els nens de les famílies i a cuidar-los molt bé. Però un nen de 2 anys, si no està cuidat per la família, no està ben cuidat.\nLes polítiques per fer front a la pobresa, doncs, també s’han de pensar amb perspectiva d’infància?\nHi ha territoris a l’estat espanyol amb un alt nivell de qualitat educativa en el 0-3 però sense equitat. Les famílies que no poden pagar no poden anar a l’escola perquè diuen: “si no treballes et pots quedar a casa amb la criatura”. Aquesta és una manera d’entendre que el dret a l’educació no és un dret dels nens. A Catalunya s’està invertint un 0,8% en polítiques d’infància mentre hi ha un 11% d’extrema pobresa entre els nens. Cada any neixen 15.000 criatures que no tenen ni per menjar. A Barcelona n’hi ha 1.500 cada any que neixen sense el menjar assegurat. Una brutalitat. Si defensem la infància la defensem en el seu conjunt.\nA quina edat hem de portar els nens a l’escola?\nExplica’m què fas a casa i t’ho diré. Quan el teixit familiar no garanteix els recursos educatius, tu has d’oferir a la criatura un ambient que ho faci. Tot això, però, sense deixar d’atendre sobretot a la família. Pots fer el què vulguis a l’escola, però l’escola només és un ascensor social si la família està bé. Al final, invertir en educació infantil és invertir en família, perquè quan uns pares porten al nen a l’escola troben a altra gent que els parlarà i els donarà idees per millorar la seva situació familiar.\nEn què més pot ajudar l’escola bressol a la família, més enllà de l’educació dels infants?\nPer exemple, el 20% de criatures viuen processos de separació de les seves famílies. Això no ho pot atendre ni resoldre només la família, es necessita que l’escola aculli aquesta realitat familiar, la respecti i ajudi. No podem dir que les situacions que es deriven de les separacions són un tema del pare i de la mare perquè no poden normalitzar la situació sense una ajuda externa. Possiblement no tots la volen, però els qui sí, ho han de tenir. És a l’escola on haurien de trobar bons models educatius per atendre al seu fill quan viu en dues cases. Necessitem que l’escola ofereixi un relat assumible de les separacions pels infants. Quan s’expliquen contes, per exemple, sempre es parla d’històries d’animals amb cries cuidades per la mare. Aleshores, un nen que ho escolti i no estigui amb la mare no s’hi identifica i no normalitza la seva situació.\nHi ha altres relats que ha d’explicar de manera diferent l’escola?\nEl mateix passa amb la pobresa, no hi ha cap relat que la tingui en compte. Els infants descobreixen la pobresa a l’escola perquè fins llavors no havien conegut cap altra situació. A la classe comencen a sentir les activitats variades que fan els seus companys i veuen que ells, al cap de setmana, només han mirat la tele. Per les mestres és difícil recollir com a valor aquesta situació i no s’afegeix al relat. Pel que fa als contes, només n’hi ha 3 o 4 al mercat que evidenciïn situacions de pobresa, en canvi la majoria parlen de cases molt normalitzades. Totes les escoles poden fer el què vulguin, però hi ha d’haver coses que les escoles han d’estar obligades a fer. Polítiques de gènere, d’igualtat de gènere, per exemple. Donar eines als mestres perquè sàpiguen aplicar-les. No sé si la urgència està ara a fer política de gènere o d’equitat, però alguna cosa s’ha de fer, i després l’altre.\nI qui ha de fixar les prioritats?\nL’administració responsable. Crec que ajudaria molt tenir un comitè de bones persones o un comitè ètic que no depengués del partit que estigués govern i que digués “ara hem de tirar cap aquí” i que no depengui del partit o… Hi hauria d’haver experts de cada àrea del 0-3 que radiografiessin la realitat i fessin propostes, per a partir d’aquí fer-ne programes.\nVicenç Arnaiz / © SANDRA LÁZARO\nGràcies Vicenç per compartir les teves reflexions i saviesa.\nI per engrescar-nos a continuar!\nSalut company Vicenć de tantes lluites i jornades formatives al Patronat incipient de Barcelona junt amb la Rosa. Sóc en Jordi de,l’Esquitx. Gràcies pel teu mestratge agosarat!!\nSempre és un plaer, llegir en Vicenç Arnaiz. la seva dedicació a la petita infància és de gran saviesa i experiència i a tenir en compte per tota la comunitat


