Bjørn Lomborg, autor de "L'ecologista escèptic" | Consumer\nBjørn Lomborg, autor de “L’ecologista escèptic”\nS'està generant un pànic exagerat amb el canvi climàtic\nBjørn Lomborg (Frederiksberg, Dinamarca, 1965) va protagonitzar una enorme polèmica fa uns anys amb el seu llibre “L’ecologista escèptic”, en qüestionar els principals postulats de les organitzacions ecologistes mitjançant estadístiques basades en estudis científics. Les crítiques des de diversos àmbits de l’ecologisme, la ciència o la política no es van fer esperar. Per exemple, Greenpeace va arribar fins i tot a negar l’antiga pertinença de Lomborg a aquesta associació, i un grup de científics li va denunciar al Comitè Danès sobre Deshonestidad Científica, el qual va emetre una fallada definitiva rebutjant les queixes presentades.\nEn qualsevol cas, el debat generat per aquest professor de l’Escola de Negocis de Copenhaguen li ha servit per fer arribar a l’opinió pública una visió crítica dels temes mediambientals, i per convertir-se en una de les “50 estels d’Europa” segons la revista BussinessWeek o una de les “100 persones més influents del 2004” segons la revista Estafi. Lomborg acaba de publicar el llibre “Cool It”, “una guia mediambiental escèptica per al canvi climàtic”, que serà pròximament traduïda a l’espanyol i publicada per l’editorial Espasa, i que tampoc deixarà a ningú indiferent.\nQuins són les principals conclusions del seu últim llibre?\nEl canvi climàtic és un desafiament a la nostra civilització, però no una catàstrofe de proporcions gegantesquesNecessitem una visió més realista de l’impacte del canvi climàtic. S’està parlant que és imminent i dramàtic, però no és així. Per exemple, Al Gore afirma que el nivell del mar pujarà 6 metres, mentre que el Panell Intergovernamental d’Experts sobre Canvi Climàtic (IPCC) afirma que pujarà 30 centímetres, 20 vegades menys. Hem de mirar el problema amb perspectiva. Si fem un cop d’ull als últims 150 anys, el nivell del mar també ha pujat 30 centímetres. Alguna cosa similar ocorre amb la pujada de temperatura, que tampoc és tan catastròfica com apunten alguns. En definitiva, el canvi climàtic és un desafiament a la nostra civilització, però no una catàstrofe de proporcions gegantesques.\nLlavors, tampoc creurà que el canvi climàtic estigui provocant l’augment d’altres grans problemes, com els desastres naturals.\nAixí és. Parlem per exemple dels huracans a Estats Units. És cert que el seu impacte s’ha incrementat dramàticament en els últims anys, però el canvi climàtic no té la culpa, sinó que molta més gent viu ara en zones amb el risc d’huracans. El Protocol de Kyoto no hauria salvat a Nova Orleans del Katrina. No obstant això, les seves desastroses conseqüències es podrien haver evitat amb una millora en els seus dics i el seu manteniment. Per això, si volem reduir l’impacte d’aquesta catàstrofe natural, no hem de potenciar polítiques contra el canvi climàtic, sinó construir millors edificis, millors dics, etc.\nUn altre exemple és el de la malària. Molta gent creu que amb el canvi climàtic va a augmentar el nombre de persones infectades, i per això cal invertir en polítiques contra el canvi climàtic. No obstant això, es tracta d’una forma ineficient de combatre el problema: Els mateixos diners per a polítiques contra el canvi climàtic, invertit en polítiques contra la malària, pot salvar 36.000 persones d’aquesta malaltia.\nCom caldria combatre el canvi climàtic?\nAlguns de les dades d’Al Gore són “incòmodes”. Exagerar les dades no és útil, es genera pànic entre la gent, i es destina diners a unes polítiques que no són les més necessàriesEl problema és que es tracta d’alguna cosa car. El Protocol de Kyoto costa a l’any uns 180.000 milions de dòlars. Fins i tot si tots els països portessin rigorosament els objectius marcats per aquest protocol, només s’aconseguirien posposar els efectes del canvi climàtic set dies al final del segle. Per això, la qüestió és aplicar mesures més intel·ligents i menys costoses econòmicament. Una mesura en aquest sentit és invertir més en R+D, en tecnologies energètiques, en energies renovables com el sol o el vent, a millorar l’eficiència energètica, en sistemes de captura de carboni. D’aquesta forma, costaria dues vegades menys i seria deu vegades més eficaç. En definitiva, s’aconseguirien tecnologies mediambientalment netes cada vegada més barates i a l’abast de tots, especialment de xinesos i indis.\nQuè opina sobre la recent concessió del premi Nobel de la Pau a Al Gore?\nEn realitat es tracta d’un premi compartit amb l’IPCC, i això és bo. L’IPCC s’encarrega de buscar evidències científiques que puguin ser utilitzades com a base de polítiques ambientals. Quant a Al Gore, alguns de les seves dades són “incòmodes” pels seus mètodes, com ja he dit. Exagerar les dades no és útil, es genera pànic entre la gent, i es destina diners a unes polítiques que no són les més necessàries.