13. MIQUEL FERRÀ i la visió de la Ciutat\nPunt d'Inici: Cal Poeta Colom (C/ de Can Anglada- C/(de l’Estudi General Lul•lià)\nRecorregut en google maps: http://goo.gl/maps/THxka\n1. Cal Poeta Colom (C/ de Can Anglada- C/(de l’Estudi General Lul•lià)\nMiquel Ramon Ferrà Juan (Palma, 1885-1947) fou bibliotecari, poeta, crític literari i traductor; a més, el podem considerar com un dels intel•lectuals més brillants de la primera meitat del segle XX a Mallorca. Era fill de Bartomeu Ferrà Perelló. La seva poesia és una valuosa i veritable síntesi del noucentisme mallorquí, de to intimista, molt depurada i uniforme, que influencià la generació dels cinquanta. Vells carrers de l'Almudaina, un sonet de versos octosíl•labs, forma part del tríptic titulat Ciutat de Mallorca, datat el 1905. Situam el poema davant la casa que fou del poeta Guillem Colom i Ferrà, que fou amic de Miquel Ferrà.\nVells carrers de l'Almudaina\nAixoplugant dels vells casals\nles quietuds endormiscades,\nguaiten les gòtiques volades\ncom a corones marquesals.\nDins les grans clastres solemnials,\namples, desertes i callades,\nhi ha les cisternes isolades\nqui fan els aires més frescals.\nAlgun jardí, ple d'ombra humida,\ncreix embaumant d'olors de vida\nel secular recolliment.\nEl temps retarda son rellotge…\nDe l'alta Seu, immensa i rotja,\nmigdia cau solemnement.\nFont: Ferrà, M.: A mig camí, 61 / Els poetes de l'Escola Mallorquina, I, 149.\n2. Estudi General Lul•lià: L’urbanisme de Palma a “Mallorca i el turisme”.\nLa sèrie d’articles de Ferrà titulada “Mallorca i el turisme” fou publicada al diari El Día el 1932. Al quart article, del 20 de setembre, Ferrà parla de l’urbanisme de Palma, i hi inclou una conversa amb l’arquitecte Le Corbusier. Sobre la ciutat de Palma, Ferrà comenta que és una ciutat amb caràcter, malgrat els esforços que s’han fet per eliminar-lo amb la pretensió de fer-ne una gran ciutat moderna i a pesar que mai no havia tingut un aire tan poc ciutadà com quan enderrocaren les murades. Relata que parlant ell i Guillem Forteza amb Mr. Le Corbusier, mentre visitaven Bellver, aquest els deia, assenyalant la quadrícula de les barriades noves: ‘Aquestes ratlles me fan por’. I davant el glacis de Bellver: ‘això realisa exactament la meva idea d’una ciutat. Una ciutat ha de ser una cosa acabada, limitada rigorosament, separada del camp per una línia ben neta. Res d’ensanches ni de suburbis caòptics escampant-se damunt els camps com una infecció. Quan dins una població no hi càpiga més gent, que se’n faci una altra però en forma d’organisme independent i perfecte’. Ferrà continua reivindicant la pròpia identitat: “Molts tenen de l’urbanisació moderna una idea d’una bàrbara simplicitat: carrers amples, cases flamants, alcantarillado, i ja podem competir amb Dresde o amb Berlin! No s’han adonat que l’estretor de certs carrers és perfectament racional i que un pla ben estructurat comporta, al costat de les grans vies i de moltes altres coses, xarxes com la del barri de l’Almudaina, amb les seves ombres fresques, quietes i arrecerades”.\nFont: Ferrà, M.: “Mallorca i el turisme IV”. El Dia, 20-09-1932 / Lladó, Francesc: “El Pont de la mar blava: vida i obra de Miquel Ferrà”, 181.\n3. Carrer del Palau Episcopal: Vetlades literàries de Can Massot\nLes tertúlies literàries a la primera postguerra permeteren un petit alè a la manca total d’activitats culturals. Diu Josep Massot i Muntaner: “Un altre dels ‘oasis’ relatius que sorgirien aviat a Mallorca, al començament del 1941, foren les ‘vetlades literàries’ de can Massot, al carrer del Palau de Palma, on Miquel Ferrà esdevindria el mestre indiscutit”.\nFrancesc de Borja Moll recull el tema al segon llibre de la seva autobiografia: “Mentre passàvem aqueixa època difícil, les activitats culturals autòctones duien una vida sigil•losa, com de catacumba. Una de les institucions que, de 1945 cap ençà, les empararen, van esser les tertúlies literàries... Aquestes tertúlies tingueren dues etapes: la de Can Massot i la de Can Colom. Els germans Mariano i Mercè Massot eren els amfitrions de la primera tongada. A la seva casa del carrer del Palau, just entre la Seu i cal Bisbe, acollien gentilment fins a una vintena de ‘conspiradors literaris’ de molt diversa edat i condició... vingué un moment que la saleta de Can Massot va esser massa petita per a agombolar la concurrència sempre creixent de les vetlades literàries, i aleshores les van transferir a can Guillem Colom, al carrer de Zanglada.\nMiquel Ferrà, en una carta a Maria Antònia Salvà de 28 de desembre de 1943 conta una d’aquestes tertúlies: “A ca’n Massot hi hagué fa una setmana... una lectura de versos de Nadal a càrrec del nostre excel•lent amic Víctor Sunyol i d’un fill seu, que va ser deliciosa. Es llegiren proses i versos d’en Maragall i d’escriptors del XIX com en Casas i Amigó, Mos. Cinto –ja no cal dir-ho-. Passàrem un bon moment. En Moyà, de qui llegírem també quelcom, hi quedà molt bé”.\nFont: Massot, J.: Llengua, literatura i societat la Mallorca contemporània, p. 177 / Moll, F. de B.: Els altres quaranta anys, 86-87/ Lladó, Francesc: “El Pont de la mar blava: vida i obra de Miquel Ferrà”, 212.\n4. La Seu: Carta de Miquel Ferrà a Jaume Bofill i Mates\nEl 24 d’octubre de 1908 un jove Miquel Ferrà escriví una carta a Jaume Bofill i Mates (1) sobre la Seu de Mallorca:\nPalma, 24 d’octubre de 1908\nMe demanau que us parli “com a poeta” de la nostra catedral. Voldria poder-ho fer, però sento que l’actual aixutor del meu esperit se manifestarà massa en aquestes ratlles que escric per vos amb un especial gust, però amb temensa de que no us serveixin com voldria.\nJa recordareu que la nostra Seu està situada en la part alta de la ciutat, i son buc la domina enormement i li dóna fisonomia des de qualsevol part se la miri. La seva taca rosada és lo primer que se’n destria arribant per mar. Per la banda de terra, encara més. És al fons de tots els paisatges del Pla de Palma. La tradició conta que la Beata Catalina oïa missa a la Seu des d’un molí de Valldemossa. De la fatxada no us ne parlo. És d’un pseudogòtic puerilíssim de mitjan sigle passat. Resta solament com a verament notable, de l’exterior, el campanar, d’alt d’uns 50 metres, quadrat i robust, amb 5 fileres de finestratges. Lo demés crida sols l’atenció per la gran massa de pedra vermellenca –com els penyals d’Alaró- que eleva damunt el mar i damunt els antics carrers de l’Almudaina plens d’aquella quietud senyorial. El portal major és plateresc, de poc interès. El del mirador, més ric i afiligranat, s’obri de cara al mar i sembla esperar l’escalinata que li doni accés directe des d’aquest. Aleshores seria una portalada meravellosa oberta a tota la badia. L’altre, de l’Almoina, senzill però molt pur, dóna a la plaça de la Seu, sempre deserta i neta, al costat mateix del campanar.\nInterior. És molt gran (100 metres de llarg per 40 d’ample i prop de 45 d’alçada), d’una gran esbeltesa, molt harmònic i proporcionat. Les columnes octogonals i llises com les de Santa Maria del Mar, però a proporció més senzilles, se llancen fins a 30 metres, punt d’arranc de les voltes centrals. No sé si hi sou entrat algun cop, a l’horabaixa, pel portal major, quan aquest és obert en les grans solemnitats. La visió súbita de les tres naus i de les voltes en penombra amb la taca vermella i morada de les claraboies del fons, en el llunyedar del bosc de columnes, dóna una sensació d’immens que jo no he sentit en lloc més. Mossèn Clascar me digué una vegada que cap temple li havia fet mai una impressió igual, i Mossèn Costa diu amb una frase molt justa que és una catedral que canta Tedeum. Ho és realment un Tedeum en mig del mar per les conquistes catalanes. Fou alçada, després de la de Mallorca, en compliment d’un vot del Rei en Jaume. Després de la restauració d’en Gaudí, l’interior resulta dividit en tres parts: Les tres naus ocupades pel poble, que en dies molt excepcionals (com el del cinquantenari de la Immaculada, que s’inaugurava, o pel centenari de Jaume Ier) les omple totalment. La capella reial –presbiteri, altar i chor-. I l’absidiola o capella de la Trinitat, alta i devota com un Sancta Sanctorum, tota finestrals i il•luminada els vespres per set llànties, qui es destina al Santíssim en exposicions solemnes. Els restes de Jaume IIn i Jaume III de Mallorca hi descansen, un a cada costat. Els dos finestrals oberts per En Gaudí a la capella reial són meravellosos. La seva obra ha fet de la nostra Sèu una cosa harmònica i viventa com cap altra. La propietat i magnificència del culte, que sempre hi era estat molt solemne, ara hi és incomparable... Resumint, les notes essencials de la Seu de Mallorca són: elevació (és dedicada a l’Assumpta), senzillesa, claretat, grandiositat i harmonia...”\n(1) Jaume Bofill i Mates (Olot, 1878 - Barcelona, 1933), escriptor, intel•lectual i polític; usà el pseudònim literari de Guerau de Liost.\nFont: Massot: Llengua, literatura i societat la Mallorca contemporània, p. 82.\n5. Escales del Mirador de la Seu: “Por el decoro artístico de Palma”\nL'any 1926, un article del diari «El Sol» mostra preocupació pel projecte de les escales del portal del Mirador de la Seu redactat per l'arquitecte municipal Gaspar Bennàzar. L'article és transcrit primer al «Diario de Mallorca» i després al fulletó Por el decoro artístico de Palma, publicat per la Lliga d'Amics de l'Art, que manifesta que des de la seva fundació l'any 1913, l'entitat havia estat preocupada per la rehabilitació artística de la porta del Mirador de la Seu i els seus voltants i havia cregut «esencial estudiar detenida y técnicamente un proyecto de escalinatas que, siendo un nuevo motivo de urbanización, diese magnificencia al conjunto y base aparente a la catedral».\nA continuació explica que els principals iniciadors i promotors del projecte foren Miquel Ferrà i l'aleshores estudiant d'arquitectura Guillem Forteza, el qual havia dibuixat el primitiu projecte, interpretació fidel de la concepció de la Lliga d'Amics de l'Art. I continua: «Técnicamente quisieron tanto el Sr. Ferrà como el Sr. Forteza asesorarse de un técnico experimentado en el arte de construir, y pidieron ayuda al notable arquitecto gerundense D. Rafael Masó y Valentí, quien no varió las líneas bàsicas del proyecto primitivo, limitando su misión a simplificar y estilizar el cuerpo de construcción. Màs adelante el señor Forteza complementó dicho proyecto con una hornacina monumental en el frente del rellano central de la Escalinata, que cobije una grande estatua de Ramón Lull, con el fin de dedicar todo aquel paraje marítimo a la màs legítima gloria de Mallorca».\nEl fulletó continua explicant que el 1922 Forteza, quan era regidor de l'Ajuntament de Palma, ajudat per molts dels seus companys aconseguí que el municipi aprovàs aquest projecte per unanimitat però les obres no havien començat perquè les negociacions amb el Capítol catedralici per enderrocar la caseta que hi havia davant no havien arribat a bon terme. Quan el 1926 el Capítol i l'Ajuntament arriben a un acord perquè aquest darrer compri la caseta per 31.000 ptes., enlloc de dur-se a terme el projecte aprovat el 1922 se n'aprovà un altre de Gaspar Bennàzar.\nMiquel Ferrà, que com hem vist estava interessat en aquest assumpte, escriu una sèrie d'articles a «El Día» sobre la qüestió, dels quals dos, Un magno proyecto i Las Escalinatas del Mirador són de principis de 1926. En el primer, explica que s'ha assabentat que és a punt de decidir-se l'execució d'unes escales que aniran al portal del Mirador de la Seu i elogia el projecte dissenyat per Guillem Forteza i Rafael Masó, que havia estat aprovat per la Corporació. Espera del batle que presideix l'Ajuntament major sensibilitat estètica que la d'alguns dels anteriors i que durà endavant aquest projecte. Aprofita també per criticar tot el modernisme que s'ha fet a Palma —a l'Eixample, el Terreno, Cas Català i Portopí-, per dir que Palma hauria d'imitar Barcelona en altres coses i confessa que tremola en sentir parlar d'un projecte que necessita molta sensibilitat, gust per allò antic, sentit clàssic i senzillesa. Pensa que caldria sacrificar fantasies personals i les escales, sense ser gòtiques, haurien d'entonar amb el portals i els murs laterals de la Seu. El projecte hauria de tenir també un aire de severitat semblant al de les escales de la Seu de Girona en les quals s'ha inspirat l'arquitecte Masó. El projecte de Masó i Forteza —explica Ferrà— es basa en la consideració que la Seu, l'Almudaina i el Palau Episcopal són l'Acròpolis de Palma.\nFont: Lladó, Francesc: “Miquel Ferrà. Vida, obra i pensament. Estudi d’un intel•lectual noucentista mallorquí.” Tesi doctoral inèdita, UIB, 2000 / Lladó, Francesc: “El Pont de la mar blava: vida i obra de Miquel Ferrà”, 163.\n6. Hort del Rei: “El Somni d’un malcontent”\nDe la mateixa manera que el 1890 Miquel del Sants Oliver havia escrit a «La Almudaina» els articles Desde la terraza amb una visió futurista i modernitzada de Mallorca, l'any 1927 Ferrà, imitant aquell «culte i enyorat publicista» publica també una sèrie d'articles amb el títol genèric d'El somni d'un malcontent. La seva visió de la Mallorca futura, i en concret de Palma, difereix de la d'Oliver, especialment pel que fa al turisme. Opina que a la Mallorca fantasiada per Oliver li faltava quelcom per ser la seva i ser també la d'Oliver mateix en els «seus millors moments de pensador i poeta».\nFerrà narra la seva arribada a Mallorca devers l'any 1950, acompanyat d'un arquitecte que nom Eupalinos. Des del vaixell beslluma Portopí tapat, no sap si de fum o de boira. Els xalets modernistes del Terreno han desaparegut substituits per construccions d'estil anglès. La porta i el pont de Santa Catalina han estat restaurats i l'esplanada de Santa Catalina és una taca verda i frondosa. També s'han esvaït les palmeres de davant la Llonja, que ara es veu sense destorbs i l'església de Sant Magí ha estat acabada, tal volta per G. Forteza, amb un cimbori semblant al de la sinagoga de Munic. Li sorprèn la urbanització de la Porta del Moll, tota poblada de plàtans que donen ombra i just devora la mar, hi ha la imatge d'una amfítitre.\nA continuació explica que ve del nord, on fa vint anys va fugir dels bàrbars del sud. El desembarcament és ordenat, com si es trobàs a la civilitzada Ginebra. Els noms dels hotels, així com el del mateix vaixell, Jaume I, són en català. Quan baixen del vaixell veuen que han estat enderrocats el quarter de cavalleria i els edificis que li feien front, a més del Líric, Can Trullols i l'hotel Alhambra. L'Hort del Rei ha quedat convertit en un espai lliure que ocupa un jardí públic ple de castanyers i araucàries, davall els quals hi ha una estàtua del rei en Jaume sense almogàver. El palau de l'Almudaina ha quedat a la vista i els jardins de La Glorieta han estat alliberats d'accessoris. El Born i la font de les Tortugues estan intactes. La gent ha perdut la calma mallorquina i va més depressa, els seus vestits han perdut tipisme i han guanyat elegància i aspecte ciutadà, la qual cosa contrasta amb la de Palma com «els Hostalets d'Europa» feta per G. Forteza perquè la gent anava bruta i esperellingada.\nDesprés del segon article de la sèrie, Ferrà es veu obligat a escriure els articles contra els finestrals de la Seu que comentarem més endavant, per la qual cosa quan comença el tercer, cinc mesos més tard, diu que Mallorca és una mala terra per als qui somnien i només és bona per als qui dormen, i segueix amb el seu somni. Les ensaïmades —explica— no han canviat de gust i són «probablement l'única cosa definitiva que haurà creat el nostre poble». El carrer de Sant Miquel ha esta eixamplat i és la continuació del de Colom. La plaça Major, sense el mercat, ha estat closa totalment i està envoltada per les arcades i per cases totes del mateix estil i altura; hi ha dos brolladors i està envoltada d'arbres remorosos. Davall les arcades, llibreters de segona mà venen els seus llibres donant-li un aire parisenc. A la plaça del Banc de l'Oli, un edifici amb el nom d'Hostal de la Bolla és una fonda de pagesos on es fa cuina del país. Al centre de la plaça, uns plàtans fan ombra a un monument a Pere d'Alcàntara Penya.\nTambé visiten La Sala, amb una escala ben mallorquina —a vegades equival a ben adaptada a Mallorca— que substitueix l'anterior, dinamitada. L'Ajuntament s'ha convertit en el primer palau mallorquí per gust i per caràcter. Per la nova constitució, al batle ara li diuen burgmestre i és Guillem Roca Waring. La majoria de regidors dominen tres idiomes i cinc d'ells han estat enviats a Anvers per estudiar-hi la vida i l'administració de les ciutats belgues. Ja no existeix el magatzem museu de Raixa i les estàtues grosses han estat traslladades al jardí de la Reina, davall els arbres. A la plaça de Santa Eulàlia, on s'ha enderrocat el cinema modern i s'ha ampliat la plaça, s'hi ha fet un edifici decent, amb pòrtic neoclàssic on es veu en lletres romanes el nom de Museu d'Art Antic. No només conté les peces del museu de Raixa sinó que hi ha un lloc per a la prehistòria i l'art romà i reproduccions del bous de Costitx i del cavall d'Alcúdia.\nL'article quart, el dedica a la pintura. Fa referència al museu de pintura moderna del qual ja hem parlat a l'apartat 4.1.3.1, i després comenta que al Palau Solleric, adquirit per l'Ajuntament, hi ha els Mesquides, Femenies i una dotzena de grans autors i bones còpies salvades de l'emigració, juntament amb «el moblatge i tots els elements de l'art suntuari que dónen caràcter als antics casals mallorquins», ben «conservats, depurats i posats en valor». També s'hi ha installat la biblioteca de la ciutat, «model de comfort i de pulcritud» a la qual concorren diàriament «més de trenta senyoretes».\nEn un altre article critica els cotxes i alaba el transport en bicicleta i l'heroïcitat dels jornalers dels afores de Palma que la utilitzen entre la pols aixecada pels cotxes. Defensa també que les dones hi puguin anar, movent les cames lliurement sense que libidinosos i beates posin el crit al cel. Els carrers, evidentment, estan asfaltats, i per tant les bicicletes poden circular-hi sense que la vida dels qui hi van corri perill. De cada deu ciutadans, dos van en bicicleta, «com en els paisos més perfectament civilisats del continent (que són els del nord a partir d'Holanda)».\nPer a Ferrà la bicicleta és un «aparell subtil com una teranyina, lleuger i silenciós com una ombra, que quan vos n'adonau ja és passada, i al cap-al-tard quasi invisible com les bruixes».\nFont: El Dia 8-XI-1927 / Lladó, Francesc: “Miquel Ferrà. Vida, obra i pensament. Estudi d’un intel•lectual noucentista mallorquí.” Tesi doctoral inèdita, UIB, 2000 / Lladó, Francesc: “El Pont de la mar blava: vida i obra de Miquel Ferrà”, 163.\n7. Carrer del Palau Reial: Antiga seu de l’Associació per la Cultura de Mallorca i La Nostra Terra\nL’Associació per la Cultura de Mallorca fou fundada l’any 1923 i el primer president en fou Elvir Sans, seguit per Emili Darder (1925-31). Les principals activitats foren l’organització de conferències sobre temes científics, sessions de lectures poètiques, cursets de llengua, història, art i arqueologia, homenatges a escriptors desapareguts... (1). Tenien la seu al Carrer Palau, núm. 40.\nRelacionada directament amb l’Associació per la Cultura de Mallorca era la revista La Nostra Terra. De periodicitat mensual, es publicà de gener de 1928 a juny de 1936. Se substitulava Revista mensual de literatura, arts i ciències. A partir de 1930 esdevingué l’òrgan de premsa de l’Associació per la Cultura de Mallorca. Els primers mesos, tenia la redacció al Carrer dels Àngels, 23. Després, es traslladà al Carrer del Palau, 91.\n(1) Un exemple de les activitats de l’Associació el tenim en la convocatòria apareguda al diari “La Almudaina” de 6-01-1934: Curs de Mallorquí. “Son nombroses les inscripcions a aquest curs, les lliçons del qual seran explicades pel prof. Sr. Francesc de Sales Aguiló. La matrícula, que és gratuïta, estarà oberta fins al vinent dilluns a les 9 de la nit. Les classes començaran el pròxim dimarts dia 9, a les set i mitja hores del vespre, a l’estatge social d’aquesta entitat. Palacio 40”.\nAprofitant la seva estada nadalenca a Mallorca, Ferrà pronuncià el gener de 1925 la conferència titulada “L’ideal mallorquí” a l’Associació per la Cultura de Mallorca”, que realment constituïa el programa bàsic de l’associació. Fou editada per la impremta La Sinceritat de Sóller.\nEntre altres coses, afirmava: “Mallorca és quelcom més que una obra bella de la naturalesa i que té una ànima que li ha donat la seva història. En la formació de l’ànima de l’illa major –continua Ferrà- també hi intervenen un art, una cultura popular i una llengua que li donen la seva personalitat. Aquesta llengua, vinguda de Catalunya i mantinguda amb la puresa de les Cròniques, és la més viva expressió de l’ànima mallorquina, en la qual donà Ramon Llull al món medieval la seva obra múltiple i única de filòsof, de místic i d’utopista”. Conclou que Mallorca té un doble lligam: l’establert primer amb Catalunya pel rei en Jaume i després amb tot el món per Ramon Llull. Ferrà afegeix: “El patrimoni propi és destruït no per generós futurisme ni per cap deler de superació, sinó per incomprensió grollera i amb una rònega negació de tota realitat”.\nEl primer punt és el respecte a les belleses naturals de la nostra illa, que no pot ser deixat a la iniciativa particular sinó que ha de ser imposat si cal per la llei contra els abusos dels qui no les estimen. Exposa que en els boscs que contenen la tradició mallorquina ‘hi ha alguna cosa que no és del propietari.\nPel que fa al turisme, diu que no es pot acceptar com a ideal únic de la vida d’un poble i que Mallorca por convertir-se en un hostal de forasters i un país de bellesa fàcil i ‘perdre l’ànima en el comerç banal amb la turba cosmopolita’. Considera que Mallorca s’ha de mostrar hospitalària però no s’ha de lliurar a qualsevol preu a l’estranger...” “Defensa els vells monuments, dignificats per un marc adequat i en el seu ambient propi perquè sabem les moltes coses de l’esperit que hi resten vinculades, i demana que es faci l’inventari del nostre tresor artístic i se’n procuri la protecció. També fa referència a les qüestions urbanes i demana que es respecti l’organisme articulat de la ciutat antiga. I el desenrotllament de la nova segons lleis racionals que l’estructurin bellament”.\nAcaba la conferència amb aquestes paraules: “Des de l’illa benvolguda que és la nostra llar, però també el nostre guaitador del món, hem alçat els ulls a les estrelles i Déu ens tindrà en compte la voluntat d’encendre sota d’elles, dins la nostra petita pàtria, un fogar d’esperit”\nAmb aquestes paraules clarividents, Ferrà s’alçava com l’ideòleg i el capdavanter de la nova associació\nFont: Lladó, Francesc: “El Pont de la mar blava: vida i obra de Miquel Ferrà”, 152-156.\n8. Antiga Diputació (Consell de Mallorca, Carrer Palau Reial): Els signants de la “Resposta al Manifest”\nMiquel Ferrà fou un dels 150 signants de la “Resposta als Catalans”, document més conegut amb el nom de “Manifest als Catalans”, pel maig de 1936. Esclatada la guerra, dins l’ambient generalitzat de repressió, els germans Villalonga desenterraren el manifest i acusaren els seus signants. Així, el 15 d’agost de 1936 Miguel Villalonga publicava un article al diari El Dia contra els signants del Manifest que deia, entre altres coses: “Emboscados en nuestra isla, permanecen algunos señores que se siguen considerando solidarios de la Generalidad y de sus piraterías aéreas... –Estáis en un país enemigo: vuestra situación es análoga a la de un francés residente en Alemania durante la gran guerra... No os llaméis a engaño si os sucede un contratiempo desagradable”.\nUn grup de signants del Manifest es reuniren a mitjans setembre de 1936 a la Biblioteca de la Diputació Provincial, dirigida per Joan Pons i Marquès, per tal de resoldre la terrible situació. Diu Francesc de B. Moll: “Davant la pressió oficial i pública amb què ens volien obligar a rectificar, calia fer alguna cosa: no precisament ‘reconocer nuestro error’, perquè tal error no existia, sinó manifestar la raó de la nostra actitud envers de dos aspectes ben diferents –el cultural i el polític- que els nostres acusadors involucraven capciosament. Ens reunírem, doncs, un parell de dotzenes dels firmants del Manifest, a la Biblioteca de la Diputació, i escoltàrem la lectura del text que Miquel Ferrà havia escrit per a donar damunt la premsa la nostra suposada rectificació. ... Aquest escrit es publicà en els diaris locals el 18 de setembre.... La ‘Respuesta de los firmantes’ no tenia res a veure amb el contingut del Manifest. Aquest feia afirmacions de tipus cultural i patriòtic; la ‘Respuesta’ contenia una condemnació de procediments d’agressió bèl.lica contra Mallorca. Però sembla que els que havien demanat que rectificàssim es donaren per satisfets, i el dia 19 aparegué un requadrat de benvinguda de perdonavides als que llegan al amor de la patria española con el corazón purificado de argucias y ambigüedades”.\nFont: Moll, F. de B.: Els altres quaranta anys, 39-40.\n9. Casa natal de Miquel Ferrà (Carrer dels Moliners)\nMiquel Ferrà i Juan nasqué el 5 de febrer de 1885 al núm. 15 del carrer dels Moliners, portal per portal davant Can Penya, casa on havia viscut Pere d’Alcàntara Penya.\nJoan Pons i Marquès, en la Introducció del llibre Poesies completes de Miquel Ferrà parla del carrer de Moliners amb aquestes paraules: «El dia cinc de febrer de 1885 naixia, al número 15 del carrer de Moliners de la Ciutat de Mallorca, un poeta: Miquel Ramon Ferrà i Juan. Del seu pare, don Bartomeu, poeta al seu torn, arqueòleg i mestre d’obres d’arquitectura, home auster i rigorós, n’havia de tenir el fill, amb l’amor de les belles obres del passat i la indomable energia posada en llur defensa, la insubornable franquesa de criteri i una infrangible rectitud. En una conferència de 1925... havia de dir del seu pare: “D’un d’ells, baixat fa poc al sepulcre, vaig aprendre jo el culte a totes les coses de la nostra terra”. De la seva mare, dona Margalida, heretaria el fill l’hàlit amable de bondat, i aquella rara finor i pulcritud d’esperit i el cordial abandó a l’amistat que el distingiren sempre.\nEl vell carrer de Moliners, a l'ombra del campanar de Sant Miquel, esdevenia a darrers del segle passat, un barri ciutadà de poetes. Just enfront del número 15, gairebé portal per portal s'obria, i s'obri encara, l'entradeta amb la reixa al fons i, a darrera, el tronc d'una retorta parra gegantina de l'estatge del patriarca, calaix de sastre de les lletres i les ciències, que fou don Pere d'Alcàntara Penya. Dues passes més amunt cap a Sant Felip, era la casa dels Costa de Pollença, on visqué per anys don Miquel, fins a la mort del seu pare. I a darrera, paret mitgera amb els Ferrà, s'alçava la posada ciutadana dels Salvà de l'Allapassa al carrer de Vilanova, amb la saleta de rebre, l'armari mirall, el sofà i els butacons de vellut granat de na Maria Antònia».\nFont: Joan Pons i Marquès: Introducció a Poesies completes de Miquel Ferrà, p. 7\n10. Carrer de Sant Miquel-Plaça de la Mare de Déu de la Salut: Ciutat de Mallorca. Matí plujós\nEl poema "Matí plujós", un sonet de versos octosíl•labs, forma part del tríptic titulat Ciutat de Mallorca, datat el 1905.\nCiutat de Mallorca. Matí plujós\nMatí de pluja, temps crudel.\nNúvols fumants que el mestral porta\nfan una llum plorosa i morta.\nLa gent es lleva tard. El cel,\nentre ruixat de plom i gel\nmostra una faç qui desconhorta.\nEs sent el fred de fora-porta\ndins el carrer de Sant Miquel.\nRaja el teulat, la canal brolla.\nI queia una aigua de bombolla\nquan, engronxant-se a tots els vents,\nles diligències són entrades,\nfeixugues, tortes i enfangades,\ni carregades de mal temps.\nFont: Ferrà, M.: A mig camí, 62 / Els poetes de l'Escola Mallorquina, 1, 150.\n11. Can Ferrà (Carrer de Sant Miquel- Costa d’en Muntaner): L’Estel\nA la Costa d’en Muntaner, cantonada amb el Carrer de Sant Miquel, es troba la casa on Miquel Ferrà visqué la major part de la seva vida.\nL’octubre de 1924 hi morí el pare, Bartomeu. Miquel li dedicà el poema “En la llum”\nLa casa és avui quieta\ncom un cor que s’ha aturat,\ntota plena d’enyorança\ndel vell pare que ens deixà.\nAra és buida sa cadira\na la vora de la llar.\nNo veurem sa barba blanca\na la taula de Nadal,\nni alçarem la copa trèmula\nla diada de Cap d’any.\nFont: Ferrà, M.: A mig camí, p. 121 / Lladó, Francesc: “El Pont de la mar blava: vida i obra de Miquel Ferrà”, 150\nMiquel Ferrà fou un dels 150 signants de la Resposta al Manifest dels catalans, el maig de 1936, vivia aleshores al carrer de la costa d’en Muntaner, entre el carrer de Sant Miquel i el carrer de la Missió.\nPel seu posicionament cívic, Ferrà pot ser considerat un exemple de l’exili interior. El seu poema titulat “L’Estel”, datat l’any 1937, reflecteix una crítica als que abandonen les seves idees davant l’esclat de la guerra, alhora que proclama l’esperança en l’èxit final o, si s’escau, morir en la fidelitat als ideals. Segons aporta Josep Massot, el poema era dedicat a Antoni Salvà, germà de Maria Antònia Salvà i amic de Miquel Ferrà. Salvà havia estat fins al juliol de 1936 director de la revista La Nostra Terra i poc després s’havia passat als franquistes (1). El fragment final, i més colpidor del poema diu així:\nCompanyó que ens has deixat quan el cel s'entenebria,\nquan l'Estel, velat de sang, un fum d'odis obscuria,\ntu que a l'hora del gran dol abandones la família\nVindrà un jorn, sols Déu el sap, que a la llum de l'alba grisa\nla coloma de la Pau tornarà amb el brot d'oliva.\nUn buf d'aire esfondrarà els castells de la Mentida,\nalbirés de nou l'Estel dins un cel net de calitges,\nt'acompanyin de bell nou al costat dels qui t'estimen.\na l'amor posada en creu i a l'Estel, que fou ma guia,\nme l'he ben clavat al cor, sols amb ell l'arrencarien.\nFont: Ferrà, M.: Poesies completes, 152-153 / Massot i Muntaner, J.: 1976, p. 316-17.\n(1) Bartomeu Mestre, a La identitat reeixida comenta el poema: “També vestí de blau l'exdirector de La Nostra Terra, Antoni Salvà, el qual convidà a afiliar-se a la Falange Española el seu amic Miquel Ferrà. Aquest, a risc de pagar-ho amb la vida, va respondre amb un poema, bellíssim i carregat de força, dedicat a l'estelada tot recordant un viatge compartit a la Catalunya Nord. Els versos, on l'autor referma la seva fe, constitueixen un emblemàtic programa d'esperançada resistència”.\n12. Antiga porta de la Conquesta o de Santa Margalida (Carrer de Sant Miquel- Carrer de Maria Curie): La ciutat qui se’n va\nL’any 1907 a La Gaceta de Mallorca, Miquel Ferrà comença a publicar articles en defensa dels monuments i del paisatge natural i urbà, una actitud que no abandonarà en tota la seva trajectòria periodística, en contra de les salvatges i especuladores transformacions de Palma que ja es duen a terme aleshores i que continuaran en anys posteriors. Ell i el seu grup aprofitaren aquest diari per a campanyes diverses, com la que emprenen a favor de la conservació –i posterior declaració com a monument nacional de la porta de Santa Margalida, per la qual el rei en Jaume havia entrat a la ciutat. Els mallorquins que creuen, com ell, que el culte a la Pàtria és alguna cosa més que un folklore inofensiu, no han de consentir que desaparegui una sola pedra del passat que pugui servir de base a la reconstrucció del ‘nostre país’, i encara menys si aquesta pedra recorda el gran edificador de l’Imperi Català, Jaume I.\nLa històrica porta se salvà el 1907, però fou enderrocada –amb nocturnitat i traïdoria- el 1912. Miquel Ferrà, en una conferència simptomàticament titulada “La ciutat qui se’n va”, protestà de valent. El text de la conferència fou publicat al Bolletí de la Societat Arqueològica Lul.liana de 1912. Planteja una defensa clarivident del patrimoni, amb la lluita per la conservació de la porta de Santa Margalida com a tema de l’actualitat d’aleshores.\nValen una taparera de la Porta Pintada totes les mesquines urbanitzacions del progressisme municipal americà que avui està acabant de tomar aquestes muralles?\nAixò és la Ciutat de Mallorca tal com la vèiem, tal com l’estimàvem, tal com la volíem els antiquaris, els artistes, els poetes i tots els que estimam les coses belles. Això és la Ciutat de Mallorca abans que la barbàrie burgesa del segle XIX, que en el XX encara continua en aquest país i en altres, començàs l’obra de la seva destrucció per bastir damunt ses ruïnes la Palma joven dels seus ensomnis provincians. (...)\nNi cal dir tan sols que ja no hi ha un carreró discret, una placeta antiga, un racó atractiu de la ciutat en què no aparesca la taca d’un centcames modernista, ni cal tampoc parlar de les noves vies i construccions, del passeig Sagrera amb sos fasserets polsosos, qui apar que vulga posar la Llonja en línia, del jardinet del Mercat, qui sembla un somni del més modest dels empleats municipals, per realitzar a ses casetes del Terreno.\nI fa angoixa pensar lo que serà Ciutat el dia que sien efectuades totes aquestes alineaciones que Déu sap lo que tallen i lo que xapen, fetes damunt un paper blanc amb tiralínies, símbol i instrument del rectilini progrés municipal i administratiu. Aquest dia veurem Ciutat de Mallorca convertida en la paròdia més cursi i més grotesca d’una capital moderna. (...)\nLo que la nostra Ciutat té d’interessant per als forasters, lo que ells hi troben de sorprenent i admirable (i qui se’n vulga convèncer no té més que fullejar tots els llibres de viatges que es són escrits referents a Mallorca) és justament tot allò que aquí es desprecia per sistema, tot allò de lo qual hem emprès a escarada la destrucció completa.\nSi els turistes no s’aturen de venir, és perquè els indígenes som impotents per desfigurar Mallorca, per més que facem tots els esforços per lograr-ho, avui espanyant un document o una bella construcció característica, demà talant un bosc centenari, passat demà buidant el Gorg Blau (que ho escoltin bé els periodistes, que pens que encara és l’hora que n’han de dir una paraula: buidant el Gorg Blau!). (...)\nAmb una paraula, s’imposa treballar per la formació d’una consciència artística col.lectiva; interessar la gent per tots els medis en favor de les belleses autèntiques de la ciutat, fer conèixer bé als mateixos propietaris particulars el valor de lo que tenen i el respecte que li deuen. Obrir ulls, obrir ulls, aclucats per l’estúpida son d’un materialisme orfe de tota idealitat i de tota fantasia.\nNo se seria feta tan impopular la defensa de la porta de Santa Margalida, si un pintor l’hagués mostrada al públic tal com podia esser i el públic no sabia imaginar-la: desforrada dels postissos qui encara l'oculten tota, isolada convenientment enmig d'una plaça i formant un conjunt pintoresc amb el buc del convent de Santa Margalida i amb el campanar de Sant Miquel allà en el fons.\nFont: Ferrà, M.: “La ciutat qui se’n va”. A: BSAL, XIV, 33-34 (1912) / Ferrà, M.: Articles i assaigs, 61-76 / Francesc Lladó: “El Pont de la mar blava: vida i obra de Miquel Ferrà”, 43