Goigs, la lleugeresa de la solidesa - Col·lecció Gelonch-Viladegut\nCol·lecció Gelonch-Viladegut BlogCultura, Goigs, Popular, ReligióGoigs, la lleugeresa de la solidesa\nGoigs de Nostra Senyora de Montserrat Molt Devots\nLa polisèmia de significats que poden tenir els goigs indica que no es tracta només d’uns fulls impresos amb composicions laudatòries contenint l’estampa d’una advocació, sinó que en realitat es tracta d’un conjunt de composicions etno-poètiques i musicals amb contingut simbòlic i religiós que permeten una varietat de significats, tot i tenir un mateix objectiu (petició de favor o acció de gràcies) i que no divergeixen pel que fa a la seva funció (fomentar la devoció del poble de Déu cap a figures exemplaritzants que exerceixen una funció d’intermediació).\nPel que fa a l’estructura, els goigs tenien com a títol “Cobles en alabansa de…”, “Cobles de…”, “Cobles a llaor de…”, “Cobles en honor i glòria…”. I això era així perquè els goigs agafaven com a títol l’estròfica originària de la dansa trobadoresca, és a dir, la cobla feia referència a la forma de la composició, a la divisió del text en estrofes o cobles. Convé, a més, assenyalar que els goigs presenten una estructura i un format que ha estat bàsicament respectats al llarg dels temps.\nLa imatge gravada que contenen fou durant molts segles la única font de comprensió per als devots que no sabien llegir -una gran part de la població- , doncs, mitjançant l’estampa del sant o de la santa o de la Mare de Déu o del Crist corresponent sabien què es tractava de l’advocació que havien triat com a mitjancera, en la creença que la devoció i veneració de les estampes els protegia.\nUn altre element important dels goigs és la partitura musical amb la què són cantats, tot i que no sempre hi ha estat present. La comencem a trobar a principis del segle XVIII i definitivament a partir de finals del segle XIX. La melodia acostuma a ser força senzilla i és repetitiva per als diferents goigs. De fet, se les anomena ‘melodies de manlleuta‘ perquè agafen melodies d’altres cançons o tonades i les adapten per a ser cantades en els goigs.\nEls orígens dels goigs són incerts i han estat força discutits al llarg de la història. El mot ‘goig’ es troba en l’himne “Gaude, Virgo Mater Christi“, possiblement escrit per Sant Thomas Beckett, arquebisbe de Canterbury (1118-1170), a mitjans del segle XII. Es tracta d’un dels himnes dedicats a la Mare de Déu més antics que es conserven. Cada estrofa s’inicia amb la paraula ‘Gaude‘, que vol dir ‘joia’, i acte seguit es narren els set goigs de la Verge. Així doncs, aquesta disposició d’una estrofa per goig ha donat lloc a la composició estròfica dels goigs tal i com la coneixem avui.\nEn aquesta mateixa línia, sembla important assenyalar que els goigs, tant pel que fa a la seva impressió en fulls volanders com pel que fa a les composicions poètiques en si, són, en bona part, fruit de la influència de la “Llegenda àuria” del dominic Iacopo de Varazze pel que fa a l’explicació sobre la vida de la Verge i, amb posterioritat, pel que fa a les vides dels sants i de les santes i de Nostre Senyor.\nDe fet, doncs, els goigs són una mostra de la cultura i de la religiositat populars, perquè van ser assumits pel poble, perquè era un camí d’arribar a la divinitat mitjançant pregàries i peticions a una multiplicitat d’intermediaris, perquè el poble n’era protagonista al participar en els actes en què es cantaven o recitaven els goigs, perquè en els seus inicis eren d’autoria anònima i perquè es transmetien de forma oral en l’àmbit de la família i en l’entorn comunitari.