\nSi el canvi climàtic no és la prioritat, en què hauria d’invertir-se llavors els diners?\nEls ecologistes no estan totalment equivocats, i és bé que existeixin. Del que es tracta és de saber si ens expliquen tots els punts de vista, o si el que ens diuen és exagerat i catastrofistaSegons els resultats del Consens de Copenhaguen (una iniciativa del govern danès i el propi Lomborg, amb la participació d’experts, principalment economistes, alguns d’ells premis Nobel), invertir en projectes contra el canvi climàtic és poc efectiu posat que els seus efectes amb prou feines es notaran i valdran molts diners. En canvi, els projectes que persegueixin la lluita contra la SIDA, la malària i la malnutrició, haurien d’estar els primers de la llista.\nVostè ha criticat a les principals organitzacions ecologistes internacionals, com Greenpeace, l’Institut Worldwatch o la Unió Mundial per a la Naturalesa (WWF). Considera que les seves afirmacions estan equivocades?\nEls ecologistes no estan totalment equivocats, i és bé que existeixin. Del que es tracta és de saber si ens expliquen tots els punts de vista, o si el que ens diuen és exagerat i catastrofista. Però no és un problema únic dels ecologistes: Si es pregunta als metges en què creuen que és necessari invertir més, diran que en hospitals; els professors diran que en escoles; i els ecologistes, per tant, en el medi ambient. Per això, per prendre bones decisions polítiques, cal escoltar més informació, no només la que ofereixen els ecologistes.\nQuin és el paper dels consumidors en els assumptes mediambientals?\nHem d’estar totalment segurs que les decisions que prenen els responsables polítics no es basen en el pànic o en evidències insuficientsEls consumidors no tenen a les seves mans la solució dels grans problemes mediambientals, sinó els governs. Per això, com a part de les regles de joc democràtiques, hem d’estar totalment segurs que les decisions que prenen els responsables polítics no es basen en el pànic o en evidències insuficients.\nQuè opina sobre els aliments “ecològics”?\nLa majoria de la gent creu que comprant aliments amb l’etiqueta “ecològica” està afavorint a la seva salut i al medi ambient. En realitat, la producció ecològica en ocasions és millor, però de vegades també és pitjor per al medi ambient, quan per exemple causa diferents malalties en molts animals. A més, l’agricultura ecològica és menys productiva, per la qual cosa si es volgués augmentar la seva quantitat caldria cobrir més àrees naturals. Però el més important: Com són més cars, la gent compraria menys fruites i verdures, per la qual cosa s’estaria limitant una de les vies més importants d’evitar càncer.\nEls biocombustibles han estat objecte de crítica en els últims mesos. No són tan ecològics com ho plantegen els seus defensors?\nEls biocombustibles són una mala idea, una forma ineficient d’aconseguir combustible, i una forma d’encarir els alimentsEn l’actualitat són una mala idea, una forma ineficient d’aconseguir combustible, i una forma d’encarir els aliments. No obstant això, hi ha bones perspectives amb els de segona generació.\nÉs optimista sobre el futur de la humanitat i el medi ambient?\nAbsolutament. Només cal fixar-se en les millores produïdes en els dos últims segles; també a l’apartat mediambiental, en el qual s’han millorat aspectes com la contaminació de l’aire. No obstant això, no cal oblidar els problemes de l’actualitat, deguts principalment a la pobresa i la falta de desenvolupament. Per aquí han de venir els esforços, per aconseguir que les persones siguin cada vegada més riques i no més pobres, la qual cosa no significa que calgui oblidar-se del medi ambient.\ncanvi climàtic Ecologistes lomborg-ca pánico-ca políticas-ca


Per aconseguir-ho, el Decret aprofundeix en un model de gestió basat en la valorització de les dejeccions com a recurs\nEs preveuen limitacions pel que fa a l’increment de bestiar en zones vulnerables\nEl Govern ha aprovat el Decret de gestió de la fertilització del sòl i de les dejeccions ramaderes. Aquest Decret està signat pels departaments d’Agricultura, Ramaderia, Pesca i Alimentació; Territori i Sostenibilitat, i Salut i ha estat treballat i concertat amb el sector. Es tracta d’un programa d’actuació reforçat, en línia amb els requeriments de la Directiva Nitrats i la Directiva Marc de l’Aigua.\nSeguint la línia de treball del Departament d’Agricultura dels darrers anys, el Decret promou la valorització de les dejeccions com a recurs dins d’un esquema de bioeconomia circular, amb una fertilització ajustada a les necessitats dels cultius, una aplicació feta amb maquinària adequada i, fins i tot, quan calgui, en l’exportació dels excedents de nutrients.\nEl Decret, a banda del règim sancionador, reforça el Pla i potencia el sistema de control dels nutrients al sòl, amb la presa de 500 mostres de sòl agrari a l’atzar que són analitzades, per comprovar que no se superen les concentracions màximes de nutrients al sòl.