AQUAS-CUTUM - Informació sobre la marca\nAQUAS-CUTUM - Informació sobre la marca\nMarca AQUAS-CUTUM a Espanya\nEn data 25/02/1980 es va realitzar OPOSICION DE LA MARCA 0292399\nEn data 29/02/1980 es va realitzar OPOSICION DE LA MARCA 0076019\nEn data 20/06/1980 es va realitzar PARECIDO DE LA MARCA 0727187\nInformació sobre la marca AQUAS-CUTUM amb el nombre M0921992\nLa marca AQUAS-CUTUM amb el nombre M0921992 va ser sol·licitada el 19/10/1979. Es tracta d'una marca a Espanya pel que aquest registre no ofereix protecció en la resta de països. La marca AQUAS-CUTUM amb el nombre M0921992 va ser sol·licitada per AQUAS-CUTUM,S.A. mitjançant els serveis de José Pons Torres.\nRenovació de la marca AQUAS-CUTUM amb el nombre M0921992\nAltres marques sol·licitades per AQUAS-CUTUM,S.A.\nÉs possible conèixer totes les marques sol·licitades per AQUAS-CUTUM,S.A., entre les quals es troba la marca AQUAS-CUTUM amb el nombre M0921992. Si es desitgen conèixer més marques sol·licitades per AQUAS-CUTUM,S.A. clicar aquí.\nÉs possible conèixer totes les marques sol·licitades a través de JOSÉ PONS TORRES entre les quals es troba la marca AQUAS-CUTUM amb el nombre M0921992. Si es desitgen conèixer més marques sol·licitades a través de JOSÉ PONS TORRES clicar aquí.\nÉs possible conèixer totes les marques publicades a Espanya entre les quals es troba la marca AQUAS-CUTUM. El nostre portal www.patentes-y-marcas.com ofereix accés a les publicacions de marques a Espanya. Conèixer les marques registrades en un país és important per saber les possibilitats de registrar una marca a Espanya.