\nDes del punt de vista del gravat, hem de tenir en compte la presència i el valor de l’estampa en el full dels goigs. L’estampa, des d’un punt de vista religiós, té el mateix valor i força que quan el goig es canta davant la figura de la devoció en una església, de manera que es produeix la mateixa transmissió de valors amb la lectura o càntic, públic o privat, del goig, i tot gràcies a la presència de l’estampa de devoció en el full.\nEls goigs, doncs, són una font de vida espiritual, encarnació viva del nostre folklore, arrelats als costums, defensors de la llengua catalana i promotors dels vincles comunitaris. No està mal per ser un full lleuger. Podríem dir que els goigs són la imatge perfecta de la lleugeresa de la solidesa.\nEtiquetes: Cultura, Goigs, Popular, Religió


FINQUES SIP - Àtic en venda en Gavà Mar per 639.999 € - 009117\nFINQUES SIP - Àtic en venda a Gavà Mar per 639.999 € 009117\nÀtic en venda al Carrer premià\nPreciós àtic en venda a Gavà mar, pis de 125m² amb 3 dormitoris amplis i 2 banys.\nConsta de xemeneia, calefacció, pàrquing, zona comunitària amb jardí, piscina, pista de tennis, barbacoes, gimnàs, pàdel, vig...\nConsta de xemeneia, calefacció, pàrquing, zona comunitària amb jardí, piscina, pista de tennis, barbacoes, gimnàs, pàdel, vigilància 24 hores.\nAmb accés directe a la platja.\nGavà Mar és la part marítima del municipi de Gavà (Baix Llobregat). La «pineda de Gavà» denominació alternativa de Gavà Mar, fa referència a la franja de terrenys urbanitzats, ubicats al costat de la platja.\nEs tracta d'una franja d'uns 700 metres d'amplada mitjana, amb un mínim de 395 ma l'estany de la Murtra, que forma el límit amb el terme de Viladecans i un màxim de 1000 ma el lloc anomenat «la Pava» a el límit amb el terme de Castelldefels.\nLa dimensió d'aquest litoral marítim és d'uns 4 quilòmetres de llarg\nAl llarg d'aquest front litoral destaca la construcció d'un passeig marítim que té una longitud de gairebé dos quilòmetres.\nLa zona marítima de Gavà disposa de diferents àrees d'oci amb una oferta gastronòmica i d'esbarjo, unes a prop del passeig marítim i d'altres a la zona de la pineda: restauració, piscines, jocs infantils, dutxes i, a l'estiu, quioscs de begudes a peu de platja.\nL'avinguda del Mar connecta el nucli urbà amb la zona costanera.\nFinques SIP Ref


L'honestedat: més que una paraula. És lideratge. - Fent Lideratge\nApunts de lideratge, General, Lideratge11 de maig de 20190Comments201Views0Likes\nSon moltes les paraules i conceptes que fem servir sense posar-hi suficient atenció.\nGairebé a totes les persones ens agrada parlar d’honestedat… Volem polítics, companys de treball, empresaris, caps i responsables d’organitzacions i amics, honestos. I ens agrada pensar que nosaltres ho som.\nPodríem limitar la definició d’honestedat a fer accions que tinguin relació en no quedar-se amb el que no ens pertany i a l’exigència de dir la veritat.\nPrem aquí per veure la definició:\nPerò avui tinc la intenció de compartir una reflexió que faci un pas més enllà sobre l’honestedat i el lideratge.\nLa societat actual és permissiva amb la falta d’honestedat. L’actual competència ferotge tant en l’àmbit econòmic com en el social, ha anat relaxant l’exigència de l’honestedat.\nSi hi posem atenció ens adonarem com es justifiquen o entretots jjustifiquem conductes que poc tenen que veure amb l’honestedat.\nTot i això demanem als demés honestedat. La demanem als polítics, als representants socials i especialment als banquers i al món econòmic i financer.\nQuan ens referim als polítics els demanem que siguin honestos, expressant així que volem que no siguin corruptes i que no facin negocis aprofitant-se de la seva posició.\nI ser honest és “només” això?\nLa meva reflexió d’avui és respecte al nivell d’honestedat que tenim amb nosaltres mateixos. Va més enllà de “no robar” o de no quedar-nos amb el que no és nostre.