\nEn destí, garantir una fertilització d’excel·lència ajustada a les necessitats dels cultius i dels sòls. Actualment ja tenim una normativa que prohibeix les aplicacions de purins amb vano o ventall, evitant així pèrdues de nitrogen per volatilització, buscant incrementar l’eficiència i aconseguir el màxim aprofitament dels nutrients aportats. Els equips d’aplicació de dejeccions ramaderes hauran de disposar d’un sistema que permeti una elevada uniformitat de distribució i un bon ajustament de la dosi, i hauran de disposar d’un conductímetre, o altre mètode de precisió equivalent, que permeti estimar la concentració de nutrients del purí. Per a totes dues obligacions s’ha establir un període transitori per tal que el sector s’hi pugui adaptar.\nTambé s’estableix un assessorament tècnic obligatori per als agricultors per aconseguir una bona fertilització.\nD’altra banda, per garantir la traçabilitat del transport, si la parcel·la a fertilitzar és a més de 10 km (a 5 km dos anys després de la publicació del Decret), o bé si es tracta d’una empresa de serveis, caldrà que els equips de transport de dejeccions ramaderes vagin equipats amb un dispositiu electrònic de posicionament global (GPS). L’ús del GPS suposa major traçabilitat de les aplicacions de dejeccions ramaderes a llarga distància.\nLa normativa també estableix una moratòria absoluta, fins a dos anys de la publicació del Decret, per a noves granges i ampliacions de bestiar en granges situades en municipis que tinguin un índex de càrrega ramadera (ICR) superior a l’1,2.\nA més, en els darrers anys, s’han posat en marxa programes de recerca cofinançats entre el Departament i la Unió Europea, com ara el del projecte Life Futur Agrari, el Life Agriclose i el projecte de conques hidrogràfiques, que han servit per fer arribar al sector aquelles eines existents per millorar el maneig de fems, purins, gallinasses i altres adobs, així com per donar pautes per minimitzar els continguts elevats de nutrients en zones de Catalunya amb una elevada concentració ramadera.\nActualment, s’està treballant amb altres organitzacions en dos projectes H2020 a escala europea. Un d’ells (EFFECT), per explorar noves formes contractuals entre ramaders i agricultors, i un altre (FERTIMANUR), per obtenir productes fertilitzants d’alt valor, tot dins un enfocament de bioeconomia circular.\nLa necessitat d'assegurar una correcta gestió de les dejeccions ramaderes (purins, fems, gallinasses, etc.) i, en general, dels fertilitzants (dejeccions ramaderes, composts, fangs de depuradora, fertilitzants minerals, etc.), per tal d'evitar la contaminació de les aigües per nitrats procedents de fonts agràries ha portat a desenvolupar diversa normativa per part de la Generalitat.\nAmb aquest mateix objectiu, el Govern, des de l'any 2013, va impulsar un nou model de gestió de les dejeccions ramaderes, mitjançant el Pla Estratègic de Fertilització i Gestió de les Dejeccions Ramaderes. Aquest Pla proposa actuacions tant a nivell de granja com a nivell de l'aplicació al camp dels fertilitzants i a nivell dels diferents tractaments de les dejeccions ramaderes, per tal de fomentar una producció sostenible.\nD’altra banda, el sector compta també des del 2013, amb el suport i l’assessorament de l’Oficina de Fertilització i Tractament de Dejeccions Ramaderes, una eina específica del DARP, dedicada al foment i la transferència tecnològica en aquesta matèria. Amb l’aprovació del nou decret, es potencia l’estructura d’aquesta Oficina. S’estima en mig milió d’euros anuals el suport al sector.\nFruit de l’activitat d’aquest grup, el Departament ha establert els criteris tècnics que permeten determinar quins sistemes de tractament són els més adients per a cada granja, fet que facilitarà l’adaptació de les explotacions al nou model que es planteja.\nEl desplegament del present Decret representa una inversió significativa per a l’Administració (800.000 €) i també per al sector, que haurà de fer inversions en maquinària d’aplicació i tractaments.


Goteres al Complex L'11 - femsantandreu.cat\nPublicat per Fem Sant Andreu el 7 de febrer de 2020 7 de febrer de 2020\nPer desgràcia els usuaris del Complex L’11 han vist molts cops aquesta imatge, en els darrers mesos.\nFem Sant Andreu es fa ressò, i en el plenari del mes de gener, el darrer que es va celebrar. En el torn de precs i preguntes, va instar al govern socialista actuar i reparar les filtracions d’aigües (goteres) que es generen al Complex Esportiu L’11, cada cop que hi ha pluges intenses.\nLa candidatura municipalista va obtenir el compromís del govern, que els pròxims dies s’iniciaria el processos tècnics i administratius pertinents, per solucionar aquests problemes de filtracions. Estarem vigilants de què així sigui, perquè els usuaris amb el que paguen, mereixen tenir unes i instal·lacions en condicions.