Desconnecta – Pàgina 2 – Grandalla\nTag Archives: Desconnecta\nBy Grandalla 27/01/2015 Uncategorized @caDesconnecta, Respir\nUs deixem la proposta de Desconnecta fins al juny, enguany li hem donat un tomb al projecte i us n’oferim 6 des d’ara fins al juny. Hem reduït el numero de places i augmentat els destins. Per a qualsevol qüestió no dubteu en contactar amb nosaltres.\nLa Fundació Benefica Privada Barnola-Vallribera, Sant Josep col·laborarà amb el projecte Desconnecta\nBy Grandalla 02/07/2014 Col·laboracions, Desconnecta, Grandalla, NotíciesAjudes, Desconnecta, Fundació Benefica Privada Barnola-Vallribera Sant Josep, Subvencions\nAvui Grandalla ha rebut la comunicació que la Fundació Benefica Privada Barnola-Vallribera, Sant Josep col·laborarà amb el projecte Desconnecta durant aquest 2014. Desconnecta és un projecte remodelat enguany, on l’entitat pretén poder oferir més sovint escapades de cap de setmana o ponts, que tan necessàries són per les persones amb discapacitat intel·lectual i del desenvolupament com\nÉxit del Desconnecta pel Primer de Maig a L’Espluga de Francolí\nBy Grandalla 08/05/2014 Desconnecta, Grandalla, NotíciesDesconnecta, Espluga de Francolí, Èxit, Proba Pilot, Respir\nEl Desconnecta a l’Espluga de Francolí ha estat una proba pilot per millorar el servei tan a les persones amb discapacitat intel·lectual i del desenvolupament que hi participen com a les seves famílies. Aquesta proba ha donat un resultat molt satisfactori, ja que s’ha donat una atenció molt personalitzada a tots els participants. Això ha estat\nDesconnecta pel Pont del 1 de Maig a l’Espluga de Francolí, una escapada plena d’activitats\nBy Grandalla 08/05/2014 Desconnecta, NotíciesDesconnecta, Escapada, Espluga de Francolí, Pilot, Respir\nLa proba pilot del Desconnecta ha començat aprofitant el pont del dia del treballador, fent una escapada des del dia 1 de maig fins al 4 de maig. El dijous dia 1 de maig, ens varem trobar amb els monitors a l’Estació d’Autobusos i va aparèixer la primera sorpresa, no anàvem amb autocar, es van


