El centralisme i la periferia - El Periódico Mediterráneo\nEl centralisme i la periferia\nTenia raó la presidenta de la comunitat de Madrid quan va afirmar que Madrid és Espanya i Espanya és Madrid. Sols va tenir que mirar-se el melic per reflectir la realitat que s’està vivint. Tot gira de una manera centrípeta al voltat d’aquesta capitalitat. Té tots els poders de l’estat en el sentit físic, i administratiu. El Qm. zero del que se’n orgullis no sols significa que tot el sistema radial de comunicacions passa per Madrid, també tot el sistema d’organització administrativa, econòmica, política o judicial. Res no es fa sense permís de Madrid. Tot lo altre es perifèria. Tant sols tinences. Essent la més rica –un 19% en el PIB espanyol– ocupa el lloc sisé --7%-- en industrialització. Es una capital de funcionaris, centres econòmics des d’on es pot pressionar als poders de l’estat i empreses de serveis. És com un forat negre. Tot va per a Madrid. I ara caldria afegir el dumping fiscal –si no vols caldo dos tasses-- que ha posat de moda la Comunitat: llevant impostos als seus ciutadans i desprès demanant-ne a l’estat central al·legant manca de recaptació.\nLa unitat de la pàtria, o la indivisible pàtria comuna de tots els espanyols com diu l’article 2 de la Constitució, no té per què ser com actualment es gestiona. No significa ni comporta la centralitat. Aquesta ha estat sempre la font de tots els problemes territorials que, sobre la unitat del distints territoris, ha suportat aquest país. Algunes forces politiques glorifiquen la unitat de la pàtria per que existeix la possibilitat de la desunió. Lo qual demostra la feblesa d’eixa unió.\nMai no ha existit una voluntat de resoldre el problema de les diverses nacionalitats i regions històriques mes enllà de les autonomies tutelades que configuren el mapa nacional. Ni els reis anteriors a partir de Felip V, el calça llarga, primer borbó de la dinastia, ni la república ni el dictador, ni la grollera democràcia actual de la que tan es vanaglorien: ho han aconseguit. Tant mateix, com es pot comprovar amb infinitat d’exemples, des de 1978, hem anat enrere cada vegada més, sotmesos al centralisme estatal amb una tendència insultant, agreujant i discriminatòria per a alguns territoris. Al país Valencià s’ha mantes d’una manera o altra un finançament tant baix que en el sistema de liquidació de finançament autonòmic ocupem la posició… última!\tClar que ens sacrifiquen per a donar noves glories a Espanya. No es el que diu la lletra del himne de la exposició regional?\nConjunt de regnes afegits\nEspanya és un conjunt de regnes afegits uns als altres. Els uns per la força de les armes, altres per la força dels acords. El regne dominant va imposar a uns i als altres la llengua, la bandera, la prefectura de l’estat, la capitalitat, l’exèrcit, l’himne, la seua administració i les seues lleis i els diners que cal donar-los de paga setmanal. Si ho mirem amb deteniment, segueix existint eixa separació entre territoris. Encara que s’ha intentat impedir-lo per tots els mitjans: moviments de població, guerres o repressió no s’aconseguit la unió pretesa del regne dominant mes enllà dels territoris per ell aportats i conquerits als seus pobladors que expulsà. La conformació d’una nació unida no es imposar el silenci. Respectar al demés suposa parlar amb ells. la forma radical de depreciar a una societat es no parlar-li ni deixar-la parlar. Quan se li nega la paraula, es exclosa de la comunicació humana, se deixa de considerar-lo com a representat deixa societat. Seria bo donar llibertat a la societat per a decidir veritablement que es el que vol. Sobre tot si es creu que la sobirania nacional resideix en el poble del que brollen els poders de l’Estat. S’observa un sistemàtic interès per part dels grans partits politics d’aquest país de tornar a una centralització del poder, deixant a les autonomies tant sols amb el nom sense futur evolutiu. Algunes forces politiques, intenten crear un clima d’estat d’excepció. Hi ha opcions politiques que els funciona molt ve l’existència de violència per tal de justificar l’establiment de les seues normes de control de la societat.


Rosa Pons, una emprenedora incansable i apassionada d'Andorra\nde Mari Carmen Grau Ribot\t el 1 set. 2019\nEl que havia estat el somni de la Rosa Pons s’ha convertit en realitat. Primer, amb la construcció de l’edifici El Diamant, i després, amb l’obertura de The Embassy, un espai exclusiu que es vol convertir en l’abanderat d’una nova Andorra que aposta per atraure turisme amb un alt valor adquisitiu. La Rosa no es cansa de repetir que amb aquesta realització vol significar el seu agraïment a Andorra, un país que l’apassiona.\nLa Rosa Pons no és una persona a qui li agradi el protagonisme. Té la tendència a romandre discretament a segona fila i donar el rol principal als altres. Per això sempre ha estat reticent a concedir entrevistes, però hi ha moments en què cal obrir-se i treure el que un té ben guardat en el seu jardí secret. “La veritat és que em fa una mica de vergonya sortir a la portada…” confessa amb un somriure tímid. Però la conversa flueix i al cap d’una estona li brillen els ulls i es llança en un discurs emocionat sobre el que Andorra ha significat per a ella. “Aquest país m’ho ha donat tot i jo sempre he volgut tornar-li una petita part del que m’ha aportat” indica.\nLa joieria i la rellotgeria han format sempre part de la seva vida. “Recordo que només amb 14 anys quan sortia de l’escola, anava de seguida cap a la botiga on els meus pares m’esperaven per fer les compres, era una època on es venia molt. Compaginava els estudis amb la feina a la botiga, en aquell moment, els fills menors ajudaven els pares”. Ella encarna la sisena generació de joiers, els seus pares vivien a Lleida però després de la guerra es van traslladar a València. Un parent, també joier, propietari de la rellotgeria Solans d’Escaldes, els parlava sovint d’Andorra i van decidir traslladar-s’hi i provar sort. La Rosa enyora l’Andorra d’abans, “era entranyable, propera, tothom es coneixia, vaig viure una infància feliç en un entorn familiar amb molt d’amor. Tothom treballava amb ganes de prosperar i amb il·lusió, era una terra d’oportunitats, com ha estat sempre, tot i que ara cal que ens reinventem. Andorra té molt per donar, estic segura que la seva millor època encara ha d’arribar” afirma.\nAlguna vegada es va plantejar treballar d’alguna altra cosa que no fos la joieria?\nDoncs t’he de confessar que sí… Quan era joveneta tenia ganes de veure món, de viatjar… I m’hauria agradat ser òptica, però havia de seguir la tradició familiar, i els meus pares em van demanar que treballés a casa. La veritat, la idea no em va desagradar perquè la joieria és un món màgic. Estic satisfeta d’haver fet la meva carrera en aquest camp.\nCom es va crear la Joieria Suïssa?\nVan començar obrint una botiga petiteta, la Joieria Berna, a l’avinguda Meritxell. Després van comprar un terreny al mig del no-res, on van construir la Joieria Genève, als anys 1964-65. Amb aquesta botiga va revolucionar el mercat del país, ja que va fer venir un decorador professional i va muntar una joieria preciosa, que va marcar la diferència amb la resta. Més tard vam obrir la Joieria Suïssa i dues botigues més, una època on l’empresa es va anar ampliant.\nCom es va apassionar per les joies?\nVaig tenir la sort de conèixer el professor Muñoz Espinalt, creador de la psicoestètica, que em va ensenyar el perquè de la joieria, una cosa que jo tenia la necessitat d’entendre. Ell em va ensenyar la importància dels guarniments i el significat de les joies, que representen un sentiment molt profund i que va molt més enllà del tema econòmic. Les joies són obres d’art i, per damunt de tot, són paraules d’amor. A vegades és més fàcil expressar sentiments amb les joies que amb les paraules…\n“Andorra té molt per donar, estic segura que la seva millor època encara ha d’arribar”.\nAmb això diu que les joies estan reservades per a les persones amb possibilitats econòmiques?\nNo, perquè una joia no té per què ser cara. En general, la gent pensa que les joies són un luxe, però el més important és que el que les compra, tinguin la generositat de dedicar uns diners, pocs o molts, a comprar una joia per a la persona estimada que sempre recordarà un moment màgic de la seva vida i la persona que li ha regalat. I l’emoció perdurarà en el temps.\nCom va néixer la idea de construir El Diamant?\nTenia clar que ho havia de fer, havia de seguir el meu impuls. Tenia ganes de créixer professionalment, però a la Joieria Suïssa només comptava un espai de 80 m2. Venien les marques i em reclamaven un córner exclusiu, on es pogués expressar l’ADN de la marca. Va sorgir l’oportunitat d’aquest terreny, em vaig entusiasmar i m’hi vaig llançar de cap! Tenia clar que volia fer alguna cosa singular i, sobretot, tenia clar que volia plasmar el meu agraïment a Andorra per la gran sort d’haver pogut viure i desenvolupar-me en un país tan meravellós. Volia comptar amb un espai prou gran perquè les joies poguessin veure’s en tota la seva magnificència, perquè els clients gaudissin d’una gran diversitat de productes. No solament volia agrair al país l’oportunitat de la qual vaig gaudir, sinó que l’obra és també un homenatge a les sis generacions de joiers que tinc al darrere. I ara ja està en marxa la setena, ja que les meves filles han tingut també un paper molt actiu en tot el projecte.\nEl Diamant ha complert les expectatives?\nHavia de ser un edifici icònic i singular i que simbolitzés l’obertura del país cap al futur. Estic convençuda que una altra Andorra és possible, ha de ser capaç d’atraure clients amb un elevat poder adquisitiu. Perquè el “low cost” ens està matant… El país no ha d’anar cap aquí, sinó més aviat el contrari. Necessita una clientela de nivell que pugui gaudir de botigues exclusives amb grans marques. Tinc confiança en el projecte, soc una persona amb molta fe i que fa les coses amb el cor. Perquè si hagués hagut de fer El Diamant amb el cap, no me n’hauria sortit!\nA què respon el nom d’El Diamant?\nVam fer un concurs d’idees obert als arquitectes del país, els hi vaig explicar la idea i sobretot els vaig dir que volia que l’edifici fos icònic i que dignifiqués la nostra professió. Aquesta frase els va impactar, sobretot al Xavier Orteu, que va quedar impressionat i es va posar a treballar de seguida a partir d’aquesta idea. I així va néixer la façana d’El Diamant, la pedra preciosa que més dignifica la professió de joier.\nAra heu inaugurat una escultura també amb un diamant…\nSí, l’obra simbolitza el reconeixement a tots aquells emprenedors i treballadors que a principis dels 50 i posteriorment van apostar pel país i amb el seu esforç i compromís van contribuir decisivament a la transformació i modernització de l’economia andorrana. Es tracta d’homenatjar els pioners, dones i homes lluitadors, il·lusionats, pels qui no hi havia barreres ni limitacions, i van aconseguir entre tots que les nostres valls fossin un referent molt més enllà de les nostres fronteres. Aquesta escultura vol ser també una crida i una inspiració per a les noves generacions, perquè preguin com a exemple aquells pioners i amb l’esforç de tots, treballin per polir el valuós diamant que és Andorra. L’escultor Ángel Calvente va fer un gran treball.\nAmb The Embassy, la zona de l’avinguda Meritxell ha fet un pas endavant, “és un lloc on tot és art, des de la gastronomia fins a les joies, passant pels perfums d’autor, la galeria d’art, la marroquineria, l’òptica… s’hi pot trobar de tot a tots els preus, però tot amb un segell d’exclusivitat” indica, a la vegada que vol que es converteixi en un indret que aculli tota mena d’esdeveniments, “ha de ser un espai per a tothom, volem que The Embassy respiri Andorra”. Està convençuda del futur esperançador que s’obre a Andorra, tot i que és conscient que “té molts deures per fer, tots hem de treballar per tenir un país digne, on el comerç s’ha de reinventar”. Opina que aquesta és una feina de tots, “hem de respondre a les demandes del mercat, i tots ens hem d’esforçar. Andorra s’ha d’obrir al món i dotar-se d’infraestructures com l’aeroport. És imprescindible per al futur de la nostra economia, i estic convençuda que ens obriria noves possibilitats de desenvolupament. Avui els hotels estan fent una bona feina, estan oferint bons serveis, han entès que no s’ha d’atreure el client amb preus i descompte, sinó amb un conjunt d’excel·lències. Pel que fa al comerç, s’ha de reconduir i posicionar en la bona direcció, fugint de les franquícies, que uniformitzen el mercat”. La Rosa acaba amb una confessió: “Andorra és el meu país que adoro, m’ho ha donat tot. No em puc imaginar viure en un lloc que no sigui aquest”.\n“Les joies són obres d’art i, per damunt de tot, són paraules d’amor”.\nLa Rosa Pons Solans neix a València, tot i que als pocs mesos de vida es trasllada a viure a Andorra amb els seus pares. Va a l’Escola Francesa d’Andorra la Vella i després al Lycée Comte de Foix. Quan acaba els estudis entra a treballar a l’empresa familiar, una joieria que van obrir els seus pares. Viu en parella, té dues filles, la Meri de 45 anys i la Mireia de 41, i quatre nets, la Kiara i l’Àlvar de 9 anys, l’Íngrid de 7 i la Inés de 6. Entre les seves aficions destaquen la música, la lectura i el cinema.\nandorraEl DiamantEmprenedoraentrevistesPersonatge del MesRosa PonsThe Embassy