Alegries, preocupació i la desaparició de l'Estat\nActualitzada 03/01/2022 a les 19:48\nAquest primer diumenge de l'any ha començat mogut i amb emocions fortes al Catllar. Una concentració veïnal enfront l'ocupació d'un habitatge a la urbanització Mas Blanc ha sigut tot un èxit de convocatòria amb més de 300 persones segons la premsa.\nAlegria per veure a Janet, una senyora de 70 anys, veïna exemplar que fa pocs mesos exposava les seves pintures al Centre Cultural del poble, somriure per poder tornar a entrar a la que durant tants anys ha sigut la seva casa. Però també altres emocions que haurien de causar molta preocupació a qualsevol persona amb una mica de seny.\nLes masses exaltades de gent desenfrenada no acostumen a acabar bé. Una cosa tan evident que fins i tot forma part de la cultura popular: des de les pel·lícules del Ku Klux Klan fins als dibuixos de La Bella i la Bèstia de Walt Disney.\nI aquest diumenge, entre molts dels assistents a la concentració hi havia esperit de turba incontrolada amb voluntat d'anar casa per casa fent fora a la gent, fins i tot per la força si calgués.\nL'actual onada de robatoris i ocupacions apunta com a causa principal de l'emprenyament de la població, tanmateix la veritat és que sempre hi ha hagut de robatoris i ocupacions i l'índex de criminalitat del Catllar segueix sent molt més baix que la mitjana del conjunt de poblacions. Durant la marxa veïnal de camí cap a la casa ocupada hem passat per davant de l'illa de contenidors de Mas Blanc i presentava un estat lamentable. Desgraciadament, el mateix estat deplorable que em trobava cada dia durant els anys que hi vaig viure en aquesta urbanització. Successius governs municipals no han sigut capaços d'aconseguir que es reculli la brossa com toca. Els carrers de Mas Blanc, com tants altres de les 28 urbanitzacions que formen el terme municipal, no disposa d'enllumenat públic i la màquina que neteja els carrers no passa ni una vegada al mes.\nAl Catllar no tenim policia local i la plantilla del cos de vigilants municipals amb prou feines ha cobert les baixes en els últims anys.I tot això amb un gran augment de la població, amb més de 500 nous residents en els dos últims anys, amb pandèmia inclosa. Com pots sentir-te segur si quan truques al vigilant et diu que està ell sol de guàrdia i no pot acudir perquè se li ha espatllat el vehicle?\nQuina protecció ofereixen les lleis, incomprensible d'entendre, que semblen protegir només a qui no ho necessita, siguin bancs o delinqüents?\nAquest diumenge al Catllar se sentia l'abandonament dels poder públics cap a la ciutadania, es palpava la desaparició de l'Estat. Un dèficit democràtic que si no posem remei de manera urgent portarà greus conseqüències per a tots.\nComenta el contingut : Alegries, preocupació i la desaparició de l'Estat


La nostra veu, aquí! (Antoni Riera)\n5 min. 08/07/2016 19:48\nAntoni Noguera: "Alguns factors s'escapen de la lògica del sentit comú relacionats amb la pitjor política i la corrupció".\nDavid Abril: "(Ens cal) una pràctica política que faci veure que la unitat de les esquerres no és sols una conjura d’interessos multicolors, i que som capaços de conviure i cooperar més enllà d’una campanya".\nAntoni Verger: "Si algú hagués fet aquest pronòstic fa només dos anys, tothom l'hauria tractat d'il·lús i somiatruites. Però ara mateix aquests 117.812 vots són una gran realitat".\nPere Sampol: "Bona part dels electors predisposats a votar aquesta candidatura es feren por".\nPodeu pensar que aquestes sentències de persones altament influents dins MÉS i dins el PSM estan tretes de context i que les he triades amb mala bava. Podeu consultar els seus escrits a l'ARA Balears, als seus blogs i als seus comptes de Facebook, i veureu, si fa no fa, que els fragments triats conflueixen (ara que està tant de moda la paraula) amb el to general dels seus escrits.\nEn tot cas, i com a màxim, alguns d'ells assumeixen la voluntat de fer autocrítica, però no diuen, tampoc, en quin sentit.\nVet aquí, idò, les meves reflexions entorn dels resultats de les eleccions espanyoles de fa quinze dies, amb un primer advertiment: jo no faig lectures en clau espanyola, no m'interessa i crec que els qui les hi fan (vegeu Abril, vegeu Sampol, vegeu Verger) no fan més que teixir una espessa cortina de fum que els deixi temps per amagar el cap davall terra com fan els estruços i defugir l'anàlisi concreta (i en clau de país) del fiasco electoral d'Units Podem MÉS.\nEl cas és que per primera vegada el PSM es presentava a unes eleccions en una coalició que no liderava i que, a més, estava subjugada a un partit d'obediència espanyola que, no ho oblidem, presenta la reforma d'Espanya com a garantia de compromís a les seves confluències perifèriques. Una reforma d'Espanya que, una vegada més, s'ha demostrat impossible.