L'historiador de l'art s'estrena amb la seva primera novel·la, 'El paisatge d'uns crims' (Andana), que de fet és una antinovel·la\nJoan M. Minguet, al Racó Gran, a Belltall.\nJoan M. Minguet (Cornellà de Llobregat, 1958) ha publicat El paisatge d’uns crims. L’acte sublim de Josep Marimon (Andana). Historiador de l’art, col·laborador de VilaWeb, té casa de fa anys a Belltall, un poble de la Conca de Barberà, de l’antiga Segarra. Poc temps després d’haver arribat al poble, va sentir parlar de Josep Marimon i la tragèdia que va perpetrar el 1928 a la Pobla de Ferran, un petit poble d’un sol carrer al costat de Belltall, on va matar vuit infants que hi vivien i tres dones. Els fets eren confusos, tot i que n’hi havia parlat en Jaume de cal Roseret, que quan tenia deu anys havia anat a veure el cadàver d’en Marimon, abatut per una patrulla del sometent en un camp a prop de Belltall, dies després de la matança. Minguet decideix d’investigar i convertir aquella història, faula, llegenda, plena de riscs i d’intangibles, en una novel·la, quan troba que Dalí, en una carta del mateix any, va escriure que aquell crim li havia semblat un ‘acte sublim’.\nMinguet en fa literatura, però no vol fer-ne ficció per imaginar-se fets i personatges, per farcir els buits de la història ni per construir una trama narrativa. Només des de la novel·la pot reconstruir uns fets dels quals no queden testimonis vius, però alhora no vol inventar-se res, no vol faltar als fets ni a les persones que els van viure i, sobretot, no vol perdre mai el capteniment davant la tragèdia, evitant la morbositat i fascinació per les desgràcies dels altres.\nI tot això li crea dubtes, i el dubte constant es converteix en un baix continu d’una novel·la completament atípica, que encaixa més en l’antinovel·la o en la novel·la-assaig o en la novel·la d’idees. Perquè l’erudició de Minguet, que construeix un relat ple de citacions sobretot literàries que l’ajuden a prendre posició (es nota el seu bagatge acadèmic i que és un bon lector), va de bracet amb el relat tràgic, del qual va descobrint dades i aclarint fets. I de la misèria i aridesa d’un viure rural, també de vida honesta, d’una gent de la Conca i d’un personatge estrany i inquietant, en Josep Marimon passa al sensacionalisme de la premsa, un periodisme depredador, que també podem reconèixer avui. Amb l’incalculable valor d’unes fotografies fetes per Merletti en aquell moment, del lloc i de la seva gent.\nI, amb tot, l’objectiu de fons d’aquesta primera novel·la que escriu Joan M. Minguet, és un altre: ‘La veritat no existeix, només hi ha els relats que l’expliquen. I jo, humilment, vull construir un relat en què prenc aquella llegenda, aquella faula ocorreguda fa molts anys tan a prop de casa meva, per mirar d’explicar-me el meu, el d’ara, de territori… el meu paisatge.’\n—Heu escrit una novel·la tan atípica, que necessiteu argumentar dins el relat el perquè considereu que és una novel·la. I en aquest sentit, un dels elements que caracteritzen el llibre és el dubte, un dubte constant.\n—En sóc conscient. Podria enganyar-me dient, com alguns pensadors clàssics, que només el dubte ens acosta a la veritat, però la cosa és molt més senzilla: el repte d’aquest llibre és que havia de saber transmetre la incomoditat, o les incomoditats, amb què he topat. Feia molts anys que feia recerca sobre el que va passar aquell maig de 1928 al municipi (un conjunt de sis pedanies) on pertany Belltall, parlant amb gent que aleshores era molt jove, com el Jaume de cal Roseret; guardant totes les notícies que trobava a la premsa de l’època i passejant per tots els escenaris rurals de la història… I, amb tot, no acabava de saber com havia d’acarar literàriament tot aquell material. Havia de trobar la forma precisa, però dubtava perquè sabia que la història o la crònica no em servien; i la invenció estricta, tampoc. Fins que les primeres coses que havia escrit, reconstruint els fets fins allà on podia amb les dades de què disposava, les vaig anar contrastant amb els dubtes que el coneixement (o més aviat, el desconeixement) d’aquells fets generaven. Perquè, en realitat, allò que havia acabat per saber del que va passar aleshores estava envoltat de faula, d’inconcreció, de coses que en el món rural s’amaguen de generació en generació. I, al final, vaig pensar que, en comptes d’encobrir els meus dubtes o de suplir-los amb la ficció, inventant-me fets o fins i tot personatges, el més honest era fer partícips els lectors d’aquests dubtes fins al punt de convertir-los en una eina narrativa.\n—El dubte com a motor.\n—I també és una eina literària el fet que al començament del llibre debati directament amb el lector si allò que té a les mans és una novel·la; una novel·la amb dubtes, per dir-ho d’alguna manera. Al capdavall, això dels gèneres literaris és una convenció; les llibreries en línia han etiquetat el meu llibre com a thriller, perquè s’hi parla d’uns assassinats, però és evident que no és pas un thriller; no sé si sabria escriure’n cap. Sobre això, hi ha una anècdota personal que sempre tinc present. L’any 2010 vaig publicar un llibre de poemes, Pensacions, però també eren, o són, uns poemes amb dubtes, que marxen dels marges d’allò que anomenem poesia. I l’enyorat Carles Hac Mor em va enviar un missatge preciós on em deia que em felicitava per haver trobat un nou gènere poètic i, afegia, sorneguer com era, que més que un nou gènere era un no-gènere o un antigènere. És per això que a la solapa d’El paisatge d’uns crims es diu que el llibre és, alhora, una novel·la i una antinovel·la.\nJoan M. Minguet, autor de ‘El paisatge d’uns crims. L’acte sublim de Josep Marimon’.\n—El dubte també serveix, fins i tot, per a prendre una posició política: parleu de periodisme depredador, reflexioneu sobre què és la realitat, sobre veritat i mentida, recordeu que la gran història l’escriu el poder…\n—És que, com deia, els fets dels quals parteixo són reals, hi va haver molts morts en un poblet d’un sol carrer, envoltat de camps i boscos; i els assassinats els va cometre un home d’aquell poble. Però una cosa és que siguin reals i una altra és que els puguem saber amb certesa. Com dic en un moment del llibre, no hi ha un narrador omniscient que ho sàpiga tot o, almenys, aquest narrador convencional no sóc jo. Als diaris de l’època a penes he trobat dos o tres articles sensats, que es van acostar a la tragèdia amb pulcritud, buscant una informació que els permetés interpretar aquell esclat de violència; la resta eren notícies i reportatges que només perseguien l’espectacle, la morbositat dels fets. I, en conseqüència, no buscaven la veritat, es deixaven emportar per l’estrall d’allò que havien d’explicar, especialment perquè la majoria de víctimes eren infants. Fixem-nos que aquest periodisme llastrat, superficial, era una premonició del que ara campa desenfrenadament per les televisions.\n—I la informació oral?\n—Quant a la informació oral, treure una veritat unànime sobre el que va passar és impossible. Amb el pas dels anys, a la comarca el cas Marimon s’ha fet llegenda, i és molt difícil saber, de totes les versions i contraversions que he sentit, quines són més versemblants. Ben mirat, això ens passa als qui ens capbussem en el passat com a investigadors, però la gran diferència entre estudiar un artista més o menys conegut, com jo he fet, i aquells esdeveniments terribles és que els rastres documentals o visuals que t’acompanyen en un llibre o una exposició sobre un creador aquí no hi eren. D’alguna manera, aquí, per no haver-hi, no hi ha ni una versió oficial de tot el que va passar. Per als directors dels diaris de Barcelona, el món rural de la Pobla de Ferran era una cosa tan desconeguda i exòtica com si fos a mil quilòmetres de distància.\n—Necessiteu definir la vostra posició ètica per afrontar una tragèdia d’aquest nivell. En el vostre cas, teniu veïns que són descendents de persones que van viure els fets. És una solució delicada que sembla que us ha condicionat.\n—Segur que m’ha condicionat i estic content que hagi estat així. No m’hauria perdonat caure en els mals que en el llibre critico sobre aquell periodisme carnisser. En el meu camp professional, el de les arts visuals, sempre m’han preocupat els límits ètics d’allò que s’ensenya, en una exposició, en una pel·lícula, especialment quan allò que s’ensenya té com a referent el dolor. Una part d’aquest debat sorgeix, en el meu camp d’estudi, arran de la manera com s’ha d’explicar el que va passar als camps de concentració nazis, fins a quin punt és ètic mostrar aquells cadàvers amuntegats, com va fer Alain Resnais al documental ‘Nuit et brouillard’. Podem anar més enllà: fins a quin punt aquestes paraules que acabo de dir, ‘aquells cadàvers amuntegats’, no són en si mateixes una banalització de l’horror que es va viure en aquells camps. Sovint, usem la llengua d’una manera que va en contra dels nostres principis.\n—A la novel·la és important com parleu del dolor que queda després dels fets tràgics.\n—Sense ser igual, és clar, perquè no hi ha la càrrega política que significa el supremacisme nazi, a la Pobla de Ferran es va generar d’un dia per l’altre un dolor, una explosió de violència que havia de ser insuportable. I segur que la proximitat territorial, conèixer persones de famílies afectades ni que fos de lluny per la història del que hi va passar, m’ha facilitat que sempre tingués en compte que havia d’evitar d’aprofundir en aquest dolor, no posar-lo en primera línia de la narració i, per mitjà del dubte de què parlàvem, que el lector m’acompanyés en aquest debat tan interessant sobre els límits del que podia explicar i quines paraules havia de fer servir. Potser si hagués decidit escriure sobre una tragèdia que hagués ocorregut en uns paisatges que no conec, malauradament no hauria tingut tan present la necessitat de pensar molt bé què deia i què ocultava de tot el que sé. O del que em penso que sé.\nI, tanmateix, algunes persones s’han enfadat amb mi; una senyora gran de la rodalia m’ha dit que sóc un miserable per remenar el dolor de la família Marimon. Ho respecto, però si noranta-dos anys després d’haver passat uns fets, et neguen la possibilitat de parlar-ne, encara que t’hagis esforçat a no furgar expressament en el drama de totes les víctimes d’aquell moment (Marimon inclòs, jo el considero una víctima més del cas), només et deixen el silenci com a expectativa. Una cosa que a pagès s’agreuja més que al món urbà: la tendència a no parlar del passat si això crea alguna mena de tensió, amagar els conflictes com si les cases els heretessin de generació a generació. El màxim exemple d’això és el tabú que significa en moltes cases de la Catalunya rural la guerra civil.\n—Qui era Josep Marimon i què va fer?\n—Josep Marimon era un pagès. Va anar a fer el servei militar, però el van llicenciar abans d’hora perquè patia el ‘mal de Pott’, que en la medicina moderna es coneix com a tuberculosi vertebral, una afecció que podia arribar a ser molt dolorosa. Li van recomanar descans. I ell va deixar d’ajudar en les feines del camp, s’estirava en una màrfega davant la porta de casa seva i sembla que jugava amb els nens del poble. Aquesta ociositat, en el món rural d’aquells temps, en què homes i dones treballaven tot el dia, havia de ser una anomalia que no crec que siguem capaços de calibrar. La cosa és que el dissabte 19 de maig de 1928, a la tarda, quan les nenes i els nens començaven a arribar de l’escola, que era a Passanant, a un quilòmetre aproximadament de la Pobla, va començar a matar-los. Va posar fi a la vida de vuit infants, d’una dona i va deixar ferides tres dones més, dues de les quals van morir a conseqüència de les ferides. Després, va fugir del poble i vuit dies després una colla de sometents el van matar mentre dormia en un camp, a prop d’una cova de carboner on s’havia refugiat.\n—El perquè ho va fer és relliscós, fins on heu arribat?\n—No he arribat a cap altre lloc que al dubte. No és una resposta imaginativa, és tal com és. En el mateix moment de produir-se la tragèdia, en aquella setmana llarga en què buscaven Marimon, sorgeixen diverses hipòtesis, que si estava enamorat d’una noia a qui va disparar, que si una curandera li havia inflat el cap de cabòries… Però la que pren cos, especialment en la premsa, és que Marimon era boig. Pren cos la idea de la bogeria i es desplega fins al punt que la primera psiquiatria espanyola debat sobre la qüestió des de les pàgines de diaris de Madrid, fins i tot quan ja feia setmanes que Marimon era mort. I aquests debats es fan sense que els psiquiatres haguessin trepitjat el terreny, sense conèixer-ne el paisatge, només amb allò que llegien a les notícies escabroses que havien publicat uns periodistes que, molt sovint, tampoc no havien anat a la Pobla.\nDeixeu-me que us expliqui dues anècdotes que augmenten els dubtes de tot plegat. La primera és que, enfront de la hipòtesi de la bogeria, el doctor local que el portava, Jaume Laporta (avi de qui va ser president del Barça), va declarar que mai havia notat cap signe de follia durant els anys en què el va tractar. I la segona és que la premsa comarcal de Tàrrega, molt escrupolosa amb tot el que va publicar sobre el cas, va informar que el matí d’aquell dissabte 19 de maig Marimon havia anat fins a un bar de Belltall i va dir que al món hi havia hagut molts homes cèlebres i que ell també ho seria, que aquella mateixa tarda sentirien parlar d’ell. La informació no me l’he inventada, quan la vaig llegir per primer cop em vaig quedar molt sorprès, però genera també molts dubtes: primer, perquè implica un grau de premeditació absolut; però, abans que això, la gent de la terra sempre em pregunta com puc explicar que un home que, si patia el mal de Pott, devia tenir dolors més o menys intensos, caminés aquell matí dues o tres hores, que és el que devia trigar entre la Pobla i Belltall, per a fer una declaració tan warholiana abans que Warhol la fes famosa.\n—Si Dalí no hagués escrit que trobava el crim un ‘acte sublim’, hauríeu escrit la novel·la igualment? Com a historiador de l’art, de quina manera us interpel·len les paraules de Dalí?\n—Quan vaig saber que Dalí, un dels meus objectes d’estudi més prolífics, va conèixer el cas Marimon no m’ho podia creure. Si jo no fos un descregut, arribaria a dir que el descobriment va ser com una epifania. En tot cas, el capítol que dedico a Dalí i a la carta que volia enviar al seu amic Pepín Bello, on qualifica tota aquella matança d’acte sublim, és amb un dels que he fruït més. Primer, perquè mentre que Marimon és i sempre serà un misteri, un personatge de qui no sabem gairebé res d’abans que passés a aquella celebritat atroç, a Dalí puc interpretar-lo, conec prou bé la seva obra literària i visual per a contextualitzar aquesta frase aparentment tan malèvola, que matar nenes i nens, mentre les mares bramen pels carrers, afegia Dalí, és un acte de sublimitat. En el llibre he pogut desplegar aquesta interpretació, que em serveix de contrast. És com si Dalí m’hagués regalat una visió necessària per a deixar de posar el focus en els fets horripilants en si mateixos i poder desviar-me cap a elucubracions més culturals. En segon lloc, formalment, és un capítol en què m’he pogut desprendre de totes les cotilles de la literatura acadèmica. Poder explicar Dalí sense notes a peu de plana, sense haver de justificar si el que dic s’empara en una metodologia o en una altra. Ja fa temps que en els meus textos d’assaig miro de prescindir de tota la faramalla acadèmica, per poder ser més transparent, perquè si un dia em vol llegir algú que no sigui del món acadèmic, no hagi de fugir rabent, que no el mati d’avorriment. Però en la novel·la, en aquest capítol en concret, això ho he pogut portar a les últimes conseqüències.\n—Hi ha un altre material digne d’interès artístic, les fotografies de Merletti. Era un fotògraf conegut a l’època. La troballa i mostrar les imatges al llibre li aporten molta intensitat.\n—Quan vaig llegir Austerlitz, de W. G. Sebald, una de les coses que em va impactar més va ser l’ús indispensable per a la narració que fa de les fotografies que s’hi van inserint. Venint del camp de la història de l’art t’adonaves que, els qui ens dediquem al món visual, som els que fem servir les imatges d’una manera més anecdòtica, només per a il·lustrar les nostres paraules, tot i que, en el fons, no sabem gaire què vol dir, això. Vivim en un món envoltats d’imatges, i Sebald sap integrar-les com a matèria narrativa. Porta a la literatura una de les desinències possibles de la revolta que signifiquen les conjectures de l’Atles mnemosyne d’Aby Warburg. Al meu llibre volia que les imatges s’integressin amb les paraules, que anessin a l’uníson, almenys fins allà on jo fos capaç de fer-ho. Però tampoc en podia abusar. He posat algunes fotografies que van aparèixer en revistes il·lustrades, però només aquelles que podia integrar en el relat, que mostraven coses que en paraules no hauria pogut explicar sense caure excessivament en la fabulació. D’alguna manera, les fotografies de les dues parelles que havien perdut fills o la del grup de guàrdies civils i homes al voltant del cadàver de Marimon aporten una petjada de realitat incommensurable. Sembla com si aquestes imatges no generin cap dubte. Tot i que les meves paraules, que les acompanyen, volen contrastar aquesta presumpta veracitat, al capdavall aquelles fotografies també són unes construccions dels fotògrafs de l’època, al servei de la societat de l’espectacle.\n—Aquestes fotografies, que també ‘llegiu’, ens ajuden a entrar en aquell món rural, de misèria i molta austeritat. Àrid, eixut.\n—Per fugir de l’escabrositat vaig decidir de no posar algunes imatges excessivament directes, les del cadàver de Marimon, per exemple, un cop havia estat caçat en un sembrat de civada molt pròxim a Belltall. Aquell dia, Marimon portava uns pantalons de ‘vellut de pobre’, com li deien a la pana. Aquells pantalons els va quedar a deure al sastre de Vallfogona, m’ho va dir el seu nét un cop ja s’havia publicat el llibre. Si en féssim una segona edició, ho hauria d’incloure, com algunes altres anècdotes que he sabut una vegada la novel·la va començar a distribuir-se a final de juliol.\nTornant a les fotografies, no estic del tot convençut que aquelles fotografies mostrin un paisatge esquerp i pobre. Ja sé que la convenció és aquesta, que cito un escriptor espanyol, de ciutat, que quan l’any 1930 passa per aquells paisatges ho veu tot mort, diu que és com un paisatge ple de calaveres. No devia baixar del cotxe per poder afirmar una bestiesa com aquesta. Em pregunto si, avui dia, l’imaginari que ven la visualitat contemporània, la televisió o la fotografia, del món rural, del treball del pagès, no dóna també una visió d’aridesa perquè ja els va bé que això sigui així. Però res més lluny de la veritat. És clar que Catalunya ha de repensar molt bé com tracta el treball agrícola, però la gent que pobla els paisatges rurals és tan animosa o més que la de ciutat. I no hem de suposar que l’any 1928 no fos així, també.\n—I com dieu, sense la gent, el paisatge no existeix.\n—Això, a ciutat és més difícil de percebre, tot és un fluir constant. Però al món rural, que té una cadència més parsimoniosa, el paisatge és fet de molts elements i les persones en són una part indestriable. I quan moren –arran de la pandèmia van deixar-nos molts padrins, per exemple– el paisatge se’n ressent. Se’n ressent la manera que tenim de veure i de viure el paisatge els qui hi vivim i ens el sentim nostre. Al llibre faig servir un pensament de l’escriptor Patrick Modiano que diu que una persona sense paisatge està desarmada, és com si fos discapacitada. També és cert que d’aquests n’hi ha, és clar, a pagès i a ciutat.\n—Per acabar, parleu-me de l’objectiu profund de la novel·la, que és el d’entendre aquest paisatge, el d’avui, a partir d’uns fets de fa gairebé cent anys.\n—Fora dels dubtes, si hagués d’acabar amb certeses, almenys amb intuïcions més o menys sòlides, una seria que el paisatge que jo veig quan surto a la terrassa de casa nostra és molt semblant al que trepitjaven Josep Marimon i tots els seus coetanis. La societat ha canviat molt, la tecnologia ha arribat a tots els racons del món, però quan vas a peu cap al tros, aquells camps sembrats de cereals que van canviant de color al llarg de l’any són similars als d’aleshores; i els boscos que vas trobant entre camp i camp, on anem al bolet, també. Què canvia, doncs? Fonamentalment, les persones. Per això és tan terrible el que Marimon va fer aquell dissabte a la tarda, primer perquè va segar la vida de moltes persones, és clar, però immediatament després perquè va fer irrespirable aquell paisatge, aquell sí que el va convertir en un rastre de calaveres invisibles.\n—Què representa, en el vostre cas, Belltall ara? Amb el confinament, ha canviat la posició que ocupa aquest poble en la vostra vida?\n—La casa de Belltall, cal Porxo, fa temps que ha deixat de ser una segona residència. Ja fa anys que participem en la recuperació del conreu de l’all de Belltall, cada any en sembrem i aprenem dels pagesos de la contrada. I com que tot el conreu el fem sense química, vol dir que hi hem d’anar molt sovint. Belltall m’ha servit per a comprendre la descompensació del país, on el món rural està abandonat per part dels dirigents polítics. Pitjor que això, ens posen parcs d’aerogeneradors, destrossen el paisatge, i segurament que hi estaríem d’acord, per ajudar a salvar el planeta, si no fos que veus que, al capdavall, els successius governs de la Generalitat han destrossat un seguit de paisatges per protegir-ne uns altres, suposo que se m’entén.\nBelltall, ara, amb la pandèmia, s’ha convertit en la nostra primera residència. El mes de març vaig estar hospitalitzat amb una pneumònia greu, però sense virus, i els metges em van recomanar que em protegís. I vam pensar que la marinada que cada dia bufa als Comalats era més segura que la contaminació urbana.