\nÉs també honestedat reconèixer els nostres errors i les nostres mancances i això significa ser sincers amb nosaltres mateixos.\nÉs honestedat reconèixer-nos quan ens equivoquem, se capaços de reconèixe’ns el sentiment de gelosia o enveja, quan no en sabem prou, quan actuem defensivament (amb més o amb menys intensitat), quan ens sentim petits, quan tenim por, quan ens sentim menys que un altre, quan ens agradaria ser el que no som, quan voldríem ser com l’altre… I no som honestos quan tot això, no ens ho reconeixem.\nLa falta d’honestedat també la sabem dissimular i justificar. Som capaços de ser retòrics amb nosaltres mateixos i amb els altres, inventant-nos excuses i justificacions. I som capaços de fer servir recursos artificials per tapar els nostres errors i les nostres mancances.\nL’honestedat és no mentir. I cal començar a no mentir-nos a nosaltres mateixos.\nPrem aquí per llegir més sobre la mentida.\nLideratge també és ser honest. (Altra cosa molt diferent és ser el número ú social, que no té perquè coincidir amb ser un veritable lider).\nSer honest és saber sincerar-nos interiorment i des d’aquí sincerar-nos amb els altres.\nSer honest és també saber perdonar-nos i demanar perdó als altres si tenim el coratge i la humilitat de reconèixer que ens hem equivocat.\nEl nostre cervell és capaç de crear estratègies infinites per justificar el que no és cert i per tapar-nos a nosaltres mateixos les accions que fem, resultat de les nostres pròpies febleses.\nLa falta d’honestedat es transmet en accions molt visibles (corrupció, abús de poder, robar, copiar…) però també a través de les estratègies -a vegades embolcallades amb paper de seda-, plenes de bons raonaments i bones paraules i sobretot de bones estratègies argumentals.\nSer honest és pensar en com afectem als altres i com els fem mal quan no som capaços de reconèixer les nostres febleses i els nostres errors.\nSer honest és mirar-se al mirall i preguntar-se:\nEm dic la veritat?\nEm soc sincer?\nEn soc amb els altres?\nQuè estic tapant?\nQuè estic dissimulant amb excuses?\nCoratge. Humilitat. Valentia. Sinceritat.\nSer honest amb un mateix i amb els altres costa molt. Però ser-ho construeix lideratge i només així podem contribuir a tenir relacions de qualitat, fonamentades en la confiança. Només així podrem fer una societat millor, més sana i més neta.\nTags: honest, lideratge, valors


Amics del Teatre torna amb la seva ‘Bodas de Sangre’ al Teatre Auditori ·\nAmics del Teatre torna amb la seva ‘Bodas de Sangre’ al Teatre Auditori\nRedacció 13 Setembre 2019 1 min read\nAmics del Teatre estrenava durant el mes de maig al Centre Parroquial la seva versió del clàssic del teatre “Bodas de Sangre”, una obra escrita per Federico García Lorca l’any 1931. Ara l’entitat ha recuperat l’obra per portar-la al Teatre Auditori del Mercat Vell. Les representacions seran aquest cap de setmana, dissabte 14 i diumenge 15 de setembre a les 18.30h ambdós dies. El clàssic de Lorca està dirigit per Jordi Sans, qui ja ha estat l’encarregat de portar a l’escenari una altra peça del dramaturg granadí, va ser l’any 2015 amb “La casa de Bernarda Alba”.\nLes “Bodas de Sangre” d’Amics del Teatre compta amb l’actuació de 15 actors i dos ‘bailaores’ que es tornaran a posar sota la pell dels personatges de la tragèdia escrita per Lorca que tractarà temes com l’amor, la vida i la mort a través de els costums i el simbolisme, temes constants en la seva obra.\nLes entrades per a l’obra de teatre es poden comprar a través d’internet a la pàgina web de l’entitat, a un preu de 10 euros per als adults i de 5 euros per als menors de 18 anys.\nTags: Amics del Teatre\nPrevious: La Biblioteca posa en marxa dilluns la segona edició del Mercat de Revistes\nNext: Lloll Beltran, Toni Albà, Anna Roig i el mag Hausson vindran al Teatre Auditori