Fent camí per Austràlia: happy birthday in Brissie!!! 24!!!\n24 anys celebrats a l'altre punta del món. Lluny de la família i els amics. Moments d'alegria i tristesa que es barrejen... I és que el meu aniversari cau en moment crucials del curs previs a l'examen i a la despedida de la major part dels companys que tornen cap a casa o van a viatjar per australia uns mesos. Si, el final de tres mesos intensos d'anglès amb grans persones amb qui he passat dies i dies decidint què farem... cine, southbank, queen street, pubnight, moreton island, noosa, colangatta, tardes d'estudi, sushis, anzac square, surf, wirtings, readings, listenings, grammar, speaking... ha arribat.\nDesrpés de la celebracio del "Nadal" amb tota l'acadèmia era arriscat fer classe divendres matí. Però... tampoc no en vam fer... a veure si... pero... no! hahaha Vam anar a esmorzar tots junts i després cap a classe... Sorpresa!!!\nHAPPY BIRTHDAY TO YOU... HAPY BIRTHDAY TO YOU....\nDesprés d'aquesta sorpresa és moment de posar punt i final al curs. Graduació.\nAl vespre vaig anar a sopar amb els companys de pis!! Si, també va ser especial. Us poso el dia... he canviat de pis. Bé, no només jo.. tots els vivia abans!! I és que ahir 8 de desembre haviem de buidar el pis... i buscar-nos la vida en un altre lloc. Aixó ho vam fer. Ens ho van notificar dues setmanes abans, aixi que... entre final de curs, dies previs a l'examen i aniversari també vaig estar fent recerca per internet i donant veus a l'acadèmia per trobar nova habitació. Si, ho he aconseguit!! Ja estic al nou pis!!!\nI ara si, fotos del vespre del meu aniversari!!!\nPD: MOLTES, MOLTES GRÀCIES A TOTS PER LES VOSTRES FELICITACIONS!!! JA M'HA ARRIBAT EL VÍDEO... LA PROPERA ACTUALITZACIÓ... REFLEXIONS DEL VÍDEO!!!!\nGRÀCIES PAU I MIREIA PER LA CURRADA... SÉ QUE HA PORTAT MOLTA FEINA. SEGUR QUE L'HEU FET AMB MOLTES GANES I JO... L'HE DISFRUTAT COM MAI!!!\nEl millor regal de tots els companys, amics i coneguts a Brissie!\nUna forta abraçada a tots i fins la propera!!!\nPosted by Neus Roma Marfà at 15:57\njoan roma salvó 9 de desembre de 2011, a les 9:14\nNosaltres estem a Konya de conya, però fot un fred que pela!! Fins i tot ens ha nevat. Tenim algun problema per estar conectats però a la mínima oportunitat ho intentem.\nJa et farem l'explicació més endavant.\nMireia R 10 de desembre de 2011, a les 4:28\nCrec que aquest aniversari que has viscut no serà fàcil d'oblidar!!!! un aniversari a l'altra punta del món, nou hores més tard, a ple estiu, amb nous amics, diferent idioma...\nJa veig que t'ha agradat el video, ara a veure si te'l podem enviar amb millor cualitat!!!\nla cunyi ajjaaj\nNeus Roma Marfà 10 de desembre de 2011, a les 7:22\nMireia.. nou hores més tard??? Diria que son nou hores abans que vosaltres!!! hahahaha\nAi aquestes mates... es nota que ets de lletres!!! Necessites una teacher????!!! Vine a Austràlia que t'ensenyaré a comptar!!!\nMaria Marfà 10 de desembre de 2011, a les 13:06\nEns ho estem passant molt be, pero tınc una sensacio ben estranya ... estem tant repartits pel mon ... be, sort que el Pau ens cuida la casa i sera per poc temps ;)\nAra som a la zona de la Capadocia i avui hem visitat la vall de les xemeneies, una zona volcanica amb unes formacions geologiques creades per la propia natura durant mes de 20 milions d'anys .... Espectacular!!\nAnem molt ben acompanyats ... quasi be semblem de l'imserso ;)\nFa força fred, ens ha nevat i la temperatura esta sota zero.\nDema gaudirem d'uns banys turcs i passarem pel massatgista.\nCuida't i esperem que tot segueixi anant be.\nAra anem a veure el partit del Barça amb els companys de viatge a una habitacio de l'hotel, i hem fet una porra!!!\nMolts records de la Francesca i el Sebastia.\nNota: Aquests teclats turcs no tenen accents pero si tenen Ç (curios no?)


Sergio Lozano condueix el Barça Alusport cap a una nova Copa del Rei (6-3)\nEl jugador madrileny s'ha exhibit en la final de la Copa del Rei a Antequera contra ElPozo Múrcia i permet al Barça sumar el tercer títol de la temporada\nD.R. JOVER Barcelona 15/05/2012 21:36\n260x366 Javi Rodríguez aixecant el trofeu de campió / LNFS Javi Rodríguez aixecant el trofeu de campió / LNFS\nEl Barça Alusport s'ha proclamat aquest dimarts campió de la Copa del Rei de futbol sala per segona temporada consecutiva. Aquesta competició, creada fa dues temporades, només ha estat guanyada pels blaugranes.\nEls homes de Marc Carmona s'han imposat a un ElPozo Múrcia que ha començat millor el partit, però que no ha pogut aturar la piconadora blaugrana, que tot i no comptar amb Fernandao ha fet un gran partit. Sergio Lozano, amb un gol i diverses assistències, ha estat el jugador clau perquè el Barça sumés un nou títol, el tercer de la temporada (Copa d'Espanya, UEFA Futsal Cup i Copa del Rei).\nEn el primer temps el Barça ha anat de menys a més. Ha tingut un inici amb dubtes i ho ha pagat en el minut quatre. Esquerdinha s'ha aprofitat de la falta d'entesa entre Saad i Cristian i ha permès el pivot brasiler fer el 0-1. En aquell moment el Barça Alusport ha començat a reaccionar i ha estat molt més contundent i agressiu per entrar dins dels partit.\nAleshores, poc a poc, Wilde ha creat perill sabent-se moure per l'atac i al minut 12 ha provocat un penal. El pivot del Barça ha aixecat la pilota per sobre del porter de ElPozo Rafa i aquest l'ha obstaculitzat. El penal l'ha llançat Javi Rodríguez i el capità blaugrana no ha fallat situant l'empat a 1 en el marcador. En aquell moment el Barça ha començat a ser una piconadora fins el descans.\nSaad amb un fort xut des de fora de l'àrea ha fet el 2-1, mentre que Lin ha marcat el tercer en una gran jugada de Sergio Lozano, que ha conduït la pilota fins el vèrtex de l'àrea i li ha passat a Ari Santos, que li ha cedit al segovià Lin que no ha fallat (3-1). Els de Marc Carmona han passat per sobre dels murcians, però els han deixat amb vida.\nEn el segon temps els homes de Eduardo Sao Thiago 'Duda' han reaccionat i han tornat al partit. Han donat el primer avís mitjançant Kike i instants després han aconseguit retallar distàncies amb un gol de Saúl, que ha aprofitat una errada de Cristian, titular aquest dimarts en la final de la Copa. El 3-2 ha donat ales a ElPozo i a punt han estat d'empatar el partit en una ocasió de Kike i una altra del colomenc Dani Salgado.\nQuan menys s'ho mereixia el Barça, que ha estat sotmès a una gran pressió per part de ElPozo, ha arribat el 4-2 a falta de set minuts pel final. L'ha anotat el jugador de Pelotas Gabriel, que fins a darrera hora ha estat dubte. Quan l'equip de Múrcia s'ha bolcat a l'atac amb el porter-jugador, Dani Salgado ha tornat a retallar diferències amb el 4-3.\nSentencia el Barça\nPerò el risc de situar-se en atac de cinc és que l'equip contrari sentenciï el matx. En una jugada d'estratègia el Barça Alusport ha fet el 5-3 gràcies a Saad i Lozano -el millor del partit- i segons després fins i tot el porter Cristian Domínguez s'ha sumat a la festa anotant el sisè gol des de la seva porteria. Els blaugranes han sumat la seva segona Copa del Rei de la història i segueixen sent l'únic equip que ha guanyat una competició que només té dos anys de vida.\nLa Guàrdia Civil entra a les seus d'Òmnium i ANC


Cri-cri, ha arribat la plaga\nL’epidèmia va adoptar múltiples formes; també la del monstre que habita les cases, el que humilia i colpeja; el que abusa. Els comptes es van poblar de restes. No sortien. I les pinces que aguantaven tants equilibris van cedir\n26 de de desembre del 2020. 10:44\nEl so no va trigar a arribar. Un rumor llunyà. Semblava que es quedaria allà, en aquestes desgràcies alienes que cada vegada ocupen menys espai a les pàgines d’Internacional. Semblava. Va començar l’any amb la jura de càrrec dels 22 ministres. El Govern més progressista i feminista de la nostra democràcia recent. Aquest era el titular. Al cos de text no cabien més interrogants. ¿Resistiria? El Rei obria la legislatura i instava els partits a recuperar la confiança de la ciutadania. Ai, que dura que és l’hemeroteca. Puigdemont congregava més de 100.000 persones a Perpinyà. El govern de Sánchez i el govern de Torra constataven les seves diferències. I Trump salvava l’‘impeachment’. Fins que el cri-cri va deixar de sonar distant.\nUn núvol, una boira, un vel espès que va cobrir els carrers, es va colar sota les portes i va encegar ulls, orelles i boques. Una plaga amb fam infinita disposada a devorar, a arrasar el que trobés al seu pas. La incredulitat s’anava estenent així que el cri-cri avançava. ¿Com podia estar passant-nos això? El 14 de març es va declarar l’estat d’alarma. I el dia es contemplava des de la finestra. El tancament encara es faria més extrem 15 dies després. Només els treballadors essencials es movien per uns carrers fantasmagòrics, involuntaris protagonistes d’una pel·lícula de terror.\nVam tancar les portes i vam ser més conscients que mai de la nostra vulnerabilitat. La plaga va adoptar múltiples formes. També la del monstre que habita les cases, el que humilia i colpeja. El que abusa. Els comptes es van poblar de restes. No sortien. I van cedir les pinces que aguantaven tants equilibris. La cultura, la restauració, l’oci nocturn, el turisme... Retalls a mercè de la plaga. A les vuit aplaudíem els sanitaris. Les pèrdues sense comiats ens deixaven ferides obertes. El teletreball es va imposar, i ens va fer encara més desiguals. El malestar es mesurava pel nombre de metres quadrats. Alguns treien el millor de si mateixos. D’altres lluïen la seva pitjor versió. Vam sortir del confinament i els carrers continuaven semblant buits. ¿On eren els turistes? Les ciutats convertides en pobles. Les places, en patis d’esbarjo. Hi havia l’encant de recuperar els llocs arrabassats, però no alegria. Era un buit que feia olor de derrota.\nCri-cri, la plaga arrasa el planeta. Engoleix vides, colpeja l’economia i sacseja la política. El populisme conservador la va voler ignorar. Jair Bolsonaro, Boris Johnson, Donald Trump, fins i tot Javier Ortega Smith, tots van mirar de desafiar-la, fins que va estar a punt d’engolir-los. Les fronteres continuen convertides en murs. El mar, en cementiri. I la incapacitat per donar una resposta global al drama de la immigració multiplica el dolor.\nJoan Carles I ha patit la plaga del seu passat. El procés també està perdut en la seva pròpia boira. La gestió de la realitat ha fet callar alguns xarlatans, però la desesperança és terreny abonat per a la intolerància. Malgrat tot, el Govern progressista resisteix. I hi ha Pressupostos socials. No hi ha retolador que esborri un any de tragèdia, però hi ha espai per a l’esperança. La vacuna ja és aquí. La Unió Europea ha apostat per la solidaritat i el populisme conservador ha perdut el seu tron als EUA. Hi ha una oportunitat per a un món més just, més humà. Però això, si de cas, ja serà el 2021.\nDonald Trump Pedro Sánchez Joan Carles I Quim Torra\nExaltació de la rebequeria