La conservació preventiva del material tèxtil\nDescobreix les claus per exposar i emmagatzemar correctament el material tèxtil.\nA professionals de museus, conservadors, restauradors, gestors de col·leccions, universitaris i llicenciats amb orientació curricular cap al camp de la museologia, conservació i restauració de col·leccions tèxtils.\nConèixer les diverses causes i conseqüències del deteriorament dels objectes tèxtils, aprendre a prevenir els processos de degradació, utilitzar materials adequats per a la conservació i exposició d'objectes tèxtils (teixit, indumentària, complements, tapissos).\nAquest curs inclou una visita comentada al Centre de Documentació i Museu tèxtil de Terrassa.\nLa naturalesa dels objectes tèxtils i la seva degradació: conceptes bàsics\nEl deteriorament als objectes\nFactors d'alteració (intrínsecs i extrínsecs).\nMecanismes d'alteració: processos físico-mecànics i químics.\nPreservar el patrimoni: restaurar i/o conservar.\nManipulació d'objectes tèxtils: conceptes bàsics.\nEmmagatzematge i sistemes expositius.\nVisita guiada al Centre de Documentació i Museu tèxtil de Terrassa.\nRestauradora-conservadora de teixits del Centre de Documentació i Museu tèxtil de Terrassa.\n1dia - 7'30 hores lectives