El preu de l’habitatge usat va pujar un 0,4% al maig en la Comunitat Valenciana – BÉTERA – toda la información del Bétera, Valencia\nEl preu de l’habitatge usat…\n(EFE) El preu de l’habitatge usat a Espanya va baixar un 1,3% al maig, el segon mes complet d’estat d’alarma. Aquesta xifra modera l’increment interanual a l’1% i situa en 1.730 euros el metre quadrat, segons un informe d’idealista.com, que indica per a la Comunitat Valenciana un augment del preu del 0,4% en aqueix mes.\nTotes les comunitats autònomes han registrat descensos, excepte Andalusia, on els preus es van mantindre estables, i Balears, on van pujar un 0,5%, Comunitat Valenciana (0,4%) i Extremadura (0,2%), amb Soria com a ciutat on es van encarir els habitatges de segona mà (5,5%), en un context d’augment de l’oferta provinent sobretot de divorcis o separacions i herències.\nEl major descens de preus es va produir a Navarra (-2,1%), Catalunya (-1,9%), Aragó i Canàries (-1,5% en tots dos casos), seguides de Cantàbria (-1,2%), Castella-la Manxa (-1%), Galícia i La Rioja (-0,8% en tots dos casos), Madrid (-0,7%), Castella i Lleó (-0,6%), Astúries i Euskadi (-0,4% en totes dues regions) i Múrcia (-0,2%).\nEls preus es van mantindre estables durant el mes de maig a Andalusia i van créixer a Balears (0,5%), Comunitat Valenciana (0,4%) i Extremadura (0,2%).\nBalears, la comunitat més cara amb un preu mitjà de 3.105 euros el metre quadrat, va marcar al maig el seu preu més alt de la sèrie històrica, seguida de la Comunitat de Madrid (2.783 euros el metre quadrat) i Euskadi (2.597 euros).\nEn el costat oposat de la taula se situen Castella-la Manxa (861 euros el metre quadrat), Extremadura (905 euros) i Múrcia (1.054 euros), com les regions més econòmiques per a comprar una casa de segona mà.\nPer províncies, els preus van baixar en 40 de les 52, amb Granada liderant el rànquing (-4%), seguida de Navarra (-2,1%), Zaragoza (-1,9%), Santa Cruz de Tenerife (-1,8%) i Guadalajara (-1,5%).\nEn el costat contrari, les majors pujades es van produir a Sòria, on els propietaris demanen un 2,7% més pels seus habitatges, Alacant (1,3%), Màlaga (0,9%), Ávila (0,7%) i Balears (0,5%).\nLes províncies més cares són Balears, amb 3.105 euros el metre quadrat, Guipúscoa (2.978 euros) i Madrid (2.783 euros), mentre que la més econòmica és Conca, amb un preu de 762 euros per cada metre quadrat, seguida de Toledo (767 euros) i Ciudad Real (793 euros).\nSegons aquest informe, Soria és la capital que ha experimentat una pujada més pronunciada de preus (5,5%), seguida de Conca (4,6%), Ávila (2,9%), València (2,7%), Sant Sebastià (2,6%) i Càceres (2,5%).\nLas Palmas de Gran Canaria és, en canvi, el mercat on més han baixat els preus (-2,4%), seguida per Lleida (-1,6%), Castelló de la Plana i Terol (-1,4% en totes dues capitals).\nA la ciutat de Barcelona el preu ha crescut un 1,3%, fins als 4.209 euros el metre quadrat, mentre que a Madrid ho ha fet un 0,5% (3.782 euros) i Sant Sebastià continua sent la ciutat més cara, amb un preu de 4.741 euros el metre quadrat, el més alt de la sèrie històrica.\nSegons el cap d’estudis d’idealista, Fernando Encinar, durant el confinament l’estoc d’habitatges usats va créixer de manera exponencial, amb cases provinents sobretot de divorcis o separacions, d’herències i de propietaris que han tingut una urgent necessitat de liquiditat.\nUn augment de l’oferta que, al seu judici, continuarà en els pròxims mesos, mentre que la demanda arrossegarà dificultats per a comprar, motivades per la falta d’ocupació i d’estalvis per a assumir una hipoteca.\nSegons Alzinar, les dades de maig avancen un procés a curt termini de baixada de preus de fins a dos dígits en algunes zones on l’augment de l’oferta siga significatiu i la reducció de la demanda, rellevant, amb una ràpida recuperació que retornarà els preus en 2021 als nivells anteriors a la crisi de la COVID-19.