Alimenta’t de forma saludable durant el cap de setmana | Faros HSJBCN\nDurant els caps de setmana acostumem a tenir més temps per a dedicar a la família i amics, aprofitant per fer activitats diferents, des d'excursions a la muntanya o a la platja, un pícnic al bosc o en un parc, sortir a dinar a restaurants, una tarda de sofà, pel·li i manta, si el bon temps no acompanya, entre molts altres.\nI en tots aquests espais podem continuar menjant de manera saludable sense deixar de gaudir ni un sol moment. El cap de setmana ens proporciona una certa flexibilitat (en horaris, en tipus d'aliments…) que sabent gestionar-la serà una part important també de la consolidació d'hàbits saludables.\nPer fer els àpats més saludables, la clau està en una bona planificació setmanal, distribuint tots els grups d'aliments recomanats, per assegurar-nos així de dur a terme una alimentació suficient i equilibrada durant tota la setmana.\nEl cap de setmana, com ja s'ha dit, no ha de ser una excepció, realment pot ser també una oportunitat. Una oportunitat per introduir aliments més sans en qualsevol dels espais de lleure que es realitzin, per involucrar els nens en la planificació, la compra i la cuina, i així coneguin els diferents aliments, la seva temporalitat i diferents maneres de cuinar-los. Això assegurarà una dieta variada i equilibrada en el futur.\nAquí et deixem alguns consells per posar en pràctica durant el cap de setmana:\nCerca receptes atractives i aprofita per cuinar-les amb els nens. Implica els nens en les diferents tasques des de l'elecció de la recepta fins a muntar la taula, aquesta és una bona manera d'aprendre, conèixer els seus gustos i compartir temps en família, a més d'estimular la independència i l'autoconfiança dels petits.\nAprofita per introduir nous aliments i estimular-ne la curiositat. Per exemple, podeu preparar una taula amb diferents varietats d'un mateix aliment per desenvolupar la seva memòria gustativa com unes olives verdes amb os, olives farcides i olives negres o bé diferents varietats de raïm.\nDeixa volar la imaginació a la cuina i sigues creatiu! Aprofita que tens més temps per preparar plats més elaborats o que requereixen més temps com el forn o els guisats. Quan inverteixis temps en plats de coccions llargues, aprofita per cuinar algunes racions de més i així poder-les congelar per a un altre dia o una altra setmana.\nTingues sempre a mà snacks saludables (fruita, fruits secs, hortalisses tallades, xips d'hortalisses deshidratades, sandvitxos, etc.). Pots tenir preparat un tàper amb fruites i hortalisses ja tallades i de diferents colors, llestes per picotejar. Aquests són ideals per portar a la motxilla i així evitaràs caure en la temptació de menjar aliments amb poc interès nutricional i arribar als menjars sense gana.\nAtreveix-te a “picniquejar” en un entorn agradable. Amb l'arribada del bon temps, organitza una excursió i aprofita per fer un pícnic. Normalment, per a un pícnic s'elaboren menjars que es poden transportar fàcilment i que es mengen freds. Per aquest moment hi ha multitud d'opcions saludables fàcils de preparar i portar com un hummus de cigrons o llenties amb verdures crues, broquetes de fruites, amanides de pasta, d'arròs o de llegums, creps, truites de verdures, de tubercles o fins i tot de llegums i entrepans originals (si pot ser amb pa integral o llavors i farcits saludables). I per refrescar-te, no oblidis l'aigua, que també pots saboritzar amb fruites i/o hortalisses.\nConverteix-te en turista gastronòmic de la teva zona. Descobriu restaurants locals que treballin amb productes de proximitat i de temporada. És una bona manera de fomentar el desenvolupament de l'economia local i afavorir la conservació de les petites empreses. Evita en tant que sigui possible, establiments de menjar ràpid ja que tenen una forta presència d'aliments ultra processats i rics en sucres, greixos i sal. I vagis on vagis, procura fugir del típic menú infantil a base de pasta i pollastre arrebossat amb patates fregides.\nAnima't amb una tarda de cinema! Si decideixes quedar-te a casa sempre és bon moment per veure una pel·lícula junts i aprofitar per preparar snacks saludables, unes crispetes casolanes són sempre una excel·lent opció, condimentades amb espècies i herbes aromàtiques o amb xocolata i ratlladura de cítrics, en la seva versió dolça, per exemple.\nA continuació, us proposem dues opcions de receptes ideals per cuinar amb els nens i poder gaudir del cap de setmana:\nEspaguetis amb tomàquets rostits i ou\nSeguir el mètode del plat per controlar quantitats.\nIngredients (per a 1 ració)\n• Formatge curat ratllat\n• Tomàquets xerry\n• Fruits secs torrats\n*En cas de no estar contraindicada.\nPeleu i talleu a làmines fines l'all i la ceba. Sofregiu-ho en una paella amb una mica d'oli durant deu minuts. Afegir els tomàquets sencers, barrejar i deixar sofregir conjuntament.\nTrossejar molt petits els fruits secs. Afegir a la cassola i barrejar.\nCoeu l'ou en un cassó cobert d'aigua uns deu minuts. Un cop cuit, refredar, pelar i ratllar.\nCoeu els espaguetis en un cassó amb abundant aigua el temps que indica el paquet. Escórrer i afegir directament a la paella del sofregit. Barregeu l'ou i remeneu-ho.\nAmanir amb sal, pebre, orenga i formatge ratllat.\nPoseu un rajolí d'aigua de la cocció i remeneu el conjunt fora del foc fins que el formatge es fongui i quedi ben lligat.\n30g de blat de moro per fer crispetes\n1 c/s d'oli d'oliva verge\nFormatge curat i romaní\nXocolata negra i taronja\nEn un bol de mida mitjana, apte per a microones, col·loqueu el blat de moro, l'oli d'oliva i una mica de sal.\nTapeu el bol amb un plat i introduïu-lo al microones a màxima potència durant quatre minuts aproximadament (dependrà de cada aparell).\nTreure del microones i condimentar al gust.\nPer a la versió salada, ratllar el formatge ratllat perquè es fongui amb la pròpia calor i escampar-hi el romaní picat.\nPer a la versió dolça, ratllar la xocolata negra i la pell de taronja.


Ni jo princesa, ni tu granota! — Verkami\nLaypanda i Anna Agulló\nUn punt de llibre il·lustrat per Laypanda\n+ Aparició als agraïments de la web\n+ Enviament peninsular\nUn exemplar de "Ni jo princesa, ni tu granota!"\n+ Un punt de llibre il·lustrat per Laypanda\n+ Una còpia d'una il·lustració de Laypanda DINA4\n+ Enviament internacional\nDos exemplars de "Ni jo princesa, ni tu granota!"\n+ Aparició als agraïments del conte i la web\nCuatre exemplars signats de "Ni jo princesa, ni tu granota!"\n+ Un punt de llibre il·lustrat de Laypanda\n+ Menció especial als agraïments del conte i la web\nPack llibreries i col·lectius\n10 exemplars de "Ni jo princesa, ni tu granota!"\nTres exemplars signats de "Ni jo princesa, ni tu granota!"\n+ Una aquarel·la original de Laypanda DINA4\n"Ni jo princesa, ni tu granota! " és un conte infantil il·lustrat que desmunta la fàbula de la princesa i la granota. Actualitzem el mite per tal de desfer estereotips sobre com han de comportar-se les nenes i com han de comportar-se els nens.\nEn Joan és un nen que es creu una granota amb cor de príncep. Un bon dia coneix la Lua i aquesta trobada portarà canvis importants a la seva vida. Poc a poc, en Joan descobrirà que les nenes i els nens no són tan diferents i que poden passar-s’ho molt bé jugant junts.\nAmb l'ajuda del conte, es poden treballar aspectes com la identificació, l'expressió i la gestió de les emocions, així com les habilitats socials. A més, el conte reforça un valor tan important com el de l'amistat.\n"Ni jo princesa, ni tu granota!" té 28 pàgines amb il·lustracions a tot color, tapes dures, encuadernació cosida i format quadrat.\nLes aportacions es destinaran a l’autoedició del llibre: Creació, impressió i distribució.\nLa recompensa principal és un exemplar físic de tapa dura del conte "Ni jo princesa, ni tu granota!". D'altra banda, amb determinades aportacions, també pots rebre punts de llibre il·lustrats, làmines o fins i tot una aquarela original de Laypanda\nFinalment, totes i tots els que col·laborin apareixeran a la pàgina d'agraïments de la nostra web i per les contribucions més elevades reservarem una pàgina al conte on constaran els seus noms per agraïr la seva contribució.\nSi aconseguim el nostre objectiu, esperem poder-vos enviar les recompenses en el plaç de dos mesos, tenint en compte que haurem d'imprimir-lo i fer els enviaments. És a dir que esperem que les recompenses us arribin durant el Gener de 2017.\nPàgina del conte\nPàgina de Laypanda, il·lustradora\nPàgina de Anna Agulló, autora\nPOTS TROBAR MÉS VÍDEOS A LA NOSTRA LLISTA DE YOUTUBE\nHola, Mónica! Hi ha una opció d'enviament internacional, però per a Balears, no fa falta. Amb l'opció d'enviament peninsular, ja t'ho faríem arribar a Balears. Ho hauríem d'haver especificat més. Disculpes i moltes gràcies per la pregunta!\nHola! He vist que mencionau que està inclòs en el preu "enviament peninsular". Us heu plantejat d'enviar a Balears? Seria molt més car?\nEns encantaria i farem tot el que estigui a les nostres mans per aconseguir-ho, però no ho podem assegurar!\nSi tot va be.\nPodeu adelantar l'edició, per poder tenir el llibre per les festes de Nadal i cap d'any?\nDe moment estem concentrades en fer realitat la publicació en català, però ens encantaria publicar-lo també en castellà. Esperem poder-ho fer més endavant.\nMoltes gràcies per l'interès i la felicitació!\nVolia saber si fareu el conte en castellà. Sóc de fora de Catalunya i la meva filla no ho entendrà en català.\nMoltes gràcies, i moltes felicitats pel projecte!


Moon'S End Hook Norton Regne Unit - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nMés informació sobre Moon'S End\nConvenientment situat a Hook Norton, Moon'S End és una base ideal des d'on explorar aquesta ciutat fantàstica. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nEl Moon'S End, s'esforça al màxim per tal que els seus hostes es tribin còmodes. Per tal d'assolir això, l'hotel compta amb els millors serveis i instal.lacions. Les carecterístiques més important de l'hotel inclouen Wi-Fi gratuït en totes les habitacions, Zones públiques amb Wi-Fi, aparcament de cotxes, instal.lacions de barbacoa.\nL'ambient de Moon'S End es reflexa en cada habitació. calefacció, aparell de televisió, reproductor de DVD/CD, nevera, renta vaixelles són només algunes de les comoditats a la vostra disposició. Durant el dia podeu gaudir de l'atmòsfera relaxant de jardí. Moon'S End és la vostra destinació si buscau allotjament de qualitat a Hook Norton.