Constitució Govern Salut del Ripollès - Consell Comarcal Ripollès\nPortada » Notícies » Noticies » Constitució Govern Salut del Ripollès\nPublicat el 14 de juliol de 2008 per ccripolles\nEl dissabte 12 de juliol, la consellera de Salut, Marina Geli, va presidir la constitució del Consell Rector del Govern Territorial de Salut (GTS) del Ripollès a la seu del Consell Comarcal del Ripollès. A l’acte, també va assistir el director del Servei Català de la Salut, Josep M. Sabaté, la directora territorial de Salut a Girona, Marta Pedrerol, el president del Consell Comarcal del Ripollès, Enric Pérez, els alcaldes dels municipis de la comarca i la resta de membres del Consell Rector.\nEl Consell Rector està format per representants del món local, els alcaldes i el president del Consell Comarcal del Ripollès, i de la Generalitat de Catalunya, amb representants del Departament de Salut i del Departament d’Acció Social i Ciutadania. La representació de les dues parts és paritària.\nEls representants del món local i la Generalitat van signar el Pacte de Salut al Ripollès el 20 d’abril de 2007, data que va representar l’inici del procés de constitució del GTS. El Consell de Govern de la Generalitat de Catalunya va aprovar la constitució del Consorci del Govern Territorial de Salut del Ripollès i els seus estatuts el 13 de juny 2008.\nEls Governs Territorials de Salut tenen com a objectiu prioritari incrementar la participació del món local en la direcció i gestió del sistema sanitari creant un marc de col•laboració entre l’administració de la Generalitat i els ens locals en matèria de planificació i prevenció de la salut. De fet, aquests consorcis donen veu els ajuntaments en la política nacional de salut i per això tenen una composició equilibrada que garanteix la paritat en l’adopció de decisions entre els membres designats per les entitats locals i els designats pel Departament de Salut.


La Policia Local de Platja d'Aro atrapa dos homes que aconseguien medicaments amb receptes falses i robaven en farmàcies • Ràdio Capital de l'Empordà\nPolicia Local Castell-Platja d'Aro\nEls agents els van aturar durant un control de trànsit i van desconfiar quan un d'ells els va ensenyar un passaport fals\nLa Policia Local de Platja d’Aro ha atrapat dos homes que aconseguien medicaments amb receptes falsificades. A més, cada cop que anaven a una farmàcia, aprofitaven per endur-se’n diferents productes quan els dependents estaven distrets o havien anat a la rebotiga. Els agents els van aturar aquest dissabte durant un control de trànsit i van desconfiar quan un d’ells els va ensenyar un passaport fals. Els policies van decidir escorcollar el cotxe i a l’interior hi van trobar 47 caixes de medicaments -totes, obtingudes de manera fraudulenta- i 37 productes de parafarmàcia. Els dos homes tenen 27 i 49 anys. Se’ls investiga pels delictes de falsificació, usurpació d’estat civil, estafa, receptació i furt lleu.\nSegons informa la Policia Local, aquest dissabte passat una patrulla que feia un control de trànsit rutinari va aturar un cotxe. Eren cap a les cinc de la tarda. A dins del vehicle hi anaven dos homes. Quan els agents els van demanar la documentació, el que s’asseia al lloc de l’acompanyant els va ensenyar una fotocòpia d’un passaport colombià.\nEls agents van veure que aquell passaport no es corresponia amb el del país sud-americà, i per això van decidir escorcollar el vehicle. A dins, hi van trobar diferents informes mèdics i una dotzena de receptes falsificades. A més, hi havia dues bosses d’escombraries que contenien 47 capses de medicaments i 37 productes de parafarmàcia.\nLa Policia Local va traslladar a comissaria l’home que els havia donat el passaport fals per identificar-lo. Allà, van veure que el seu nom apareixia diferents bases de dades policials, i que tenia antecedents per estafes i delictes contra la salut pública.\nDe seguida, els agents van posar-se en contacte amb les diferents farmàcies que hi ha a Platja d’Aro. I a partir d’aquí, van descobrir com els dos homes havien passat per algunes d’elles i que, allà, aprofitant les receptes falses, havien adquirit medicaments.\nA més, la Policia Local també va descobrir que els dos homes també aprofitaven per robar productes de parafarmàcia. Ho feien quan els dependents estaven distrets o bé quan havien anat a la rebotiga a buscar-los aquells medicaments que apareixien a les receptes falses.\nEls dos estafadors tenen 27 i 49 anys. Se’ls investiga pels delictes de falsificació, usurpació d’estat civil, estafa, receptació i furt lleu.\nArticle anteriorLa pandèmia impulsa la construcció de cases a les comarques gironines i aquest 2022 se’n preveuen iniciar més d’un miler\nArticle següentJordi Colomí: “Esperem tenir bones notícies aviat sobre la Base Loran”


Joves.lit – APELLC\n«Taller d’escriptura jove» amb motiu dels 15 anys del premi Joves.lit\nAmb el propòsit de fomentar la participació en la 15a edició del premi Joves.lit, l’APELLC i l’Escola de Lletres han preparat un «Taller d’escriptura jove», gratuït, impartit per l’escriptor Marcel Casas. Es tracta d’un tastet de creativitat literària pensat per a joves d’entre 14 i 21 anys, i que tindrà lloc en línia el pròxim dilluns […]\nS’obre la convocatòria de la XV edició del premi Joves.lit\nS’obre la convocatòria de la XV edició del premi Joves.lit de narrativa i poesia. Si teniu entre 14 i 21 anys, animeu-vos a participar-hi! Recordeu que escriure té premi: 500 euros i una beca per a l’Escola de Lletres! En aquest díptic, trobaràs les bases amb tota la informació! Bases joves.lit_diptic_2021\nsetembre 15, 2021\nVeredicte i acte de lliurament del VIII Premi Joves.lit (26/11/14)\nCelebrem-ho amb Lletres\nLa Cambra de Tarragona acollirà el 13 de desembre a les 19 hores l’acte Celebrem-ho amb Lletres, en què deu persones posaran en valor la figura i l’obra de Josep Pin i Soler tot llegint el llibre de Magí Sunyer Ruta Josep Pin i Soler. La interpretació de la ciutat. Cada lectura s’acompanyarà de la […]\ndesembre 13, 2012\nA «Ventalls prisats» es publiquen sis relats llargs de sis joves escriptors premiats en el Premi Antoni de Bofarull d’Òmnium Baix Camp, i el V Premi Joves.lit de l’Apellc. Els sis autors connecten i desenvolupen, a través de les seves propostes narratives, una visió moderna del món contemporani. La seva mirada és cosmopolita, agosarada i […]\nArticle d’Anna Domingo: «Que mori una llengua no ens hauria de ser igual»\nEl passat dilluns 14 de febrer es va publicar, a l’espai de l’Apellc al Diari de Tarragona, l’article «Que mori una llengua no ens hauria de ser igual», signat per Anna Domingo Palau, membre de l’Apellc. El text reflexiona sobre la responsabilitat que tenim els catalanoparlants […]\nArticle d’Elena Salinas: «Que no ho heu entès… Dic… Escoltat?»\nAquest dimecres 26 de gener es publica, a l’espai de l’Apellc al Diari de Tarragona, l’article «Que no ho heu entès… Dic… Escoltat?», signat per Elena Salinas, filòloga catalana i membre de l’Apellc. El text reflexiona sobre les necessitats educatives reals per aconseguir que els alumnes […]\nL’APELLC impulsa quatre grups de conversa en català a Tarragona\nAquesta setmana han començat, oficialment, a la Biblioteca Pepita Ferrer de Torreforta, els grups de conversa en català de la iniciativa Xerrem Junts a Tarragona, impulsada per l’Associació de Professionals i Estudiosos en Llengua i Literatura Catalanes (APELLC). L’activitat compta amb la participació d’un total […]\nArticle de Magda Aragonès: «Gràcies!»\nEl passat dissabte 8 de gener es va publicar, a l’espai de l’Apellc al Diari de Tarragona, l’article «Gràcies!», signat per Magda Aragonès i Ros, professora de català i membre de l’Apellc. El text gira a l’entorn de les classes de català per a adults. […]\nFacebook Twitter Rss Tiktok\nAvinguda de Catalunya, 35 43002 Tarragona


Creaci� i gesti� de campanyes de banners - ODW Marketing\nCreaci� i gesti� de campanyes de bannersDissenyem els banners i gestionem la campanya en els llocs web m�s adequats per obtenir el major rendiment possible\nUna altra forma de publicitat online s�n les campanyes de Banners. Perqu� aquestes campanyes siguin realment efectives s'han de cuidar tots els detalls: des del disseny propi del banner fins a la selecci� dels llocs webs on es mostraran.\nAquestes campanyes de banners ens permeten segmentar molt la campanya publicit�ria, dirigint-la a un target molt espec�fic, augmentant aix� el ROI (retorn de la inversi�). A m�s a m�s, amb les nostres eines, vost� podr� fer un seguiment exhaustiu de la campanya i veure'n els resultats a temps real.\nCom gestionem les campanyes de banners\nDefinici� d'objectius: definim els objectius que es volen aconseguir amb la campanya i que condicionar� la manera d'enfocar els banners i els llocs on s'han de publicitar.\nSelecci� dels llocs web: seleccionem els llocs webs m�s adequats per realitzar la campanya i obtenir el major rendiment, en funci� del target objectiu de la campanya i del pressupost que s'hi vulgui destinar.\nCreaci� dels bannes: creem els banners en les mides i formats necessaris segons on s'han de publicitar. Podem crear diferents tipus de banners (est�tics, gif animat o flash).\nMonitoritzaci� i an�lisis de resultats: en tot moment podr� comprovar els resultats de la campanya que s'estigui portant a terme i li emetrem informes peri�dics per analitzar el rendiment de la campanya.


Els intents de suïcidi es van incrementar a Andorra el 2021, segons el servei de Salut Mental del SAAS - La Valira\nEls intents de suïcidi es van incrementar a Andorra el 2021, segons el servei de Salut Mental del SAAS\nEl servei de Salut Mental del Servei Andorrà d’Atenció Sanitària (SAAS) ha detectat un increment del nombre d’ingressos per intents de suïcidi des del gener del 2019 i fins a la data d’avui. El 2021 es van atendre 45 intents autolítics, el 2020 37, i el 2019 22.\nLes dades han estat facilitades per l’exministre de Salut, Joan Martínez Benazet, per contestar una pregunta que en aquest sentit li va formular la consellera general del grup socialdemòcrata, Susanna Vela, i publicada aquest dijous al Butlletí del Consell General.\nPer grups d’edat, l’any passat es van registrar 9 intents de suïcidi en adolescents, tots en dones, i 29 en adults, 10 en homes i 19 en dones.\nUna tendència similar respecte el 2020, on es van atendre dos intents d’autolesió en nois adolescents, 11 en homes adults i 23 en dones adultes. Des de principi d’any, el SAAS ha atès un sol cas d’intent de suïcidi d’un adult. En aquests darreres franges d’edat, el 2019 es van produir 18 casos, 34 el 2020 i 29 l’any passat.\nEntre les noies adolescents el 2021 hi va haver 9 temptatives entre adolescents noies que hi va haver el 2021. Del 2019 fins avui, en joves d’11 a 17 anys hi ha hagut 13 intents de suïcidi, i 9 van ser noies l’any passat. El 2021 també va ser impactant entre els majors de 65 anys. Dels 10 casos registrats entre el 2019 i el 2021, 7 van tenir lloc el darrer any.\nSegons Martínez Benazet, “la major part dels casos és probable que ingressin a la Unitat d’Aguts, on rebran l’atenció oportuna. En cas que no ingressi, si el pacient ja es troba en seguiment pel servei de Salut Mental, es genera una visita ambulatòria preferent amb el seu psiquiatre referent en menys de deu dies. Si no, cal assignar-li una primera visita amb un psiquiatre en menys de deu dies”.