Tor (The Onion Router) ofereix una manera eficaç de navegar per Internet de manera anònima i fins i tot tenir accés a la web fosca. Per preguntar-se immediatament a la pregunta que molts es pregunten: l’ús del navegador Tor és completament legal gairebé a tot el món. Tot i això, sempre és convenient comprovar si aquest és el cas realment del país on resideixis actualment.\nEn general, no us haureu de preocupar de la policia que us arrodoneix perquè heu utilitzat Tor per veure un vídeo a YouTube o fer una cerca a Google. Tanmateix, si utilitzeu el navegador Tor per beneficiar-se del seu anonimat augmentat mentre participes en activitats il·legals, per descomptat, encara esteu subjectes a la llei. Si t’assabenten, pots tenir problemes.\n2 Tor i pràctiques il·legals\n3 Tor i privadesa\nDe manera regular, Tor es creu que està estretament relacionat amb les activitats delictives. Aquest és el cas, perquè molts delinqüents utilitzen Tor per les seves pràctiques a la xarxa fosca. El navegador assegura que els usuaris són més anònims a Internet, cosa que el converteix en la seva eina perfecta. La definició del que es considera criminal o il·legal difereix per país i pot variar molt. Aquest també és el cas de la ciberdelinqüència. Per exemple, vendre drogues dures i armes en línia és il·legal a gairebé tot el món. Tanmateix, en alguns països, opinar sobre una dictadura o filtrar documents estatals també pot ser considerat un delicte.\nÉs un cas de les pràctiques en línia de l’àrea grisa que és el cas d’Edward Snowden. El 2013, Snowden va filtrar documents secrets sobre la NSA i el seu espionatge a un gran públic. Per aquesta raó, el govern americà el vol ara. El que ha fet Edward Snowden (descobrir secrets d’estat) és il·legal segons la legislació nord-americana. Tot i això, molts defensen que Snowden tenia raó en fer el que va fer. Al cap i a la fi, no tots els ciutadans tenen dret a saber quan algú (algú) està mirant els seus moviments i escoltant les seves converses? Aquest és un dilema moral en què la intimitat juga un paper enorme.\nEntre d’altres coses, Edward Snowden va utilitzar Tor per revelar documents secrets de l’NSA a un gran públic. També va demanar que altres persones utilitzessin el navegador Tor cada cop que van en línia. Segons ell, aquesta és una de les poques maneres que permet mantenir-se en l’anonimat i utilitzar el seu dret a publicar lliurement. Els governs i organitzacions oficials, com ara la NSA als Estats Units, no podran seguir-vos allà, la majoria de les vegades. Snowden va utilitzar el navegador per a activitats que anaven contra la llei. La seva trucada a altres, però, no va ser penal: només va suggerir que més persones protegissin la seva privadesa en línia navegant pel web amb el navegador Tor. Hi ha algunes discussions sobre la seguretat que és realment el navegador Tor, però segueix sent el fet que Tor fa que sigui molt més difícil que els governs, els llocs web i altres organitzacions puguin espiar gent en línia.\nTor i pràctiques il·legals\nAl marge del cas de Snowden, hi ha molts altres exemples, sobretot menys coneguts o controvertits, on Tor s’utilitzava per a negocis il·legals. Silk Road és probablement el cas més famós. Silk Road era un mercat en línia d’armes il·legals, drogues i altres productes. El lloc web ha estat recuperat al seu origen i tret fora de línia, però hi ha altres mercats similars al web fosc. Tot i que Tor no és il·legal per si mateix, tot i així permet accedir de forma anònima als usuaris a aquest tipus de plataformes i pàgines. Per tant, podríeu dir que Tor suporta indirectament la criminalitat perquè assegura que els delinqüents no són tan fàcilment identificables.