\nEm sobta, em sorprèn, em deixa perplex i atònit, i fins i tot em revolta, que els cappensants de PSM i de MÉS parlin d'abstenció, de platja, de desídia, d'ideologies ancestrals o de por, per justificar uns resultats que, fent una petita suma, deixen clar que el votant sobiranista va quedar a ca seva.\n20-D: 111.628 (Podem) + 33.877 (MÉS) + 11.451 (EU) = 156.956\n26-J: 117.812 (Units Podem MÉS). Treis comptes.\nLa Sobirania per a les Illes que liderava Mateu Xurí, llastada pel discurs del vot útil i sobretot per un temps insuficient per bastir una candidatura amb garanties, va arribar als 7.000 vots, fet que, tanmateix, demostra que hi ha un electorat que no gira l'esquena al discurs sobiranista sense eufemismes.\nNo em cansaré de repetir, i és una opinió molt personal, que l'opció de MÉS com a marca de país té la possibilitat d'esdevenir pontentíssima. Però ho ha de fer amb discursos clars i amb fets irrenunciables. D'una banda, compta amb el bagatge històric del PSM, un partit municipalista, de proximitat, que pica pedra al carrer, de vocació ecologista i que es mostra sensible amb la qüestió identitària. De l'altra, Iniciativa basteix unes polítiques socials contundents, alternatives, amb una feina incansable i demostrada, i amb uns discursos que no deixen lloc per al dubte. Per mi, allò que arrodoniria el pastís de MÉS seria una tercera cama, la sobiranista. Així com en el seu moment PSM i Iniciativa varen saber confluir per generar una nova marca tot renunciant a sigles i quotes, també hauria de ser possible aquesta confluència amb una tendència sobiranista progressista, que pot representar Esquerra Republicana. L'aportació d'ERC, sumada al sobiranisme ‘inherent’ del PSM, hauria de fer que als discursos sòlids de PSM i d'Iniciativa s'hi afegís un tercer relat, el sobiranista, que no quedàs mai relegat. Sé que alguns em tornaran a dir que no es pot fer un programa només amb la independència, però diria que si han volgut llegir bé aquestes lletres jo no he dit això en cap moment. Però sí, alerta, que el PSM i Iniciativa, amb la suma d'Esquerra Republicana, haurien d'assumir un discurs clarament (ho repetesc, no exclusivament) sobiranista, i que el dret a decidir (en forma de consulta, o sota altres fórmules que poguessin sorgir, però sempre amb fets, no amb simples formulacions disquisitòries) fos una més de les línies vermelles a l'hora de bastir un pacte de govern.\nNo fer aquesta passa significa diluir-se dins un espai que, amb tota la força mediàtica del món a darrere, ja ha ocupat Podem, ens agradi o no. El fet diferencial, el tret diferencial, és l'ànsia de ser com a país, és la identitat i la lluita per conservar-la. Amagar-ho és fer trampes.\nSobirania per a les Illes, mentrestant, ha de ser el que és: la llavor que sigui capaç de germinar per fer créixer, a dreta i esquerra, aquesta ànsia de llibertat. No tendria sentit que rivalitzàs amb MÉS en unes eleccions autònomiques (sempre que MÉS posàs messions fortes pel sobiranisme, com ja he dit), però en canvi sí que podria servir de pont i de nexe entre tots els sobiranistes per anar a cercar la tan (o no tant) anhelada veu a Madrid, perquè, al cap i a la fi, la nostra veu és aquí on l'hem de fer sentir.


Ràdio i televisió | Secuencia didáctica 709207 - Tiching\nLlegir texts sobre la ràdio i la televisió i entendre’ls. Comentar texts expositius sobre la ràdio: models de ràdio, programació, tipus de programes. Conèixer les característiques dels llenguatges radiofònic i televisiu. [...]\nAvaluació inicial T03 01 - Ràdio i televisió\nAvaluació inicial T03 02 - Ràdio i televisió\nAvaluació inicial T03 03 - Ràdio i televisió\nAutoavaluació inicial T03 01 - Ràdio i televisió\nLa ràdio ha estat durant molt de temps el mitjà de comunicació de masses més ràpid a l'hora de transmetre informació, sobretot si la comparam amb la premsa. Actualment comparteix aquesta immediatesa amb la televisió. [...]\nQuè fa la gent mentre escolta "Versió original". Els diaris personals\nLectura Què fa la gent mentre escolta "Versió original" Un dels avantatges de la ràdio és que, per escoltar-la, no fa falta que te l'estiguis mirant. [...]\nCom es fa un guió radiofònic - Ràdio i televisió\nMorfosintaxi 1. El sintagma verbal. El verb El sintagma verbal (SV) és un verb o un conjunt de paraules que tenen com a nucli un verb; al voltant d'aquest verb s'hi disposen els diversos complements. (Vegeu el tema 8. [...]\nFonètica i ortografia 1. Els sons consonàntics Els sons consonàntics es produeixen quan l'aire que expiram, després de passar entre les cordes vocals, ha de vèncer qualque obstacle. [...]\nTipologia textual 1. Text oral i text escrit Pel que fa al canal a través del qual ens comunicam, el text pot ser oral o escrit. Fixa't en les característiques principals de cada tipus de text: 1. [...]