L'escut més antic de Granollers, a L'Adoberia | Ajuntament de Granollers\nInici » L'escut més antic de Granollers, a L'Adoberia\nEl president de la Mutualitat Nostra Senyora del Carme "La Mútua" de Granollers, Joan Díaz, i l'alcalde de la ciutat, Josep Mayoral, han signat aquest matí un conveni que formalitza la cessió de l'escut del segle XVI exposat a L'Adoberia. Centre d'interpretació històrica. El Granollers medieval.(pl. de l'Església, 6), inaugurat recentment. Es tracta del més antic escut de la ciutat que es conserva a Granollers. Una peça, d'uns 50 x 40 centímetres, esculpida en un bloc de pedra, amb quatre barres flanquejades per dues gralles i amb les xifres de l'any 1515 en relleu.\nL'acord entre ambdues parts ha permès que aquest escut, exposat fins fa poc temps al vestíbul de la seu de "La Mútua" de Granollers -la seva propietària-, es pugui veure a L'Adoberia, dins el projecte museogràfic d'aquest equipament municipal. En concret, aquesta peça presideix el recorregut narratiu de la història de la ciutat, amb diversos plafons, i serveix per explicar els orígens etimològics del nom de Granollers.\nA l'espai de "La Mútua" on s'exposava fins ara, s'hi ubicarà una rèplica d'aquesta peça, que s'acompanyarà d'informació sobre aquest escut i sobre L'Adoberia. Com es recull en aquest conveni, l'Ajuntament de Granollers hi aportarà aquesta reproducció, ja encarregada.\nAquest acord referma la vinculació de "La Mútua" a la història de la ciutat i a la seva difusió.\nBreu història de la peça\nDes de principis del segle XX, aquest escut ha estat propietat de "La Mútua", tot i que es considera que, abans, estava ubicat al portal de Corró de Granollers o ben a prop.\nLa data que figura en aquesta peça situa l'execució de l'escut a primers del segle XVI, quan el govern de la ciutat va empendre un seguit de reformes i millores de bona part de la muralla medieval del segle XIV. Dins aquest volum d'obres de reforma, les més destacades van ser l'embelliment dels portals d'entrada. És just en aquest moment en què s'obren i es construeixen les diferents capelletes que, a partir d'aleshores, van donar nom a diferents portals.\nTot fa suposar, doncs, tot i que no se'n té -per ara- cap referència documental directa, que aquest escut es trobaria prop del portal de Corró, coincidint amb el moment de la seva reforma i, tal vegada, amb la construcció de la capella dedicada a Sant Antoni.\nA primers del segle XX, quan es van començar a enderrocar les muralles i a modificar o anul·lar els diferents portals, aquest escut es va traslladar. Llavors, coincidint amb la construcció de can Puntes, obra de l'arquitecte Raspall, s'hi va disposar l'escut com a element decoratiu.\nCan Puntes va ser la seu de "La Mútua" de Granollers fins a la dècada dels anys 70 , quan l'entitat es va traslladar a la seu actual. Llavors, també s'hi va traslladar aquest element escultòric, que, fins fa poc temps, ha estat exposat al vestíbul de l'edifici de "La Mútua" a Granollers, a la plaça de Pau Casals.\nAra, amb la voluntat de col·laborar amb la ciutat que caracteritza l'entitat, "La Mútua" cedeix, en dipòsit, aquest antic escut a l'Ajuntament de Granollers, per exposar-lo a L'Adoberia.


Manresa presenta uns nous horts comunitaris a la Culla - Regió7\nManresa presenta uns nous horts comunitaris a la Culla\nLa posada de llarg és avui a la tarda, a la sala Bonsai de la Balconada\nEls horts de la Casa de la Culla, que passaran a ser ecològics ajm\nManresa presentarà avui el nou projecte d'Horts Comunitaris de la Culla, una iniciativa que vol donar continuïtat a la funció social dels horts de la Culla, obrint-los com a espai de trobada i de treball comunitari per al barri de la Balconada. Alhora, els transformarà en horts ecològics. La presentació se celebrarà a la sala Bonsai de la Balconada (plaça Oleguer Miró, 34), a les 7 de la tarda.\nEl projecte neix d'una necessitat triple. Per una banda, la voluntat d'obrir la cogestió dels terrenys destinats als horts de la Culla; per una altra, la necessitat d'espais de cohesió social i comunitària a la Balconada, i finalment, la voluntat de millorar els horts i transformar-los en horts ecològics.\nEl projecte s'està gestant des de la tardor del 2018 entre el Pla de Desenvolupament Comunitari de la Balconada de l'Ajuntament, el Punt Òmnia de la Balconada de la Generalitat i la Fundació Aigües de Manresa-Junta de la Sèquia.\nEl projecte manté la funció d'horts urbans d'ús familiar a la població propera a la Culla i els dona noves funcions. D'una banda, estaran enfocats a la diversitat de perfils del barri, amb una clara intenció d'inclusió i cohesió social. I per l'altra, s'obriran espais de formació i d'activitats al voltant de l'horticultura al conjunt de la població del barri, més enllà del fet que tinguin un hort. A més, el projecte vol mantenir una dinàmica de suport mutu a través d'assemblees i espais de decisió i resolució de conflictes conjunta.\nLes inscripcions es podran fer al Punt Òmnia o al Pla Comunitari de la Balconada entre avui i el 15 de setembre, excepte a l'agost. Les persones interessades poden trucar al 93 106 11 33. A l'octubre es faran les primeres formacions i treballs comunitaris per entrar als horts al novembre.


Dia Internacional per a l’Eliminació de la Violència contra les Dones – Ajuntament de l'Olleria\n« Partit de futbol entre l’Olleria i la U.D. Benigànim\nExposició “Els nostres monstres” »\nL’Olleria celebra el Dia Internacional per a l’Eliminació de la Violència contra les Dones amb diverses activitats. El dijous 8 de novembre a les 9h al Teatre Goya per a l’alumnat de l’IES Vermellar, representació de l’obra de teatre “Desempañando la mirada”, a càrrec de la companyia Tres Social.\nEl diumenge 18 de novembre a les 18h al Teatre Goya, representació de l’obra “Qualsevol dona…”. A càrrec de la companyia “Faristol”. El preu de l’entrada és de 3 euros que es destinaran a l’Associació Llum de l’Olleria.\nEl dimecres 21 de novembre, a les 19h al Teatre Goya, projecció de la pel·lícula “El profesor Martson y Wonder Woman”, basada en la vida del CR. William Martson, psicòleg i teòric d’Harvard, qui va ajudar a crear el detector de mentides i el famós personatge fictici de la Dona Meravella.\nI el diumenge 25 de novembre a les 12h, concentració a la porta de l’Ajuntament de l’Olleria contra la violència de gènere. A les 12.30h picadeta a l’Aula-taller del Centre Social, i a continuació contacontes per a adults amb Ana Griott.\n05/11/2018 @ 09:00\n25/11/2018 @ 14:00\nl'Olleria, violència gènere


Trànsit aposta per les noves tecnologies per millorar la seguretat | SER Catalunya | Cadena SER\nA la C-17 es farà una prova pilot per alertar els conductors d'una incorporació perillosa de vehicles i s'utilitzarà la intel·ligència artificial per detectar l'ús del telèfon mòbil al volant\nCotxes circulant per un tram de la C-17 / ACN\nEl Pla de Seguretat Viària 2021-2023 incorpora mesures per reduir les víctimes mortals en un 15% a Catalunya. Entre elles, la utilització de la intel·ligència artificial i les noves tecnologies per reduir les conductes de risc al volant. L'any que ve, per exemple, el Servei Català del Trànsit farà una prova pilot per minimitzar el perill d'accident a la C-17 entre Aiguafreda i Centelles.\nA la C-17 hi ha una incorporació a l'alçada de l'hostal del Pinós que el director del Servei Català del Trànsit, Ramon Lamiel, qualifica de "diabòlica" pels accidents i situacions de risc que provoca. És el carril d'entrada que hi ha al costat d'aquest establiment, entre Aiguafreda i Centelles. I és aquí on es provarà un sistema de cruïlla intel·ligent: un dispositiu detectarà els vehicles que es volen incorporar a la C-17 en aquest punt i, automàticament, s'encendrà un senyal lluminós a l'autovia perquè els vehicles redueixin velocitat o canviïn de carril.\nEl director del Servei Català del Trànsit, Ramon Lamiel, ha destacat la importància d'alertar els conductors, que circulen a una velocitat elevada per la C-17, que es trobaran de cop un altre vehicle accedint a la via. En aquest sentit, provaran també un sistema per alertar de la presència de ciclistes als túnels i d'animals a la calçada. .\nTrànsit i el Centre de Telecomunicacions i Tecnologies de la Informació estan treballant per poder detectar els conductors que circulen mirant el mòbil o sense cinturó a través de les càmeres instal·lades a les carreteres. Es farà a través d'un sistema d'intel·ligència artificial que serà capaç de detectar aquests comportaments i enviar les imatges als Mossos d'Esquadra que tramitaran la sanció corresponent.\nEl Pla de Seguretat Viària contempla també mesures de les de sempre per reduir el nombre de morts a les carreteres. Per exemple, la intensificació dels controls d'alcoholèmia i de drogues. En aquest sentit, el director Ramon Lamiel ha explicat que estan treballant amb els Mossos d'Esquadra per fer proves a tots els conductors que aturin, sigui quin sigui el motiu pel qual els han aturat.


Llit elelèctric articulat | Enviament 24/48 hores | Cliccat\nLlit elelèctric articulat\nLlit elèctric articulat amb 4 plànols de dimensions 90 x 190 cm. Opció d'afegir accessoris com matalàs, capçal/peuer, barana, trapezoide o muntatge de llit complet. Per tal d'afegir aquests accessoris,si us plau, poseu-vos en contacte amb nosaltres per telèfon o WhatsApp. · Aquests articles es demanen sota comanda al proveïdor, pot trigar entre 5-7 dies hàbils, en qualsevol cas li recomanem que contacti amb nosaltres per a qualsevol consulta.\nPotes regulables / Llit interior al marc. / Regulació elèctrica de les seccions pit, cuixa i cames. / Motorització a baixa tensió de seguretat, doble aïllament i bateria d'emergència (retorn a 0). / Comandament a distància per cable ergonòmic. / Fabricat amb tub d'acer de 1,5mm i 2mm de gruix i seccions de 20×20 i 20×40 mm. / Muntatge amb cargols per a un fàcil manteniment. / Rentadores de plàstic de tefló per torns. / Allotjament de poliamida per a accessoris a les cantonades de la capçalera. / Sistema anti-atrapament entre parts mòbils. / Arc encoixinat als peus. / Lames de fusta contraxapada 100% vaporitzades per evitar tensions i millorar la seva flexibilitat. / Portalamas de polietilè./ Pintura epoxipolyster d'alta resistència. / Dimensions exteriors amb capçal, peuer i baranes: 102 x 195 cm. / Angles articulars aproximats: tronc 70o / cuixes 43o / cames -12o. / Pes màxim de l'usuari: 135 kg. / Pes màxim permès: 180 kg.


Projecte Hort Institut Vil·la Romana - la Garriga | vromana.cat\nProjecte Hort Institut Vil·la Romana\nDes de fa uns anys a l’institut tenim la visita del Mark i la Gisela els dos tècnics del Projecte Phoenicurus que ens ajudem amb els dos horts que tenim.\nD’un hort se’n carreguen els alumnes de Quart A i de l’altre els alumnes de primer d’ESO. Aquest any tenim sort que plou molt però els alumnes són els responsables de regar, plantar, treure males herbes i recollir.\nÉs una activitat molt interessant ja que anem seguint el calendari del pagès i sempre sembrem i collim les verdures de temporada.\nAra a la tardor no hi ha tanta feina com a la primavera, però sí que hem collit cols del curs passat, hem plantat cebes, enciams, hem tastat verdures i hem anat aprenent com funciona un hort ecològic.


Lakeview (Alabama) - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\n34° 23′ 32″ N, 85° 58′ 24″ O / 34.3922°N,85.9733°O / 34.3922; -85.9733Coord.: 34° 23′ 32″ N, 85° 58′ 24″ O / 34.3922°N,85.9733°O / 34.3922; -85.9733\n35.400 cm-354 m\nLakeview és una població dels Estats Units a l'estat d'Alabama. Segons el cens del 2000 tenia una població de 163 habitants.\nSegons el cens del 2000, Lakeview tenia 163 habitants, 65 habitatges, i 49 famílies. La densitat de població era de 99,9 habitants/km².\nDels 65 habitatges en un 30,8% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 63,1% hi vivien parelles casades, en un 10,8% dones solteres, i en un 23,1% no eren unitats familiars. En el 23,1% dels habitatges hi vivien persones soles el 13,8% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,51 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,94.\nPer edats la població es repartia de la següent manera: un 22,1% tenia menys de 18 anys, un 5,5% entre 18 i 24, un 27,6% entre 25 i 44, un 26,4% de 45 a 60 i un 18,4% 65 anys o més.\nL'edat mediana era de 42 anys. Per cada 100 dones hi havia 103,8 homes. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 92,4 homes.\nLa renda mediana per habitatge era de 36.250 $ i la renda mediana per família de 41.875 $. Els homes tenien una renda mediana de 30.250 $ mentre que les dones 13.500 $. La renda per capita de la població era de 35.714 $. Aproximadament el 5,9% de les famílies i l'11,1% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.\nFyffe (9 km)\nGeraldine (5 km)\nSection (21 km)\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Lakeview_(Alabama)&oldid=26525138»\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 3 març 2021 a les 01:04.