\nSempre que passi alguna cosa tan gran com l’aturada de Silk Road, es debaten sobre si el navegador Tor es necessita o no es posa en marxa. A continuació, es produeixen debats més amplis sobre l’anonimat en línia en general. La consideració que haurà de fer la gent és entre lluitar contra la ciberdelinqüència i tenir cura de la seva privadesa en línia. És un equilibri difícil de trobar, que sovint es converteix no només en un assumpte legal, sinó en una qüestió ètica.\nA causa de casos dignes d’informació com Silk Road, el públic general associa Tor sovint amb activitats il·legals a la web fosca. Tor us permet allotjar llocs web que només són accessibles per a altres usuaris de Tor, cosa que no ajuda al cas de Tor. Es poden configurar fàcilment llocs de mercat i fòrums il·legals i es poden accedir a l’instant per al públic “correcte”. El navegador Tor facilita aquestes pràctiques, fins i tot si aquest no és el motiu pel qual es va configurar la plataforma.\nTor i privadesa\nTor pot ser que els delinqüents l’utilitzin freqüentment, però això no significa que el navegador sigui penal per definició. Per contra: Tor ajuda a crear un entorn en línia que es refereixi a la llibertat i a la privadesa. Amb Tor, podeu navegar sense que altres (per exemple, pirates informàtics, governs i el vostre cap) es vegin a la vostra espatlla. Reforça el seu dret a publicar i la vostra llibertat d’expressió. Si parlem de seguretat i anonimat en línia, Tor és una gran iniciativa.\nTot i així, Tor ha hagut de tractar diversos problemes de seguretat. Diverses organitzacions oficials, entre les quals la CIA i el FBI, han pogut eludir i fins i tot incomplir la seguretat de Tor. D’aquesta manera, van poder fer un seguiment de persones que estaven connectades a determinades pràctiques il·legals. A més, el 2017, un punt feble del sistema de Tor va crear la possibilitat d’exposar adreces IP de Linux i MacOS, cancel·lant l’anonimat del navegador..\nTingueu en compte que, fins i tot amb el navegador Tor, podríeu descobrir d’alguna manera les vostres dades en línia. Tanmateix, sempre que us atengueu a la llei (local), això no ha de ser un problema per a vosaltres. L’ús del navegador Tor no sol ser problemàtic en si mateix. Tot i així, per garantir que treballeu amb la millor protecció en línia possible, sempre podríeu utilitzar Tor en combinació amb una connexió VPN. Si feu això, el trànsit en línia es protegeix de dues maneres diferents i teniu una capa addicional de xifratge que vetlla per la vostra privadesa i anonimat.\nL’ús de Tor no és il·legal. El navegador Tor ofereix als usuaris un accés anònim a internet gratis. Com passa amb tot, aquest accés es pot utilitzar tant de bones com de males maneres. Al cap i a la fi, Tor també permet que la gent visiti llocs web criminals i mercats a la web fosca. Malgrat això, Tor ofereix una opció important i adequada per difondre informació important de manera anònima. En resum: legalment parlant, podeu utilitzar Tor sense conseqüències, sempre que les coses que feu en línia no estiguin en contra de la llei.