La donació és un acte altruista de gran interès social i científic. La donació de cossos a la ciència és de gran utilitat docent i investigadora.\nEl director de la Sala de Dissecció de la Facultat de Medicina de la Universitat de Barcelona, el doctor Mariano Monzó, explica a l’Eureka per què és important donar el cos a la ciència i de quina manera es pot fer.\nA més, l’Organització Catalana de Trasplantaments ens fa una radiografia de donacions d’òrgans i de teixits a casa nostra i els Serveis Funeraris de Barcelona ens diu quins protocols segueixen en casos de donació.\nAntropologia biològica o la memòria dels ossos\nEls experts en Antropologia Biològica, com l’Assumpció Malgosa que ens ha visitat avui a l’Eureka!, són capaços de descobrir coses increïbles a partir d’un fèmur o un crani: què menjava Pere el Gran? De què va morir Tutankamon? Els ossos parlen a aquells que saben escoltar…\nFem l’animal: gaseles dorca.\nEl Zoo de Barcelona no només exhibeix animals perquè tots els puguem veure i els puguem conèixer, sinó que també treballa per la conservació de les espècies.\nEl coordinador de Programes de Recerca i d’Investigació del Zoo, Rafael Cebrián, treballa en projectes que involucren animals com els óssos formiguers i els dragons de komodo.\nFem l’animal per conèixer les gaseles dorca.\nMarià Martí: “La declaració de Parc Natural millorarà la percepció del valor natural de Collserola””\nEl Parc de Collserola ja és Parc Natural. Aquest decret ha de permetre conservar els seus valors naturals i evitar que la pressió urbanística malmeti l’entorn. Amb el seu director gerent, en Marià Martí hem estat parlant dels canvis que suposarà això i també de la biodiversitat d’aquest espai tan peculiar per la proximitat a la ciutat de Barcelona.\nMarina Geli: “La gran despesa sanitària és l’envelliment”\nAquest dissabte ha visitat l’Eureka! la Consellera de Salut Marina Geli. Amb ella hem parlat de l’estat de la sanitat catalana i de la sostenibilitat de l’estat del benestar pel que fa a l’atenció en l’àmbit de la salut. La Consellera ha trencat el tòpic que qui fa més despesa sanitària són les persones immigrades.


Un derbi per reactivar-se - Empordà\nUn derbi per reactivar-se\nEl Peralada rep el Figueres, aquest diumenge (17 hores), en un nou derbi de la Tercera Divisió de futbol\nROGER ARBUSÀ 15.11.2015 | 10:29\nPeralada i Figueres es troben per tercer cop a Tercera\nAquest cap de setmana serà protagonitzat pel primer derbi altempordanès de la temporada a Tercera Divisió, que enfrontarà el Peralada i el Figueres, diumenge al Municipal peraladenc (17 h). Els dos equips arriben a la cita amb trajectòries contraposades, tot i que, tant un com l´altre, necessiten una victòria per desencallar les seves respectives situacions. A qui de ben segur li urgeixen més els tres punts és al Peralada, que després d´un inici desafortunat i frustrant continua en zona de descens, amb només 11 punts. L´equip peraladenc, però, ha vist la llum en les dues últimes jornades, en què la golejada davant l´Ascó i l´empat de diumenge a Vilafranca els ha situat a només un punt de la salvació.\n"Les sensacions han sigut molt bones pràcticament des de la primera jornada, però ens ha costat molt sumar punts. La posició a la classificació no és gaire bona i és estrany, perquè creiem que es fa un bon joc i n´estem contents. Ara, hem passat unes setmanes en què ens costa fer menys gols", reconeix l´entrenador del Peralada, Arnau Sala. El tècnic de Sant Fruitós del Bages és conscient de la dificultat del Figueres, el qual va ser el seu equip com a jugador i entrenador. "He estat nou anys a la Unió i sóc figuerenc; per a mi, serà un partit especial. Tothom té moltes ganes de jugar el derbi i els jugadors sortiran a totes. El Figueres té una gran plantilla, de les millors de la categoria, i ens ho posaran molt difícil, però jugant a casa podem competir", assegura Sala. El conjunt xampanyer tindrà la baixa per lesió de Joan Pons i són dubte Òscar Molina i Jaume Duran.\nLa Unió, en canvi, ha viscut un inici més estable i no tan accidentat, encara que en les últimes jornades els homes d´Edu Vílchez s´han despenjat de les places de play-off i han caigut a la desena posició de la classificació, amb 18 punts. Tot i així, els figuerencs enllacen tres partits sense perdre, amb la qual cosa una victòria els aproparia de nou a la zona de promoció, que es troba a cinc punts. "Hem tingut alts i baixos durant l´any i hi ha hagut partits en què hem deixat escapar punts valuosos, però l´equip torna a ser el de sempre. Hem de fer bona aquesta reacció aconseguint una victòria", comenta l´entrenador de la Unió, Edu Vílchez, que considera positiva la dinàmica de l´equip i els dos últims empats, al camp del Prat –el líder– i contra l´Europa, diumenge a Vilatenim.\nSobre el derbi, el tècnic del Figueres s´espera un partit anivellat. "El joc del Peralada no correspon al que diu la classificació; molts cops el seu rival ha tingut sort. Sent un derbi es pot esperar qualsevol cosa i crec que serà ajustat, tenint en compte la tensió que comporten aquests partits", diu Vílchez, que no podrà comptar amb els sancionats Chicho i Ferran Grau, més enllà dels lesionats Masó, Varese, Alexis i Bonaventura.\nEl tercer derbi en lliga\nEl Peralada i el Figueres s´enfrontaran a 3a Divisió per tercera vegada en la història. Segons les estadístiques, el derbi es presenta igualat, després que a la temporada passada –en el primer any en què els dos equips altempordanesos van coincidir a la competició– es van repartir les victòries: mentre que a la primera volta els peraladencs van guanyar al Municipal (1-0 jornada 3), els figuerencs van vèncer més tard a Vilatenim (2-1 jornada 22), al segon període de curs. Un cas diferent és el de la Copa Catalunya, en què tant a l´edició anterior com a la d´aquest any la Unió ha aconseguit eliminar els verd-i-blancs.