Joan Margarit: «No és fàcil arribar a la mort amb una mínima dignitat» | Mecanoscrits\nPosted on febrer 10, 2018 by Mecanoscrits\tDeixa un comentari\nJoan Margarit. Foto de l’entrevistador.\nS’han llançat i es llancen crítiques sagnants contra això a què hem decidit de posar el nom de «poesia de l’experiència». Moltes. De fet, sembla que de vegades només es fan aquestes crítiques perquè són extremadament fàcils de fer i perquè és una mica el que toca. Jo, que sóc el primer que també hi veu elements criticables, opino que, si és de veritat i no una falsificació mandrosa, d’aquest tipus de poesia o, millor encara, del mètode de treball dels poetes que fan aquest tipus de poesia en podem treure algunes lliçons que crec que tots ens hauríem d’aplicar més sovint a l’hora d’escometre qualsevol tasca artística o intel·lectual, per humil que sigui. Dues lliçons, almenys: que no s’ha de tenir por a ser honest i que, si un vol bastir una obra sòlida, cal que es construeixi una filosofia de treball o programa amb caràcter propi, capaç de processar, sense perdre la seva consistència, les mutacions que implica l’evolució personal de qualsevol creador. Allò, en definitiva, que els graduats en filologia anomenem ‘veu’ o ‘estil’ i que la gent normal anomena ‘ser fidel a un mateix’. Sigui quin sigui el gust particular de cadascú, em sembla que és difícil de negar que l’esforç literari de Joan Margarit és, en aquest sentit, meritori, i així m’ho va semblar des del primer cop que el vaig sentir explicar la seva poesia a les aules de la Universitat de Barcelona. Aquest darrer novembre ha publicat Un hivern fascinant, on reflexiona sobre el pas del temps i sobre el final del temps amb un to que es distancia feliçment d’aquell victimisme tan pesat de què tants i tants fan gala quan en parlen. El passat 8 de febrer ens va donar l’oportunitat de parlar amb ell, sobre el llibre i sobre moltes altres coses, a la seva casa de Sant Just Desvern.\nVíctor Vázquez: Bon dia, Joan. Primer de tot, voldria agrair-li que hagi concedit a Mecanoscrits l’oportunitat de tenir una conversa amb vostè. És tot un plaer per a nosaltres.\nJoan Margarit: Bon dia!\nVV: Recordo que la primera vegada que el vaig escoltar va insistir en la idea que tots els escriptors, conscientment o no, escriuen perquè algú els llegeixi, per a un públic. Com intueix que és el públic per al que vostè escriu o vol escriure?\nJM: No en tinc cap intuïció, perquè l’experiència m’ha demostrat que és absolutament variable. Jo escric en dues llengües. Els poemes, des de fa molts anys, els començo en català. Només puc començar en català: crec que un poeta només pot començar en la seva llengua materna. Però després hi ha aquesta qüestió tan estrambòtica del nostre país: la meva generació es va formar en llengua castellana, primer a bufetades i després amb propi gust, perquè, un cop coneixes una literatura, la política no hi té res a veure. Escric, per tant, en dues llengües, així que em podria fer una idea de qui em pot llegir en català, però m’han arribat a escriure lectors des de Galícia o des d’El Puerto de Santa María: es una varietat tan gran que no et sabria dir. Només et podria contestar què s’ha de tenir per ser un lector de poesia. Ho pot ser qualsevol lector que tingui una cosa especial que el diferencia de la resta. Si fem un símil musical, m’entendràs de seguida: llegir un llibre de prosa és com entrar a un concert; durant el concert, pots adormir-te d’avorriment o pots plorar d’emoció: has pagat l’entrada perquè passi el que hagi de passar. Per llegir un llibre de poemes cal, primer, saber que tu tens un instrument interior que ningú pot tocar millor que tu, però el problema és que has de saber com fer-ho: per això hi ha menys lectors de poesia que de prosa, com també hi ha menys intèrprets d’instruments que gent que escolta música. Si tens aquest instrument, aquesta disposició interior, has de saber utilitzar-la per interpretar la partitura, que és el poema. Si això es produeix, s’està llegint un poema; si això no es produeix, ja pots ser una eminència en física nuclear, que no podràs fer-ho.\nVV: Va fer una altra afirmació que em va semblar curiosa: la poesia no és un gènere literari. Podria desenvolupar breument aquesta idea per als nostres lectors?\nJM: Quin altre gènere literari hi ha que, per ser llegit, requereixi dominar aquest instrument interior? La poesia té aquesta especificitat. Mirem-nos-ho des d’un altre punt de vista. Ara estem parlant en prosa: si tu no m’entens perquè he fet servir una determinada paraula, parem, vas al diccionari i el diccionari et diu el que significa, i ja està. Si entrem en la poesia, la qüestió del significat va d’una altra manera. Si llegeixes un poema on surt una cadira de rodes, no has de patir: una cadira de rodes és una cadira de rodes. Ara bé, la utilització de la paraula va més enllà que en la prosa: aquí, el que fa una cadira de rodes és bastant més subtil, més afuat, arriba més lluny. Per això un poema ha de ser curt. Si vols anar encara més lluny, ja només tens la música, però llavors perds el significat: només hi ha sons. La poesia està a mig camí entre la música i la prosa, i encara és més música que prosa, perquè, tot i que conserva el significat, ha travessat una barrera que la prosa no pot travessar.\nVV: Vostè recela de l’efectivitat de la poesia d’estirp avantguardista perquè, segons diu, priva la generalitat dels lectors de l’experiència de sentir-s’hi identificats.\nJM: Sí, perquè aquesta poesia és mentida. Si perds el significat ja no ets poesia: només ets música, ets so. Si jugues a dir que cadira de rodes pot voler dir núvol, m’estàs enredant: és el vell truc romàntic d’elevar a grans alçades i misteris la vulgaritat del pensament humà. Els romàntics pretenien travessar els mars profunds i tumultuosos de tot l’univers a través d’un poema; d’altres diuen que un quadro que consisteix en una ratlla pintada d’un cantó a l’altre ha de despullar les teves emocions i deixar-te fotut de l’ensurt. El romanticisme va continuar aquest truc de l’única manera que el podia continuar: perdent les imatges en pintura i perdent els significats en literatura. Digue’m un poeta avantguardista del qual em puguis dir un sol poema que hagi quedat i que no sigui realista. Quins són els millors poemes del Salvat-Papasseit? Aquells en què feia figures amb les lletres? Són aquells els que t’endús a la butxaca si resulta que necessites llegir poesia perquè s’ha mort la teva mare, o és «Tot l’enyor del demà»?\nVV: O els poemes d’amor.\nJM: Exacte. El de «jo he guardat fusta al moll… », tots aquests. La poesia no serveix perquè et donin feina a l’Ajuntament de Barcelona; serveix només per consolar-nos, perquè quan jo entro en un poema hi entro d’una determinada manera: amb tristesa, amb acontentament, amb alegria, amb por… i quan hi surto, surto millor. Amb menys tristesa, amb menys por, amb més alegria… Amb molta més, com per haver-me de canviar el carnet d’identitat? No, home, no, però suficientment millor. No hi ha massa eines que et permetin fer això. El futbol no t’ho permet: quan surts del camp, en surts igual que has entrat, de tots aquests temes. I si consideres que n’has sortit millor només perquè ha guanyat el teu equip, doncs felicitats: ja t’apanyaràs. Quin poema t’enduries, de Maiakovski? Quants poemes del Brossa et pots endur, a casa teva, si estàs en un apuro? A mi, una poesia que no serveixi per res no m’interessa, igual que un quadro que no serveixi per res. Aquest quadro de La Rambla (l’assenyala, a la paret) a mi em diu coses. Si el substitueixes per un quadro en blanc, serà molt ocurrent, però estàs entrant en un territori que a mi no m’interessa.\nVV: El que ha dit abans sobre el realisme ho he relacionat automàticament, per exemple, amb la primera poesia de Pere Gimferrer.\nJM: Arde el mar?\nVV: Sí. «Oda a Venecia ante el mar de los teatros» em sembla un bon exemple de poema avantguardista on hi ha un fil argumental realista. Personalment, la poesia que es troba en aquesta intersecció és la que més m’agrada.\nJM: Necessites un mínim de realisme perquè que una poesia et consoli. No valen només les ocurrències. La poesia que està en el mateix territori que els anuncis de publicitat o els dissenys gràfics d’una ampolla de cava no m’interessa: compleix una funció, però no és la de la poesia. La poesia no és llegeix per avorriment: quan estàs avorrit, busques altres coses. A la poesia hi ha una certa urgència, hi ha un cert defensar-te d’alguna cosa. És aquest territori el de la poesia que a mi m’interessa, i és on s’han donat els grans poetes.\nVV: El Neruda de Residencia en la tierra seria un altre punt de creuament entre avantguarda i realisme.\nJM: Evident. Però llavors l’Avantguarda no és l’Avantguarda, només és part de l’evolució normal que ve amb el pas del temps: la Ilíada no és el mateix que el que feien els poetes romans, i els poetes de Roma no són el mateix que els medievals, i els medievals no són iguals que els romàntics. Ara: pretendre que el món ha canviat després de creuar una suposada ratlla…\nVV: Podríem dir, llavors, que les avantguardes són útils com a ajuda però no com a centre de la poesia?\nJM: És clar. Seria un excés de fatuïtat, de vanitat, creure que, després de tota la història de la literatura, s’ha arribat a un punt de poder dir: «ara sí que ho sabem».\nVV: Considera que hi ha models literaris més perjudicials que d’altres per a un poeta en formació?\nJM: Sí. De la mateixa manera que Rilke ja deia: si estàs començant, no facis poemes d’amor, perquè són el més trillat, el que aparentment és més fàcil i en realitat és més difícil. Creure que en el territori de la poesia no hi tenen intervenció coses com la sensatesa, la dignitat i tot això és pixar fora de test. La poesia està dins de la vida, no fora; la poesia surt de la vida. Del no-res no surt res. Per tant, és assenyat no començar pel més difícil.\nVV: Borges, per exemple, deia que l’últim que s’havia de fer era el vers lliure.\nJM: Jo n’he conegut a molts, de poetes, que no saben escriure perquè d’entrada es van creure que la poesia s’escrivia com la prosa però retallant més curtet. A l’època que havien d’aprendre no van aprendre, es van creure que ja ho sabien tot. És el mal avantguardista, diríem: és l’avantguardista tonto, com el pintor que no sap dibuixar i decideix que per fer de pintor no li cal aprendre-hi. Fins i tot el pintor abstracte ha de saber dibuixar. Hi ha un moment on ho tens tot junt: el Romanticisme, el Classicisme, l’Avantguarda… i d’allà pot sortir un poema. Però si aquestes coses ja no les tens d’entrada, ja pots ser Avantguardista o el que vulguis, que no farem res. Tu estaries d’acord amb l’afirmació que un arquitecte que cregui que la Terra és plana pot fer bona arquitectura? Doncs ja està. Si el que busques és estalviar-te feina, el de la poesia és un mal camí.\nVV: Jo diria que el de la literatura, en general.\nJM: El de la vida. No hi ha res que no costi feina. De la mateixa manera que no has de creure que la Terra és plana per ser arquitecte, has de saber dibuixar per ser bon pintor. Si penses que per escriure un poema no tens per què saber fer un sonet… L’aprenentatge és refer tota la història d’allò que vols aprendre a través de tu, i un cop ho has fet esculls com et pot ajudar aquesta història, cap a on creus que va aquesta història, cap a on et vols dirigir… No fer això vol dir creure’t que ets tan important que tot el que ve abans de tu no t’importa.\nVV: La importància de fer-te una tradició pròpia, de decidir què és el que t’interessa.\nJM: Sí, però per això has de passar per allà. Per repudiar el sonet, has de saber fer sonets. En això, en altres coses que no siguin la teva feina, no hi has de perdre massa temps. Si jo vull comprar un sofà, no he d’aprendre com han estat tots els sofàs de la història, sinó triar-ne un d’entre els que m’ofereixen. Però si jo fabrico sofàs, sí que n’he de saber. Aquesta és la diferència. El pitjor que hi ha per començar un ofici artístic és l’excés d’orgull: el pagues caríssim.\nVV: I l’excés de modèstia també, potser.\nJM: No, perquè l’excés de modèstia és por. Que també és fatal, però diguem-li pel seu nom. Excés de modèstia abans de començar, per què? Això és por. Això és, com diuen els castellans, lisa y llanamente, por. La modèstia ve quan ja coneixes el tema: has de conèixer el tema tant per ser modest com per ser orgullós. El que no pots és dir, abans de conèixer-lo, si és un gran tema o no.\nVV: Passem a Un hivern fascinant. L’última estrofa de «Dona fent-se les mans» em sembla que resumeix molt bé un dels missatges centrals del llibre: «Tot es refreda, i necessitem / el cansament d’haver estimat. / Per així desitjar el que es va acostant. / Tan diferent». Quan i com ens adonem que estem cansats? I, si l’amor ens cansa, què és el que ens fa l’odi?\nJM: Em sembla que no estem parlant del mateix. «Necessitem el cansament d’haver estimat» és una manera de dir que necessites haver estimat molt, que, si no has estimat molt, la teva vida acabarà d’una manera molt lamentable. Qualsevol sentiment que tu no moguis, que et limitis a posar dins l’aigua, per ardent que sigui, s’anirà refredant. Si tu tornes a escalfar l’aigua, i tornes a sentir aquest sentiment, i torna a refredar-se, i tornes a intentar sentir-lo… això és el que un dia et fa dir: estic cansat d’estimar. Has estimat suficient, la mort comença a tenir sentit per a tu. I és que no és fàcil arribar a la mort amb una mínima dignitat. També em pots dir: per què s’hi ha d’arribar amb dignitat? Això ja cadascú; jo crec que s’ha d’arribar amb dignitat a tot arreu. Que misteriosament això, mentre visc, em dona una satisfacció, em consola, em dóna el que jo necessito. En canvi, el contrari no em dóna res i, per tant, no l’escullo, perquè si ho fes em tiraria per la finestra i s’ha acabat. Escollir l’altre i no parar de fer articles al diari explicant-lo és una xorrada. És nihilisme. Cansar-se estimant vol dir això: arribar estimant fins al final. Al final hi arribaràs cansat, i llavors acceptaràs allò que ve que és tan diferent, que és el no-res. És la meva manera de plantejar-m’ho, buscant, bàsicament, dues coses: la dignitat i la sensatesa, sempre sota l’empar de la intel·ligència. Els tontos tampoc tenen entrada a la poesia, ni com a lectors ni com a escriptors. És així de bèstia, però és que és així.\nVV: «Verdaguer», «Familiaritats» i «Lluita lliure» semblen voler-nos dir que cal desconfiar de les passions col·lectives i que, a més a més, aquestes passions acostumen a no avenir-se gaire amb les il·lusions individuals. Ho creu, això? Si és així, per què?\nJM: Jo he conegut grans poetes per als quals el tema col·lectiu ha estat molt important. No pots dir que el tema col·lectiu no era important, per exemple, per a Blas de Otero, i ha estat un dels grans poetes de la literatura castellana. El mateix Espriu té tota una part que és pura col·lectivitat, que és pur poble. Jo amb el tema col·lectiu hi estic totalment d’acord, té tot el meu respecte. Ara: jo no me n’he fiat mai, segurament perquè vaig néixer l’any 38, quan estava a punt de produir-se la batalla de l’Ebre. El meu oncle estava allà, i el meu pare mentrestant ja començava a sortir amb la seva unitat de la República cap al nord, a fugir cap a França. Com que vaig néixer en aquell moment tan difícil, en els següents deu anys de la meva vida només vaig anar a escola dos cursos i mig. Així doncs, vaig tenir moltes ocasions de desconfiar d’allò col·lectiu. Al llarg de la meva vida, he procurat moltes vegades reconstruir-me d’aquest sentiment d’infantesa, i no he pogut: de vegades, perquè he tornat a veure la maldat col·lectiva. M’he perdut en aquest laberint: no he assolit de recuperar cap confiança en el col·lectiu. Tinc molta més confiança en tu si véns aquí sol que si véns aquí amb deu. Si véns amb deu, ja ens guanyarem la confiança sobre la marxa; si véns sol, tinc una tendència a la confiança absoluta. La consciència psicològica personal, solitària, és la que crec que interessa més el poeta, però això no vol dir que si creus el contrari siguis un mal poeta: el que han escrit molts grans poetes ho desmenteix. En els poemes que m’has esmentat és cert que hi ha el tema col·lectiu, però també hi ha moltes més coses. A «Lluita lliure» hi ha un intent d’assumir aquesta lluita col·lectiva: en un moment donat, la veu que parla al poema s’incorpora al col·lectiu, es posa de part de la multitud. El final quasi podria ser de Blas de Otero. Però, malgrat tot, hi ha aquesta desconfiança que tu dius.\nVV: «D’injúries» i «Càstig del record» s’oposen, com vostè diu en un vers, a “la indignitat d’exagerar records», al miratge que qualsevol temps passat va ser millor. Per què creu que hi ha gent que, en fer-se gran, es deixa envair per un fàstic obsessiu i rabiüt cap al present?\nJM: En un moment donat, un noi o una noia ha de matar el pare. Si no t’alliberes de les tuteles, estàs perdut; la mare d’un ocell, en un moment donat, l’ha de fotre daltabaix del niu. Però és que a la vida, com dic en un altre poema de Des d’on tornar a estimar, té dos extrems clars i nítids, amb la netedat d’un plantejament lògic. Primer, la infància, perquè és la primera i encara no té brutícia, i no en té fins que ja surt cap a la joventut. Això passa, simètricament, al final: la senectut torna a ser nítida, torna a ser lògica, però amb una diferència brutal respecte de les altres edats: no et jutjaran ni et jutjaràs des d’una edat següent; per tant, per definició, és l’edat més lliure. Amb una condició: igual que el jove va matar el pare, el vell ha de matar el jove. Si no mata el jove, és un idiota. I n’està ple, de vells idiotes, perquè molts es troben vells i sense bibliografia. De sobte es troben jubilats amb seixanta, seixanta-cinc o setanta anys però, potser, els en queden vint més, i no saben què fer-ne. Vés al vestuari d’un club d’esports i escolta: sentiràs un percentatge altíssim de vells que no han matat el jove, que encara s’enorgulleixen d’haver guanyat un partit de tenis i coses així: és la caricatura d’aquest personatge que tu dius. Llegeix «Termòpiles» [un dels poemes d’Un hivern fascinant].\nVV: «Fa dos mil cinc cents anys / defensant un congost / van morir per la llibertat. / Cap altre mite és tan commovedor. / Va consolar-nos en la joventut. / Busques un lloc on fer-te fort, i oblides / que el traïdor és tu. / Però el triomf del mite som tu i jo: / l’home i la dona joves van morir / perquè els dos vells esdevinguessin lliures».\nJM: Ets tu el traïdor, qui deixa passar els perses, siguin el que siguin els perses. Ara bé, quants joves han mort perquè els vells esdevinguessin lliures? Jo ja en conec, però no gaires. De seguida que comences l’edat adulta, la societat t’aboca al damunt tota una sèrie de llocs comuns, d’eufemismes i de mentides per domesticar-te, perquè, si no la domestiques, la vedella no arriba al mercat ni la llet arriba a la granja. Per això et deia que el col·lectiu em fa respecte: és el que m’ajuda a sobreviure, però alhora, si vol, em pot matar.\nVV: La pròpia paraula vellesa sembla que no es pugui dir. Tothom diu maduresa.\nJM: Per a això, tens només dues paraules: vellesa o senectut. Aquestes coses que es diuen… «S’aprèn dels errors». Com, que s’aprèn dels errors? Però si quan has acabat de fer un error ja n’estàs fent un altre! Són una sèrie de disbarats que no resisteixen la menor anàlisi. Els polítics t’estan parlant tota l’estona de camins i de rumbs. Què vol dir, això? Que no n’hi ha. Són ells qui et vol fer passar per un lloc perquè l’endemà hi hagi llet al mercat. Que no ho critico, perquè és necessari, però també ho és la consciència individual. Els romàntics van intentar una rebel·lió de la consciència individual contra el tema públic, però li van donar una volada que no calia. És tot menys complicat. Per això, dels romàntics, només m’agrada Bécquer: no fa volar coloms.\nVV: I en quina part de la vida és que un no ha fet els deures quan es comporta com un vell idiota?\nJM: Jo sempre he dit que la part d’enmig de la vida, entre la senectut i la infància/adolescència, és la part del lio. I necessito la paraula castellana, perquè embolic no em serveix: un lio és un embolic però de debò. És un lio on no pots posar ordre, perquè és la lluita contra la necessitat que la llet arribi al mercat, que les cases i els edificis no caiguin (parlant en termes personals)… T’has de sotmetre al tema col·lectiu per força, i la gent pateix perquè a la seva independència individual se la menja, d’alguna manera, la col·lectivitat. I del lio només te’n pots adonar quan has matat al jove i tens davant la senectut, que no té més que un al·licient: el de la claredat, la mateixa que tenies a la infància, però amb l’avantatge de poder-la utilitzar, de fer-ne alguna cosa. No guanyar unes olimpíades, ni manar a la família, ni cap d’aquestes coses, això no. Per això jo, quan em diuen si vull fer un recital «per a la gent gran», sempre dic que no. Si la gent gran ha llegit poesia durant la seva vida, ja vindran a un dels meus recitals normals, no en necessiten un d’especial per a ells.\nVV: Com si fos una mena d’espectacle de circ…\nJM: És el concepte de l’IMSERSO. I sempre et diuen el mateix: «És que jo no he tingut temps, a la meva vida, de parar atenció a la poesia». Perdoni, vostè algun cop ha dit que no a una cita d’amor per falta de temps? Oi que no? Doncs no en parlem més.\nVV: Al poema «El que m’il·lumina» hi ha dos versos que diuen «De cada edat es guarda alguna cosa / que no s’ha entès», i més tard s’hi afegeix aquest: «No em queden més edats. Per quan guardar?». Quines són les coses que pensa que li han quedat per entendre?\nJM: Moltes. Moltes te les podria dir, moltes no em dóna la gana de dir-te-les, moltes no me les dic ni a mi mateix. La pregunta hauria de ser: «Alguna cosa l’ha entesa bé?».\nVV: I si fos aquesta, la pregunta?\nJM: He entès, suposo, que nosaltres, l’espècie humana, vivim en una constant lluita per amagar el que som. Som animals que han disparat un aspecte de la seva activitat en què han demostrat tenir una potència tremenda. És un mico que baixa de l’arbre amb unes eines que no sap fer ningú més en la naturalesa, i aquelles eines, en dos mil anys o tres mil anys o quatre mil anys, es converteixen en instituts d’energia atòmica, i de vacunes, i de coneixement de l’univers… però només són eines, com la que duia el simi quan va baixar de l’arbre. En tots els altres aspectes, en qüestions d’intel·ligència sentimental, estem igual que quan la Ilíada. En aquest aspecte, ja estava tot dit. Per fer poemes, ja ho sabíem tot. Sabent això, al final de la vida, no et poden donar gat per llebre. El que la societat hauria de fer és celebrar, un dia l’any, una festa que es podria dir «Dia dels orígens» o alguna cosa així. Seria un dia laborable, per força, en què tothom estaria obligat a fer el seu ofici, però nu de la cintura en avall. Els jutges, els capellans, el cap de l’Estat, els ministres… tots ensenyant-ho tot. No ens oblidaríem del que en realitat som: res més que això, però sabent un ou de medicina. On pot anar una gent que només progressa en una direcció? Això no ho sé, aquí ja no m’hi fico. Com a vell, només he arribat fins aquí.\nVV: «A través del dolor» i «Siglo de Oro» són dos poemes que m’han arribat bastant; suposo que té alguna cosa a veure amb el fet que vinc de casa bilingüe.\nJM: Pensa que jo escric poemes des dels divuit anys. Els primers poemes meus que val la pena llegir es produeixen prop dels quaranta-vuit: poca conya. On són els poemes que vaig fer dels divuit als quaranta-vuit? Només en queden uns quants a Restes per a un naufragi, que té l’extensió d’un llibre curt; en la meva obra completa no hi ha poemes de jove. Per què no hi són?\nVV: Pel tema de la llengua.\nJM: No hi vaig caure. Venint de la Guerra Civil i del franquisme i de la casa d’on vaig vindre, que era molt pobre —pobre culturalment i pobre de tota mena—, no vaig caure en què l’únic que m’havien transmès era la llengua quotidiana, i això no va ser fins que ja era bastant més que un adult. Jo primer vaig dir: vull fer poemes. Això què és? Cultura. I jo, com tinc la cultura? En castellà. I va ser l’únic bo que em va donar Franco, el castellà: per això no hi he volgut renunciar mai. Aquest tema només es dóna a Catalunya: digues un altre lloc on hi hagi una cultura de nivell, del mateix nivell que la cultura castellana, però sense estat.\nVV: No n’hi ha cap d’altre. Almenys, no a Europa.\nJM: Però on volies que jo m’informés d’això? La cultura era en castellà, i punt. D’aquí ve la faula de la catedral que em vaig inventar per al pròleg d’Estació de França: la cultura és una catedral de collons, on hi ha voltes, i rosetons, i pilastres, i cors, i absis… Tot això és la cultura, però la poesia no està aquí. La poesia està a la cripta, i la cripta no és més que un forat. Un forat a terra: aquest és el lloc de la poesia. Com ho podia saber jo, això, si m’havia quedat mirant les voltes? Jo m’escrivia amb molta freqüència amb el Martí i Pol. Ens escrivíem en català; jo, amb un català ple de faltes, perquè no en sabia més que el que havia sentit a casa. Un dia, em va arribar una carta d’ell dient-me: «He donat a llegir la teva carta anterior a la meva filla, i li he preguntat: tu creus que aquesta persona que escriu això podria ser un poeta català?». Llavors, me’n vaig adonar. Vaig començar a repassar tots els poetes bons que coneixia: no en vaig trobar ni un que no escrivís en la seva llengua materna. Vaig recordar, de sobte, els poemes en francès de Rilke, que són els més dolents que va fer. Però és clar, això es produeix quan jo ja havia publicat quatre llibres, el primer dels quals el va prologar en Cela! Però jo sabia que aquests quatre llibres no eren el que jo necessitava escriure. I en saber això va començar una altra història, amb uns problemes gravíssims al començament, perquè en començar a escriure en català vaig patir dues coses. Primer, la tristesa d’haver de deixar el castellà: fa basarda, haver de deixar la llengua en la qual escrius. I segon: descobrir la teva llengua als quaranta anys et dóna un entusiasme brutal; aquells primers llibres meus tenien una mena d’entusiasme lingüístic que també va fer que no valguessin per res.\nVV: Jo crec que un poder i una llengua, per molt que puguin anar de la mà, no són exactament el mateix. Però també entenc que per a molta gent sigui complicat de no caure en analogies perilloses quan passen coses com que la RAE, atorgant-se la veu de tots els castellanoparlants, decideixi en un ple de donar el seu suport formal a la supressió de l’autogovern de Catalunya, per dir-ne només una.\nJM: Fa falta més educació, sensibilitat, cultura… Per a això serveixen totes aquestes coses, i tampoc et pensis que serveixen gaire. Al Göring li encantava Wagner. A la gent més bèstia que hi ha hagut a la història li ha encantat l’art. Sobretot la música, que no sempre és veritat que adormi les feres. La vida té moltes complexitats. Jo em podria presentar com una víctima d’aquest problema; no m’hi presento perquè no vull presentar-me com a víctima de res. L’única cosa que no entenc és com vaig estar vint anys al peu del canó sabent que el que feia no valia per res, però insistint. M’ho devia creure a fons. Aquesta era la part bona, suposo: la meva fe en mi mateix, que d’algun lloc devia sortir.\nVV: A «Un amic» parla del seu vincle amb un altre poeta, José Antonio González-Haba.\nJM: Fa poc vam fer un llibre amb tot allò d’ell que vaig jutjar publicable; jo en vaig fer el pròleg i el Luis García Montero, que no el va arribar a conèixer, l’epíleg; en vaig quedar molt content. Va ser un amic amb qui, en la meva època fatídica, vam tenir molts encontres a l’estació de Chamartín, a Madrid, que és on arribaven llavors els trens de Barcelona. «Un amic» és un poema nostàlgic, un homenatge. Ell va patir molt, va acabar molt malament. Era fill d’un terratinent extremeny, un home absolutament catòlic, d’extrema dreta… Era un xicot que no tenia eines per a la col·lectivitat. A mi em recordava molt a un altre amic meu d’aquella època, el Miquel Bauçà, un bon poeta. Eren dos personatges que no podien amb el col·lectiu, però Bauçà encara tenia suficient astúcia, suficient esperit de supervivència, i va sobreviure; fins i tot es va treure unes oposicions a professor. Va acabar sol en un pis on no entrava ningú, però almenys va tenir prou eines per acabar al costat d’un quarto de bany. En canvi, l’altre no tenia aquestes eines, i va acabar en una estació de tren abandonada, de homeless, només amb una màquina d’escriure.\nVV: Com ha enriquit l’amistat amb altres creadors la seva pròpia obra? Quines són les millors coses que n’ha après i, si es pot dir, de qui les ha après?\nJM: D’entrada, jo crec que l’amistat és una de les grans enganyifes d’aquesta societat. No dic que no existeixi, però sí que és menor i més estranya del que la gent es pensa. És una cosa estranya i difícil. Tu agafa qualsevol dels escriptors clàssics que han escrit sobre l’amistat —Ciceró, Sèneca, gent que té obres que es diuen De l’amistat—… o dels més moderns, com Montaigne. Vés a Montaigne i llegeix el seu escrit sobre l’amistat: és el pitjor de Montaigne. Allò no val res. S’atreveix a dir una tonteria com que un amic és aquell que, si et diu que et tiris per la finestra, tu t’hi has de tirar. No he llegit cap xorrada més grossa, i mira que admiro Montaigne. Quin és l’error de Montaigne, allà? Que està parlant d’una cosa que no existeix, i un gran filòsof o assagista del que no pot parlar és de mentides. El que existeixi sota aquest nom d’amistat no es pot donar sense l’admiració. Tu has d’admirar l’altra persona pel que sigui, normalment per una cosa que tu no tens. Jo puc ser amic d’un mal arquitecte: he estat amic de molt mals arquitectes. Però no puc ser amic d’un mal poeta perquè no l’admiraré, i no em tolerarà, si no l’admiro. Per què? Jo que sé! Suposo que també hi ha una relació entre feina i resultats. Si tu fas una bona feina d’arquitecte, cobres; si fas una bona feina de poeta, no cobres: és, potser, un dels oficis on els resultats es tradueixen en menys coses materials. I per això no s’hi valora la materialitat, sinó altres coses. Al qui té un èxit com a economista el fan catedràtic d’economia; l’arquitecte que té èxit com a arquitecte fa cases. El millor poeta del món, durant la seva vida, pot haver estat un mort de gana. Això marca la diferència, això no passa ni amb els novel·listes. L’art no és mai un ofici: tu comences un ofici als divuit i tens la garantia que en deu anys seràs millor, i d’aquí vint encara millor. És una garantia que tranquil·litza. Però al cap de quaranta anys de fer poemes pots ser encara molt pitjor que quan eres jove. No tens cap garantia: cap ni una. A més, un no és el mateix als divuit que als dinou, que als vint, que als vint-i-u… i la persona del costat tampoc. L’amistat necessita de dues línies que es creuin i, com que aquestes dues línies son fluïdes, poden acabar anant en diferents direccions.\nVV: A «La soledat del mar» es reivindica seguidor de l’inesgotable Juan Ramón Jiménez i es distancia dels poetes que tiren la tovallola.\nJM: Tota la gent que jo he considerat banal, en això de la poesia, sempre s’han sostingut sobre aquest tipus de poetes que, en un moment donat, han dit: «oh, què cansat que estic! Jo estic a un altre nivell, aquestes coses ja no». Això ho va fer, a la seva manera, Rimbaud. Però quin era el seu nivell? Anar a buscar etíops i vendre’ls com a esclaus? I Gil de Biedma què?\nVV: Gil de Biedma jo crec que és un cas claríssim de por.\nJM: Doncs llavors hauria d’haver posat punt i final i callar, no intentar-se justificar. El meu poema és a favor d’un Juan Ramón i en contra d’un Gil de Biedma. Una cosa és rajar-se demanant perdó, però no veig que cap d’aquests poetes ho faci, ni tampoc que es quedin callats: sempre se’ls en va la llengua. El poema va d’això. Al principi no volia posar Jaime Gil i Rimbaud, però vaig pensar que sense la referència el poema no s’entenia gaire. És un poema que diu: «Gracias, Juan Ramón, por llegar hasta el final».\nVV: Què creu que és allò que vostè ha continuat buscant fins al final?\nJM: Acostar-me a la realitat, sigui el que sigui la realitat, però no allunyar-me’n.\nVV: És un bon objectiu.\nJM: Diràs: vostè és un poeta realista. Doncs sí. En aquest sentit, sí.\nVV: Una última pregunta. Quins consells donaria vostè, des de l’experiència, als poetes joves que ens puguin estar llegint?\nJM: Que llegeixin les Cartes a un jove poeta, de Rilke, i les meves Noves cartes a un jove poeta: allà els ho vaig deixar tot escrit.\n[Entrevista de Víctor Vázquez Monedero]\nPrevious post ← Culturetes ibèrics