Argimon refreda les expectatives de descomptes per a espectacles a canvi de vacunar-se Argimon refreda les expectatives de descomptes per a espectacles a canvi de vacunar-se – El Món\nArgimon refreda les expectatives de descomptes per a espectacles a canvi de vacunar-se\nEl conseller de Salut diu que s'ha de valorar l'esforç que es dedica i el benefici que se'n treu\nBarcelona Joan Antoni Guerrero Vall 10/09/2021 1:55 pm\nEl conseller de Salut, Josep Maria Argimon, ha refredat aquest divendres les expectatives que aquesta setmana s’han aixecat respecte a prossibles incentius per estimular la vacunació en aquells grups d’edat on s’ha contemplat una frenada, concretament entre els 20 i 29 anys. Arigmon ha comentat que són “molts els esforços” que s’han de destinar per incentivar aquesta vacunació en determinats grups i cal valorar “els beneficis” que pot reportar l’actuació. En definitiva, el conseller ha vingut a dir que es podrien estar dedicant esforços per estimular la vacunació i que els punts percentuals de més que en la cobertura vacunal tampoc serien espectaculars.\nAquesta setmana, en una entrevista a Catalunya Ràdio, la secretària de Salut Pública, Carmen Cabezas, va dir que s’estaven estudiant possibles actuacions, entre les quals descomptes per anar al teatre o concerts per a les persones que es vacunessin. Ara bé, va dir que s’havia de mirar que no suposés una discriminació per les persones que ja s’han vacunat.\nExperts consultats per EL MÓN han asssegurat també aquesta setmana que Catalunya estaria arribant al seu sostre vacunal ben aviat. Alguns han dit que el 80% de pauta completa podria ser el sostre, si bé Salut confia poder arribar al 85 o 90%. Aquests experts també han incidit en la necessitat d’aplicar incentius i estratègies diferenciades per cada col·lectiu. Un estudi a Alemanya ha demostrat que les incentius poden augmentar un punts percentuals la cobertura vacunal. Argimon ha dit que quan hi hagi alguna decisió presa en aquest sentit es comunicarà.\nfalco 10/09/2021 3:18 pm\nDe descompte i bonificacions perque es vacunin , res de res. A veure aquesta franja de 20/40 anys, els seus pares a la majoria els han vacuntat de tot el que es vacuna quant ets petit. Per altre costat alguns segur que son pares i hauran fet el mateig amb els seus fills. A partir d'aqui el que no esd vacuni es llire del tot per fer el que vulgui, pero clar mentres no afecti al demes. El que agafi el covid ( i ojala que mai ho agafin), els que ens hem va unat no tenim que pagar rl elevadisim cost que representa entrar al hospital o pitjor a la UCI. ¿Oi que ha sigut ell que no ha volgut? doncs que asumeixi les consecuencies i pagui el cost de estar al hospital. A Alemanya ja ho estan fent\nQuin tros d'ase! 10/09/2021 4:24 pm\nI al que tingui un accident per agafar el cotxe tampoc, ell s'ho ha buscat. I el que tingui un atac de cor per no fer més exercici igual. I al que tot i la vacuna també vagi a la UCI, tampoc, per no haver-se posat una tercera dosi, i... Que et penses que els no vacunats no paguen impostos pel dia que a tu t'hagin de tractar a la unitat de psiquiatria?\nMés espectacle no, gràcies! 10/09/2021 4:26 pm\nQuin millor espectacle que el que ens ofereix la conselleria amb les seves bestieses i canvis de criteri habituals?\nMoncho 10/09/2021 8:50 pm\nFalco saps el que et dic que em pots besar el cul sub...\nAirausu 10/09/2021 11:23 pm\nEl HC Argimon ens hauria d'explicar si es vacuna al 100% de la població, com es compararà la població vacunada amb la població control a nivell d'efectes adversos?? En cap experiment s'elimina el grup control. Mai. Per què no us interessa tenir gent sana sense vacunar?


Lectures del retorn: El Niño es fa gran i promet calor\nEl Pacífic equatorial és una gran màquina de moure calor; normalment, una màquina de refredar la superfície de l'oceà amb aigües fredes procedents del fons marí. Com ho fa això? En condicions neutres i en situació de La Niña, els vents alisis que bufen de llevant empenyen les aigües superficials cap al Pacífic occidental (les Filipines, Indonèsia, Papua-Nova Guinea). Aquest mateix fenomen genera, a la costa pacífica de Sud-Amèrica, l'aflorament d'aigües fredes procedents del fons de l'oceà i del Pacífic sud. Són aigües que pugen "a refrescar" la superfície del mar i, de retruc, l'atmosfera: un sistema de regulació tèrmica que, en les últimes dècades, també absorbeix una part significativa de l'excés de calor degut a les emissions humanes de CO2 i altres gasos amb efecte d'hivernacle.\nCada uns quants anys, al Pacific occidental els alisis deixen de bufar de llevant i comencen a fer-ho de ponent, empenyent les aigües calentes superficials cap a Sud-Amèrica. Enfront d'aquest continent, els alisis segueixen bufant de ponent però molt afeblits. Tot plegat impedeix l'aflorament d'aigües fredes al Pacífic oriental. El resultat és que una gran massa d'aigua calenta s'embassa a la superfície del Pacífic equatorial, d'Indonèsia a Sud-Amèrica. Simplificant un mica, això és El Niño: la màquina d'empassar-se calor del Pacífic s'ha frenat i, ara, l'oceà cedeix molta calor i humitat a l'atmosfera. Això té moltes conseqüències. Una d'elles és, normalment, un augment de la temperatura mitjana a la superfície Terra, és a dir, un any més calent que la mitjana. D'altres efectes són: molta evaporació i convecció al Pacífic equatorial, amb aiguats a la costa pacífica sud-americana i a Califòrnia, més ciclons tropicals al Pacífic, menys ciclons a l'Atlàntic, sequera i incendis a Indonèsia i Austràlia...\nDurant els primers mesos del 2014 s'anunciava un Niño que finalment no va arribar. Tot i així la temperatura mitjana de la Terra de l'any passat va ser una mica més alta que la del 1998, quan es va desenvolupar el Niño més bèstia que s'ha registrat des que el fenomen s'estudia científicament. Enguany, des del març s'ha declarat El Niño. Primer amb una intensitat baixa, però ara amb una força creixent i amb elevades probabilitats de sobreviure a la tardor (90%) i al proper hivern (85%), segons el pronòstic del juny de la NOAA. Per tant, tenim un Niño persistent i probablement intens que s'aixeca sobre les espatlles d'una nova normalitat tèrmica establerta pel canvi climàtic antropogènic: tretze dels catorze anys més calents des del 1880 s'han registrat al segle XXI. Això ha estat així fins i tot quan en el que portem de segle no hi ha hagut cap Niño comparable al del 1998.\nPartint, doncs, de l'elevada temperatura del 2014 i amb un Niño persistent i possiblement força intens, són bastant elevades les probabilitats que l'any 2015 sigui, amb diferència, el més calent des del 1880. Serà així? La resposta, a final d'any.\nPublicat per Geococcyx a 17:09\nAnònim 15 de juny de 2015 a les 11:07\nA part del Niño també cal fixar-se en la Niña ;)


Muguruza i Venus Williams disputen avui la final femenina de Wimbledon - Empordà\nMuguruza i Venus Williams disputen avui la final femenina de Wimbledon\nAhir va quedar definida la final del torneig en del quadre masculí, que jugaran Marin Cilic i Roger Federer\nEFE/DDG 15.07.2017 | 06:30\nGarbiñe Muguruza té avui (15 h) l'oportunitat d'emular la seva actual entrenadora, Conchita Martínez, i convertir-se en la segona espanyola que guanya el Grand Slam londinenc. No ho tindrà gens fàcil, ja que al davant tindrà l'experimentada Venus Williams, per tothom, fins i tot per l'espanyola, un exemple a seguir. L'americana ha superat els problemes amb la seva malaltia, la síndrome de Sjögren, que afecta al seu nivell d'energia i causa fatiga i dolor en les articulacions, que fins i tot va obligar a abandonar l'Open dels EUA el 2011 en primera ronda. Muguruza, que ja va perdre la final d'aquest torneig l'any 2015, va dir que «totes dues tenim possibilitats, però em veig amb més opcions que fa cinc dies».\nD'altra banda, ahir va quedar definidia la final de Wimbledon en categoria masculina. El croat Marin Cilic i el suís Roger Federer disputaran un partit per alçar-se amb un dels trofeus més prestigiós del panorama tenístic mundial. Federer, que si guanyés el títol demà tornaria al número 3 de l'ATP, es va desfer en semifinals de Berdych (7-6; 7-6; 6-4) i arriba a la gran final sense concedir ni un sol set a cap dels seus rivals. Al davant tindrà Marin Cilic, que es va plantar a la última ronda després de fer fora Sam Querrey (6-7; 4-6; 6-3; 7-6; 6-3) després de remuntar els dos primers sets.


S'escriu amb maj�scula quan forma part del nom d'un �rgan, tant si se'n menciona la denominaci� completa com si va abreujat i pot ser substitu�t en el mateix context pel nom complet, per exemple quan �s introdu�t per l'article definit:\n› Tractaran la q�esti� en la Comissi� d'Interior del Congr�s dels Diputats.\n› La Comissi� d'Assumptes Exteriors ha sol�licitat explicacions al ministre, per� este ha indicat que el seu departament no �s competent en la mat�ria i que, per tant, no t� sentit una compareixen�a davant de la Comissi�.\nPer� s'escriu amb min�scula quan va determinat per un possessiu, demostratiu o per una altra expressi� amb valor anaf�ric, o quan va acompanyat per un adjectiu o complement amb valor especificatiu que no siga la part espec�fica del nom de l'organisme: esta comissi�, la nostra comissi�, l'esmentada comissi�..., ja que en estos casos no es tracta d'un nom propi abreujat, sin� d'un nom com� amb el significat l�xic usual.\n› No t� sentit una compareixen�a davant d'esta comissi�.\nTamb� s'escriu amb min�scula quan s'usa en sentit gen�ric:\n› Formarem una comissi� que gestione els temes pendents.


Programa complert i últimes places disponibles\n23 maig, 2022 23 maig, 2022 BizarroCon Barcelona\nJa tenim el programa complert de la BizarroCon Barcelona de 2022. El pots consultar en aquest enllaç.\nTambé us informem que a dia d’avui, 23 de maig de 2022 estan esgotades les places a l’habitació per a dones i que només quden dues places de tres nits a la d’homes.Per a més informació sobre llistes d’espera, ens podeu contactar a l’email bizarroconbarcelona(arroba)gmail.com\nPrimeres confirmacions del programa\n8 març, 2022 8 març, 2022 BizarroCon Barcelona\nJa tenim les primeres confirmacions del programa: 3 tallers, 2 xerrades, 1 torneig y 1 concert. Es poden consultar en aquest enllaç.\nInscripcions obertes pera a la edició 2022\n16 febrer, 2022 16 febrer, 2022 BizarroCon Barcelona\nJa et pots inscriure a BizarroCon Barcelona 2022.\nAquest any pots regalar o demanar que et regalin la inscripció. Segueix les instruccions del formulari o contacta amb nosaltres i et comentem.\nI no oblidis revisar la nostra política antiassetjament.\nVens? Comparteix-ho amb l’etiqueta #BizarroConBCN!