Dolçaines per a Burkina | País Valencià, Segle XXI\nPublicat per Redaccio el 9 juny 2013 en Article del dia · 0 comentaris\nPotser els valencianistes hem estat sotmesos a massa exigències. Els que volem un País Valencià diferent, ens sembla que ens endinsem en la tasca quotidiana, titànica en ocasions,per mirar de fer-nos forts en la nostra identitat, per lluitar contra tots aquells que ens volen arrabassar la dignitat de ser un poble. Però, a més amés, hem de mirar de convéncer molts dels valencians i valencianesprecisament d’això, que som un poble amb els seus trets identitaris, amb una història, una cultura i una llengua tan dignes com les de qualsevol altre, Tal vegada, al capdavall, és massa demanar-nos.\nTanta energia i tant d’esforç consumit, potser ens ha fet oblidar que aquests són temps de mundialització, on les fronteres s’esborren, on els estats ja no són suficients, on probablement ja fan més nosa que altra cosa… En temps de naufragi social generalitzat -econòmic, polític, social-moltes coses que consideràvem guanyades per sempre s’enfonsen aixafades sota la llosa del capitalisme. Al nostre voltant molta gent pateix, però més lluny hi ha molts pobles que fa dècades, quan no segles que, pateixen estructuralment.Potser no reflexionem prou aquest país en un context de mundialització, més enllà de l’estat espanyol. Som un país que en l’antiguitat fou solar pel qual sirgaren moltes civilitzacions i pobles, amb una configuració, això sí medieval, però al qual li han quedat les empremtes d’aquestes cultures en la seua geografia, toponímia o lèxic. Així es fan els pobles, amb les aportacions continuades i el mestissatge.\nA Algemesí fa uns anys es va fundar Algemesí-Solidari, una ONG local amb vocació d’universalitat. Un dels reptes més grans ha estat la conscienciació entre els seus ciutadans que en aquest món no hi ha fronteres i que cal lluitar per fer una família humana digna. No és tasca gens fàcil en els temps que corren. Algemesí-Solidari aconseguí que l’ajuntament del municipi s’agermanés amb Baasnere, un poble de Burkina Faso, on des de feia uns anys l’associació tenia contacte directe, amb camps de treball organitzats i duts a terme pels seus membres. Gràcies a això s’han aconseguit dur endavant grans reptes.\nMogut per l’esmentada associació, el dissabte 1 de juny tingué lloc al Teatre Municipal d’Algemesí el concert Dolç Cinema. Una quinzena de dolçainers, amb vuit percussionistes i altres instruments de vent, sota la direcció d’Antoni de la Asunción, afrontaren el repte d’interpretar bandes sonores de pel·lícules conegudíssimes de tots. Un instrument tan nostrat, que amb el seu so estrident, punyent, acompanya tantes danses i balls, que tant apreciem i estimem els algemesinencs, que fa sonar la Muixeranga, que fa impossible no emocionar-se… era ara protagonista en la interpretació de tants metratges de Hollywood.\nQue voleu, aquelles danses amb estètica hippie de “Jesucrist Superstar”, aquell primat llançant un os al cel en “2001: una odissea de l’espai”, Briner disparant al mig d’un carrer al so de “Els set magnífics” o el leitmotiv de Darth Vader en “La guerra de les galàxies”, al so de la dolçaina, i tantes i tantes bandes sonores, resulten, con a mínim sorprenents, evoquen més que allò que suscitaren quanles veiérem per primera vegada, i cada cop que les hem tornat a veure.\nEtiquetes: Ferragud Carmel\nArticle anterior La victòria i l’esperança política. A propòsit de l’anul·lació del Pla Rabassa a Alacant Article següent Muixeranga en homenatge a Joan Fuster\n26 maig 2019 · 0 Comments · Redaccio Presentació de “Torno del bosc amb les mans tenyides”, de Simona Skrabec, el 30 de maig a Fan Set\n20 maig 2019 · 0 Comments · Redaccio Iceta al Senat\n20 maig 2019 · 0 Comments · Redaccio El Foro Profesores (No Foro Coches), i ja és dir\n18 juny 2019 · 0 Comments · Redaccio Els darrers dies de Walter Benjamin\n16 juny 2019 · 0 Comments · Redaccio Violència intra familiar, diuen\n14 juny 2019 · 0 Comments · Redaccio Decadencia y resurgimiento de la economía valenciana\nAlcàzar Joan del, Gustau Muñoz, Nèstor Novell, Josep Sorribes, Sal·lus Herrero, Viciano Pau, Juli Capilla, Jordi Muñoz, Herrero Sal·lus, Viadel Francesc, Garcia-Oliver Ferran, Muñoz Gustau, Molla Toni, del Alcàzar Joan, Rico Toni, Culla Joan B., Aliaga Xavier, Olaso Vicent, Álvaro Julià, Furió Antoni, Mas Laia, Muñoz Jordi, De Toro Suso, Ramoneda Josep, Cid Javier, Jesús Moncho, Guia Josep, L'Espill, Alcaraz Manuel, Figueral Escot