Sempre hi haurà algun lloc...: d’agost 2010\nOn tenir un lloc tranquil per fer les teves coses, estar amb qui vols i que ningú et molesti. Per això aquest blog i per això aquesta vida.\nPeripècies per França. Ja van començar a l'hora de buscar la ruta per arribar al Coll de Tentes, ja que el navegador em deia de passar per una pista des de Aragnouet directe a Gèdre, però al Google Maps no la vaig veure. Llavors, una vegada per Arreau també em vaig liar i el navegado, en comptes de fer-nos anar una altra vegada cap a Arreau, ens va fer passar pel Col de Beyrède, al costat del col d'Aspin. Per sort, després de pujar el Tourmalet de nit i esquivar vaques i corders per la carretera, vam poder arribar a Gavarnie i a l'aparcament del Col de Tentes.\nL'endemà, uns núvols no gaire amicables ens donaven el bon dia. A quarts de set enfilavem la pista envaïda per les allaus de roques cap al coll fronterer. En una mica menys de 2 hores (al nostre ritme i parant a omplir ampolles) ens deleitàvem amb la bonica vista des del refugi de Serradets. Allí ens van avisar de possibles "averses à l'après-midi". Sense entretenir-nos massa vam arribar a la bella i mítica bretxa Roland, de la qual tothom en coneix l'origen. Sota una minsa pluja de gotes provinents de la Punta Balzillac, i seguint el facilíssim camí, vam trevessar la falsa bretxa directes cap al Taillon. Tot esquivant i deixant passar la gent, vam arribar al cim, ben contents i animats, tot i que els núvols ens anaven pentinant. El dia no semblava que ens hagués de molestar gaire, tot i veure el Perdido ben cobert. Llavors, ens vam mirar els Gabietus. Semblaven inaccessibles, però ens vam animar, sobretot en veure-hi gent a dalt. Sense saber molt bé per on passar, vam trobar una fita que senyalava un sender cap al Coll dels Gabietus. A mitja baixada (sense problema però tarterosa) ens vam creuar amb el grup que venia del cim. Els vam dir com anar al Taillon i els ens van explicar que arribar als dos altres cims no tenia gens de problema, malgrat la visió que en teniem. Els vam preguntar per la tornada pel Coll de la Forqueta de Gabietus. Segons ells, tampoc hauríem de tenir problema per trobar-lo i anar gairebé directes al Coll de Bujaruelo. No va ser així. Després de fer els dos pics, efectivament sense cap problema, vam resseguir la falda de la cresta. Vam trobar un pas que, seguint una feixa paral·lela a la cresta, donava a un altre "coll". El problema era que el primer pas es veia molt vertical, descompost i no es veia clar l'arribada fins a la feixa. L'altra opció era tornar enrere fins al Collado Blanco i cap a la Bretxa. La covardia o la prudència, com es vulgui anomenar, ens va fer prendre aquesta segona desició. I a fe fe Déu que els genolls ho van pagar. I el meu turmell també, i la mà de la Neus després d'una relliscada kàrstica també. Flanqueig per camí inexsistent fins al coll i remuntada de 200 metres de tartera. La paciència se'ns estava acabant. Després del coll, i amb camí una mica més ben marcat, vam arribar a la base de la bretxa Roland un altre cop. I un altre cop a remuntar tartera. Ara sí que vam començar a maleir Ordesa. Per fi vam assolir el pas i la devallada cap al refugi i el cotxe. Aquí ens vam permetre el luxe de jugar tot baixant la glacera. Un parell de Coles al refu ens van reviscolar. A partir d'aquí, sense cap més demora, excepte trobar un pas alternatiu per la cascada, apartat de la cadena, ja que la calor havia aumentat moltíssim el seu cabal. Amb el sol just per sobre les muntanyes arribàvem al cotxe.\nSi no haguéssim tingut "por" del risc de tempestes, hauríem anat directes a intentar el Casco i la Torre. No va ploure, però de res ens va servir el bon temps.L'endemà, veient l'estat lamentable del nostre aparell locomotor, vam decidir "conformar-nos" amb una visita al superconcorregut Circ de Gavarnie. No ho vam lamentar pas. Això sí, sort que hi vam anar ben aviat!!! No hi havien nans ni elefants, però sí una abundant i variada fauna humana.\nDe tornada vam voler provar la pista que ens deia el navegador. Gairebé entro al magatzem d'una casa.\nVam decidir no quedar-nos un dia més a fer el Casco i la Torre i aparcar els nostres objectius per la pròxima aventura. Potser l'excusa eren les ganes de tornar a casa, o potser així teniem excusa per tornar un altre dia, o potser era l'excusa per visitar un altre lloc. Acabar els Eristes? tornar sota l'ombra del gran Aneto? Pujar per la Vall de Lys? Tornar a veure el Cap de Long des del Neouvielh? o atrevir-nos amb la Munia? S'accepten suggerències!!\nPublicat per reisender a 17:35 2 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: Taillon Gabietus\nPeripècies per França. Ja van començar a l'hora de...\nArxiu de tracks