Un incendi d'habitatge a Cunit crema electrodomèstics i la instal·lació elèctrica\nL'incendi s'ha produït en una casa del carrer Calafell de Cunit.\nTres dotacions dels Bombers han treballat en l'extinció del foc, el qual no ha causat ferits\nActualitzada 16/10/2018 a les 09:04\nEls Bombers de la Generalitat han treballat, la matinada d'aquest dimarts 16 d'octubre, en un incendi d'habitatge a Cunit. El foc s'ha originat en una petita edificació adjunta a l'habitatge i ha cremat la instal·lació elèctrica i diversos electrodomèstics. Sortosament, no hi ha hagut ferits.\nL'incendi s'ha declarat a la 1.19h en una casa de dues plantes del carrer Calafell de Cunit. L'estança on s'han produït les flames ha estat una caseta adjunta al domicili, on ha cremat la instal·lació elèctrica, una rentadora i una secadora. No hi ha hagut danys personals.\nUn total de tres dotacions dels Bombers han treballat en les tasques d'extinció el foc, així com en la ventilació de l'habitació afectada, la revisió de la instal·lació elèctrica i la revisió dels punts calents. Els vehicles s'han retirat del lloc cap a les 2.30h.\nComenta el contingut : Un incendi d'habitatge a Cunit crema electrodomèstics i la instal·lació elèctrica


Taller de bombes de llavors al Tancat de la Pipa - ACCIO ECOLOGISTA-AGRO\nArrel de la web > AE-Agró > Agenda > Taller de bombes de llavors al Tancat de la Pipa\nVine a l’Albufera a gaudir d’un dia de vacances en la natura!!!\ndimarts 25 de juny de 2019, per AE-Agró\nDIMARTS 25 DE JUNY: L’estiu ja està ací i al Tancat de la Pipa continuem amb el nostre programa de voluntariat ambiental. La pròxima cita serà el dimarts 25 de juny, de 10:00 a 13:00 hores, quan Acció Ecologista-Agró et convidem a participar en un taller de fabricació de bombes de llavors amb la tècnica Nendo Dango.\nSi vols gaudir d’un dia de vacances al Parc Natural de l’Albufera, vine a esta activitat que compta amb la col·laboració de la Confederació Hidrogràfica del Xúquer (CHX) i l’Ajuntament de València. Per a participar només has d’apuntar-te seguint les indicacions del següent enllaç: Taller de Nendo Dango al Tancat de la Pipa. Si necessites més informació, pots realitzar la teua consulta a través del correu electrònic visitas@tancatdelapipa.net.\nT’esperem en esta àrea de reserva, que custodiem amb els companys de SEO/BirdLife, per a treballar amb fang i elaborar bombes de llavors amb les quals pintarem de verd les llacunes del Tancat de la Pipa. Participa!!!\nVeure en línia : Celebrem el Dia Mundial de la Biodiversitat al Tancat de la Pipa


Entra en funcionament el primer ascensor del barri del 25 de Setembre - Ajuntament de Rubí\nEntra en funcionament el primer ascensor del barri del 25 de Setembre\nEntra en funcionament el primer ascensor del barri del 25 de Setembre L’objectiu d’aquesta infraestructura, que s’ha col·locat a l’exterior del bloc 32, és eliminar les barreres arquitectòniques existents. https://www.rubi.cat/ca/ajuntament/comunicacio/sala-de-premsa/notes/entra-en-funcionament-el-primer-ascensor-del-barri https://www.rubi.cat/@@site-logo/ajuntament-de-rubi.svg\nL’objectiu d’aquesta infraestructura, que s’ha col·locat a l’exterior del bloc 32, és eliminar les barreres arquitectòniques existents.\nJa està en funcionament el primer ascensor que s’ha instal·lat al barri del 25 de Setembre. Aquestes obres han estat subvencionades per l’Ajuntament de Rubí i l’empresa pública ADIGSA, adscrita a la Generalitat de Catalunya, en virtut del conveni signat el 10 de setembre de 2008 i ampliat el maig del 2009.\nAixí, dels 43 blocs de pisos que hi ha al barri del 25 de Setembre, uns habitatges que es van construir a la dècada dels ‘60 per donar acollida als damnificats de la rierada de 1962, un ja disposa d’ascensor. El conveni té un caràcter voluntari, és a dir, que només s’aplica en aquelles comunitats de veïns que es mostren interessades a acollir-s’hi. Quatre blocs més han manifestat el seu interès per a instal·lar un ascensor. Ara hauran d’iniciar els diferents tràmits per a poder fer-ho realitat.\nA banda de l’aportació municipal, l’Ajuntament de Rubí bonificarà el 95% de la quota de l’impost de construccions (entre 3.000 i 5.000€, en funció del cost total de l’obra que s’estima que sigui d’entre 100.000 i 120.000€). El consistori també bonificarà el 100% de l’import de la taxa per llicències urbanístiques, d’acord amb les ordenances fiscals del municipi en actuacions destinades a suprimir barreres arquitectòniques. Així mateix, en el supòsit que l’ascensor s’hagi d’ubicar a l’exterior, ocupant via pública, com és el cas del que s’ha instal·lat al bloc 32, l’administració local cedirà l’ús de l’espai mitjançant un conveni.


"La lluna en un cove", revista literària en català: “La neu fosa (I)”, Maria Guasch\n“La neu fosa (I)”, Maria Guasch\n“La neu fosa (I)”, Maria Guasch ~ (Fragment): Just abans de passar el pont, la claror de l’últim fanal del poble quedava diluïda en el cel resplendent del capvespre. Fins que no s’il·luminés la finestra de cal Pastor, aquest seria l’únic llum que trobaria el carro fins a arribar a la masia. L’Anna evocava mentalment el camí i, sense adonar-se’n, esperava l’arribada del Miquel. S’havia fet a la rutina, malgrat tot. ~ Hi va haver un cop brusc al portal i va posar la mirada al rectangle pàl·lid per on entrava la tarda, a l’escletxa de la porta entreoberta del corral. El xal blanc de la Cecília semblava flotar tot sol cap al centre del pati. Poc a poc, va anar distingint la silueta de la dona. Amb un gest, la seva cabellera fosca va cobrir part del teixit, i de sota les puntes encara sobresortia el serrell de la llana, gronxant-se cap al cantó del vent. L’Anna sabia que estava inquieta i el fet de saber-ho la va molestar. -- “La neu fosa (I)”, de Maria Guasch, es troba en el número 47 de "La Lluna en un Cove".


La CUP dona un mes al Govern perquè faci efectiva la proclamació de la república | Catalunya | EL PAÍS Catalunya\nLa CUP dona un mes al Govern perquè faci efectiva la proclamació de la república\nEl secretariat del partit proposarà al seu consell polític suspendre l'activitat parlamentària dels diputats\nBarcelona 11 OCT 2017 - 09:38\tCEST\nLa diputada de la CUP Anna Gabriel abans d'intervenir al Parlament. Quique García EFE\nLa CUP va exigir ahir a la nit a Carles Puigdemont que fixi un termini màxim d'un mes per negociar amb els interlocutors internacionals i el Govern central la proclamació de la república catalana. Visiblement contrariats, els anticapitalistes van explicar que a última hora es va canviar el guió de la jornada per facilitar aquesta negociació. El secretariat de la CUP proposarà al seu consell polític, el l'òrgan màxim polític de la formació, suspendre l'activitat parlamentària dels diputats per no tornar “en cap cas” a un Parlament en una comunitat autònoma.\nDIRECTE Puigdemont declara la independència de Catalunya, però proposa deixar-la en suspens\nLa revolució amb una xocolata desfeta\n“Decepció” entre els independentistes concentrats al voltant del Parlament\nQuim Arrufat, portaveu del secretariat de la CUP, va confessar que els anticapitalistes sentien “cert desconcert” per com s'havia desenvolupat la jornada en què no es va acabar de proclamar la república catalana. L'exdiputat va precisar que una hora abans de l'inici de la sessió es va canviar el guió que havien consensuat amb el Govern i amb Junts pel Sí després del referèndum de l'1 d'octubre. “La cadena de confiances amb Puigdemont no ha quedat trencada, però sí tocada”, va afirmar Arrufat.\nEnvoltat per tot el secretariat, Arrufat va recordar que la posició de la CUP sempre havia estat declarar la independència i proclamar la república per poder encarar una negociació amb l'Estat d'igual a igual. “No s'ha proclamat, tot i que Rajoy entengui que sí”, va afirmar en al·lusió al discurs que simultàniament estava pronunciant la vicepresidenta del Govern central, Soraya Sáenz de Santamaría. La sensació entre els anticapitalistes és que la suspensió no evitarà la reacció de l'Estat contra la Generalitat.\nCompromesa des del primer dia en la mobilització, la CUP estava absolutament convençuda que Puigdemont compliria l'acord i proclamaria la república. Els diputats anticapitalistes asseguraven que estaven consensuant un document que al final no va prosperar.\nEl retard del ple\nLa compareixença de Carles Puigdemont estava programada per a les 18.00, però va començar amb una hora de retard. El mateix president va demanar una hora addicional per negociar in extremis un canvi en els termes. Es va reunir amb diversos diputats anticapitalistes per explicar-los que canviava el guió pactat i que deixava en suspens la declaració d'independència per explorar més diàleg.\nLa CUP assegura que el pacte era declarar la independència sense cap tipus d'adjectius. El que es va aprovar, va assegurar Arrufat, “genera una confusió en camp propi que serà difícil de reconduir”. “La CUP no permetrà que aquesta legislatura acabi sense aplicar els resultats. Volem donar un missatge de tranquil·litat i no permetrem que s'acabi sense que es pugui aplicar la declaració”.\nDurant el ple, després de la compareixença de Puigdemont, la diputada Anna Gabriel va pujar al faristol de la Cambra i va revelar que havien preparat una intervenció solemne en deu idiomes diferents per a la sessió. Al final no la van pronunciar i va parlar ella sola. “Ens hauria agradat fer una proclamació solemne. Tocava això. I hem perdut l'ocasió. Era l'únic instrument eficaç”, va afirmar. La diputada va mostrar el seu desengany després que molts ciutadans, en al·lusió als més de dos milions de persones que van participar en la votació de l'1 d'octubre, haguessin optat per desobeir l'Estat i el Tribunal Constitucional. “No podem suspendre els efectes de res. Amb qui mediarem? Davant d'un Estat que amenaça, persegueix, amb forces policials i militars, que agita l'extrema dreta, que nega els drets polítics i civils bàsics?”, es va preguntar. Això sí: Gabriel va rebutjar la “moral de la derrota” i va avisar que no pensen renunciar a res. “No hi ha derrota que valgui; comença una nova etapa de lluita”.


Quatre Camins: desenes d'agressions a funcionaris i una direcció ausent\nNou episodi violent al centre penitenciari de Quatre Camins. Aquest dijous 4 d'octubre es va produir una "agressió salvatge" per part d'un intern a una treballadora del CIRE (Centre d'Iniciatives per a la Reinserció) que, segons ha denunciat el sindicat CSIF, va ser colpejada violentament al terra d'un taller.\nBatussa de presos a Quatre Camins\nAfortunadament la immediata presència d'un cap de serveis, diversos funcionaris de protocol i algun altre CUSI (Unitat de Servei Interior) van impedir que la situació anés a més.\nDesprés d'aquesta agressió, el sindicat exigeix al director general que prengui cartes en l'assumpte i demana la seva dimissió immediata. En un comunicat, CSIF sosté que "és intolerable que la setmana passada en el motí del MR-2 el director no es personés en el mòdul i es dediqués a visionar les càmeres des del seu despatx".\nJuan Luis Escudero, portaveu del sindicat, ha afirmat a Catalunyapress que "el número de les agressions és alarmant no, el següent", afegint que "la presó de Quatre Camins està registrant més del 50% de les agressions de tot Catalunya".\nPer això tots els sindicats del sector es manifestaran el dimarts 9 davant de la presó per exigir el cessament fulminant del director per la seva falta de suport als funcionaris del centre i la seva "actitud prepotent".\n"La direcció de Domingo Estepa sempre tracta de donar la volta a la truita i intenta acusar els funcionaris de males pràctiques en comptes de prendre mesures contra les agressions", denuncia Escudero.\n"Aneu-vos d'una vegada, aneu-vos d'aquest centre perquè són vostès pitjors que les 10 plagues d'Egipte i ens portaran a l'Apocalipsi", sentencia CSIF en el comunicat difós després de la nova agressió.


El PSC demana al Parlament dades d’accidents amb fauna - El Periòdic d'Andorra\nEl PSC demana al Parlament dades d’accidents amb fauna\n#Ordeig destaca que hi ha més de 280 dubtes sobre les xifres de xocs\nEl diputat del grup del PSC, Òscar Ordeig. | TONY LARA\nEl grup del PSC al Parlament de Catalunya ha presentat una bateria de preguntes sobre els accidents de trànsit provocats per animals salvatges.\nConcretament, el grup socialista vol conèixer la incidència d’aquests sinistres a cada comarca, tenint en compte que la situació afecta especialment les comarques de Lleida i del Pirineu i que, a més a més, provoca danys a plantacions agrícoles, segons ha informat RàdioSeu. Així, el diputat urgellenc Òscar Ordeig, destaca que s’ha registrat més de 280 preguntes sobre aquesta qüestió, amb l’objectiu de conèixer l’evolució entre el 2010 i el 2015.\nOrdeig considera que aquesta iniciativa «respon al fet que hem detectat com els darrers anys augmenten aquest tipus d’accidents, atesa també la creixent població de fauna salvatge, entre la que preocupa especialment la de porcs senglars».\nEl parlamentari demana «conèixer amb el màxim d’exactitud tant les dades pel que fa a la sobrepoblació d’animals salvatges com les conseqüències». Finalment, Ordeig apunta que mentre esperen la resposta del govern, «la situació continua sent preocupant».