Honda (Tolima) - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\nHonda és una població i municipi colombià situat al nord del departament de Tolima i al centre de Colòmbia. Limita amb els departaments de Cundinamarca i Caldas. Es Vila des del 4 de març de 1643, per ordre del Rei d'Espanya.\n5° 12′ 25″ N, 74° 44′ 12″ O / 5.2069°N,74.7367°O / 5.2069; -74.7367\n24 agost 1539\nElevada a categoria de ciutat el 15 de juny de el 1830.\nAquest municipi deu el seu nom a un dels assentaments indígenes situat a la ribera del Riu Magdalena conformat pels aborígens Ondaimas, que al costat dels Gualies ocupaven la zona de l'actual ciutat d'Honda.\nEls espanyols la van batejar com a Vila de Sant Bartomeu i després li van anar donant sobrenoms com "La ciutat dels ponts " per comptar amb més de quaranta ponts sobre els rius Magdalena, Gualí, Guarinó i la Trencada Seca.\nSe l'anomena també " Ciutat de la pau " per ser un dels dos municipis tolimenses que van escapar del flagell de la violència política de la dècada de 1950. També és coneguda aquesta població al país per la " subienda " de peix, que va aproximadament de gener a març de cada any i es presenta per la fresa dels peixos que vénen dels aiguamolls de la costa nord .\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Honda_(Tolima)&oldid=23471612»\nDarrera modificació: 6 maig 2020 a les 22:05\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 6 maig 2020 a les 22:05.


Saaletal Pension & Ferienwohnungen Bad Bocklet Alemanya - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nAschacherstr. 6, Bad Bocklet, Bad Bocklet, Alemanya, 97708 - Veure al mapa\nSi el que està buscant és per un hotel ben situat a Bad Bocklet, no busqui més enllà de Saaletal Pension & Restaurant. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nSaaletal Pension & Restaurant ofereix un servei impecable i compleix amb totes les exigències dels més experimentats viatgers. Per a la comoditat i comfort dels seus clients, l'hotel ofereix Wi-Fi gratuït en totes les habitacions, magatzem d'equipatge, aparcament de cotxes, restaurant, àrea de TV/saló compartit.\nLes instal.lacions de l'hotel han estat seleccionades amb cura per tal de satisfer el més alt grau de comfort i conveniència, amb calefacció, balcó/terrassa, telèfon, aparell de televisió, aparell de televisió LCD/pantalla de plasma a cada habitació. L'hotel compta amb una llista completa de comoditats, com jardí, sala de jocs. Si buscau un allotjament còmode i adequat a Bad Bocklet, faci de Saaletal Pension & Restaurant la vostra llar.\nCal que informeu el Saaletal Pension & Ferienwohnungen de la vostra hora d’arribada amb antelació. Podeu fer servir l'apartat de Peticions especials en fer la reserva o posar-vos en contacte amb l'allotjament directament mitjançant les dades de contacte que apareixen a la confirmació.\nTots els tipus de viatgers (239) Parelles (118) Viatgers en solitari (92) Famílies amb infants petits (15) Famílies amb infants grans (5) Grups (13)


Ereixkigal - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\n(S'ha redirigit des de: Ereshkigal)\nEreixkigal (𒀭𒊩𒆠𒃲 Ereškigal, "gran dama sota terra") era la reina de l'infern en la mitologia sumerobabilònica des que va ser raptada pel drac Kur. És filla d'Anu, esposa de Nergal i germana d'Ixtar (amb qui la confonen alguns mites), era l'encarregada del judici final sobre el difunt. Va tenir diversos fills: amb Enlil va engendrar Namtar i amb Gugalana el déu Ninazu. Simbolitza les estacions fredes, on la Terra no produeix, en un mite que va inspirar la història de Persèfone.\nReligió a Mesopotàmia i mitologia sumèria\nInanna i Ixtar\nEls mites principals que parlen d'aquesta deessa expliquen que Namtar va descendir a l'infern i va mantenir relacions sexuals amb ella. El límit màxim per retornar al món dels vius era de sis dies. Segons una versió, ell escapà abans del setè dia i la deessa, desesperada, va amenaçar Anu que retornaria tots els morts a la Terra si no li retornava el seu amant. Namtar va baixar a l'infern i la va reptar a lluitar. Victoriós, estava a punt de decapitar-la quan ella li confessà el seu amor i li oferí regnar junts. Segons una altra versió Namtar no va aconseguir fugir a temps, ja que quan anava a escapar, ella el va seduir amb un vestit transparent i quedà atrapat a l'inframón. Per amor, ella li oferí compartir el regne.\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Ereixkigal&oldid=24749192»\nDarrera modificació: 1 set 2020 a les 20:51\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 1 set 2020 a les 20:51.


Tot/es cremats/des? (I no em refereixo al bronzejat solar🌞...) - Teràpia Gestalt Barcelona\nEspero que hagis gaudit de l’estiu i de temps de descans, desconnexió i plaer!\nI ja tornem a ser al setembre, moment molt convenient per a organitzar-nos i adoptar ritmes i rutines saludables.\nLes xifres proporcionades per un estudi de Opinion Way realitzat el passat mes de maig per a la firma Empreinte Humaine parlen per si soles: la taxa de burnout a França s’ha duplicat en un any, i el 44% dels empleats té problemes psicològics. Dos milions de persones pateixen un esgotament sever. No tinc les estadístiques del nostre país, però ja saps: quan vegis les barbes de ton veí pelar...\nPer tant, més que mai cal estar atent/a a si mateix@ i al nostre entorn proper.\nLes persones afectades pel burnout són generalment molt actives i, sovint, inverteixen massa (temps, energia, expectatives…) en el seu treball, sense tenir en compte les seves limitacions físiques, mentals i ambientals.\nLes enquestes han demostrat que la majoria de les persones que treballen des de casa ho fan més hores que presencialment. La raó és simple: no gasten temps en el transport, no més cafè amb els companys, les pauses per dinar no es prenen o s’escurcen…\nTambé ha estat necessari gestionar les múltiples transformacions que ha generat la pandèmia, ja siguin organitzatives, humanes, comercials, estratègiques, etc.\nPer tant, hem “aguantat” el millor que hem pogut des de març del 2020, donant el millor de si perquè el treball es segueixi fent bé, tot i les nombroses dificultats tècniques i organitzatives, a les que de vegades s’han sumat males notícies personals (contagis, dòls…).\nEn molts sectors, la càrrega de treball també ha augmentat, amb, en paral·lel, absències vinculades a la pandèmia i sobrecàrregues per falta de personal.\nMalgrat tota la bona voluntat del món, no és humanament possible mantenir un ritme de treball tan intens durant tant de temps.\nA conseqüència de tot això, els nostres cossos han estat patint durant molts mesos. Moltes persones (treballador/es per compte propi i alié, i també mestresses i mestres de casa) senten un cansament tant físic com mental que no desapareix, malgrat el descans setmanal (quan n’hi ha!).\nLes vacances, encara amb restriccions de moviment – i sovint amb connexió permanent! no han permès necessàriament un tall real, imprescindible per recarregar les piles.\nPer descomptat, cada persona tindrà la seva pròpia experiència i els seus recursos, i no tothom se sentirà “cremat/da” o esgotat/da en els propers mesos.\nPer evitar arribar a aquest punt, la solució és estar atent i escoltar els senyals d’alerta del teu organisme, què, sense cap mena de dubte, t’anirà “parlant”.\nQuan arribes a sentir-te cremat/da, ja fa temps que el teu cos t’ha estat enviat missatges, i no els has escoltats.\nMal d’esquena, mandíbula apretada, respiració bloquejada, mals de cap, dolors d’estómac, tensions a tot el cos, estrès, atacs d’ansietat, insomni, pèrdua de concentració… Sense ser exclusivament símptomes de burnout, aquestes manifestacions són senyals del cos que expressen malestar: a tenir en compte immediatament!!\nLa irritabilitat, la incapacitat per deixar de fumar, els errors inusuals a la feina, o fins i tot l’aïllament, també són indicadors de situacions d’esgotament.\nSi reconeixes alguns d’aquests símptomes en tu mateix/a, o en una persona propera, reacciona com més aviat. Dedicar a temps atenció i dedicació al teu cos i al teu benestar, t’ajudarà a evitar patologies més severes, que t’obliguin a parar i a prendre mesures més dràstiques.\nLa Bioenergètica és una teràpia psicocorporal que posa l’atenció en el cos, els seus missatges, dolors, estructures i cuirasses caracterológiques, psicosomatitzacions, etc. Considera el cos com el primer receptor del patiment, recollint-hi tot trauma o emoció experimentats i és, per tant, el mapa fidel del nostre estil de vida i dels conflictes no resolts. A partir del treball amb el cos i dels desbloquejos físics i energètics, s’alliberen tensions i emocions atrapades, i recuperem energia i vitalitat.\nEt ve de gust provar una sessió de Bioenergètica? T’ofereixo una sessió de prova gratuïta: ☎ truca o envia wtsapp al nº 659 688 123 per a concertar-la. Sentiràs d’immediat els beneficis d’ampliar la connexió amb el teu cos!\nEl teu cos és el teu hàbitat més genuí. Cuida’l!\n← Anterior: Com trencar una relació d'una manera saludable i respetuosa. Següent: Dificultats en les teves relacions personals? →\nby Isabel | Mar 12, 2021\nAhir, vaig atendre una parella que es barallava i contradeia contínuament, en dues posicions molt oposades: rigor, control i solemnitat d'una banda, "laissez faire", espontaneïtat i quelcom fresc i infantil per l'altra. Curiosament, era molt semblant a com es...


Predicció meteorològica per Setmana Santa\nquery_builder 4 abril 2012 14:32\nLa pertorbació que durant les darreres hores ha donat lloc a pluja general i d’intensitat forta a punts del litoral, afectarà Catalunya fins dissabte.\nLa taula següent mostra les quantitats de precipitació superiors als 30 mm acumulades a les estacions de la XEMA (Xarxa d’Estacions Meteorològiques Automàtiques) entre el dimarts 3 i el dimecres 4 d’abril a les 12:00 hores:\n3 i 4 d’abril de 2012\nA continuació es mostra un mapa amb l’estimació de la precipitació acumulada entre el dimarts 3 i el dimecres 4 d’abril a les 12 hores obtingut mitjançant la tècnica de combinació del camp de pluja vist per la XRAD (Xarxa de Radars de Catalunya) i les mesures de les estacions de la XEMA:\nPel que fa a la intensitat dels xàfecs, algunes estacions han enregistrat més de 20 mm en 30 minuts, superant així el llindar de l’avís de Situació Meteorològica de Risc (SMR) de nivell 1 per intensitat de precipitació:\nCal destacar que l’estació de Begues ha arribat a enregistrar una precipitació de 4,0 mm en un sol minut.\nDIJOUS 05-04-12: el cel estarà cobert o molt ennuvolat, amb el creixement de nuvolades. Tot i així, els núvols seran menys compactes al quadrant nord-est. Fins a migdia s'esperen alguns ruixats dispersos al terç oest, els més destacats al sud del sector. A partir de llavors se n'esperen en general, sobretot a la meitat oest del territori i especialment a punts de muntanya. Puntualment seran d’intensitat forta i aniran acompanyats de tempesta. La cota de neu voltarà els 1700 metres. Les temperatures es mantindran sense canvis importants.\nDIVENDRES 06-04-12: el cel es mantindrà molt ennuvolat en general, amb el creixement de nuvolades a punts de muntanya sobretot a la meitat oest. Al final de la jornada la nuvolositat es trencarà per l'oest i el sud del territori. Fins a migdia s'esperen alguns ruixats dispersos en general, si bé seran més probables a la meitat sud del litoral i al terç oest. A partir de llavors les precipitacions guanyaran extensió a la meitat oest i localment augmentaran d'intensitat i puntualment aniran acompanyades de tempesta. La cota de neu baixarà dels 1700 als 1400 metres. La temperatura màxima pujarà una mica.\nPNG | 201