Cs i PP es queden sols reclamant que la XAL no renovi el contracte a Marcela Topor - El triangle\nAl Ple de la Diputació de Barcelona, ERC i Tot per Terrassa, es van abstenir i JuntsxCat, socialistes i els comuns van votar en contra de la proposta que l’esposa de Carles Puigdemont deixi de cobrar cada mes 6.000 euros per dirigir el programa setmanal de televisió ‘The Weekly Mag’\nImatge del programa 'The Weekly Mag', del passat 15 de maig\nEsquerra Republicana recrimina sovint al seu encara soci al Govern de la Generalitat, JxCat, que pactés amb el PSC el control de la Diputació de Barcelona. Els dirigents i portaveus del partit d’Oriol Junqueras acusen sovint als postconvergents de tenir un doble llenguatge ja que, mentre a les eleccions al Parlament van forçar que els partits independentistes es comprometessin a no pactar amb els socialistes, ells ho han fet a la Diputació barcelonina. ERC està a l’oposició en aquesta corporació provincial però, el passat 29 d’abril, es va abstenir en la moció presentada al ple per Ciutadans perquè la Xarxa Audiovisual Local (XAL), l’organisme que gestiona els mitjans de comunicació de la Diputació de Barcelona, no renovi la temporada que ve el contracte signat amb Marcela Topor, l’esposa del president de JxCat, Carles Puigdemont, perquè continuï dirigint i presentant el programa de televisió The Weekly Mag.\nAquesta votació només va comptar amb els vots favorables dels quatre diputats de Ciutadans i dels dos del Partit Popular. A més dels quinze diputats d’ERC també es va abstenir en aquesta votació el representant de Tot per Terrassa. Els setze diputat socialistes, els set de JxCat i els cinc d’En Comú Guanyem es van oposar a la moció. Si republicans i comuns s’haguessin sumat a la proposta de Ciutadans, la moció hauria estat aprovada per 27 vots a favor i 23 en contra, i Marcela Topor hauria deixat de cobrar els 6.000 euros que ve ingressant des de l’abril del 2018 per encarregar-se d’un programa setmanal, que no arriba a les dues hores de durada i que es defineix com una proposta per aprendre i entretenir-se en anglès.\nEl portaveu del grup de Ciutadans a la Diputació, Salvador Tovar, va afirmar durant el debat d’aquesta votació que “aquest contracte és un peatge que el PSC ha de pagar per mantenir l’acord de govern amb els seus socis separatistes” i va denunciar que “no sols escapa del pressupost habitual dels continguts de la XAL i del sou dels seus treballadors, sinó que el programa, a més, té unes audiències ridícules”. Tovar va exhibir una informació de la pròpia Diputació de Barcelona per lamentar que “cada programa el veuen menys de 12.000 dispositius”. A més, va destacar que el programa costa uns 300.000 euros a l’any, incloent-hi els 6.000 euros que rep Topor tots els mesos, inclosos els d’estiu en que no s’emet.\nLa XAL fa quasi un any que no actualitza a l’Espai de Transparència les dades dels seus contractes. Els darrers que hi consten fan referència al segon trimestre del 2020 i, pel que fa al de Marcela Topor, l’últim que hi figura són els 36.000 euros que va cobrar per fer The Weekly Mag entre l’1 de gener i el 30 de juny del 2020. Se suposa que la XAL li ha renovat en dues ocasions aquest contracte en el període del qual no s’ha informat públicament. Caldrà veure si a partir del 30 de juny del 2021 Topor continua cobrant puntualment cada mes, si el seu sou es manté en els 6.000 euros i si la XAL es decideix a notificar-ho al seu Espai de Transparència.\nPrevLa privatització de Bankia, un greu despropòsit


Moianès i Lluçanès: malgrat lleis i trampes… comarques! - L'Aleix a ca la Toca\nAquest diumenge, 22 de març, passarà a la història del Moianès, sense cap mena de dubte, perquè, independentment del resultat, les institucions autonòmiques de Catalunya hauran reconegut la seva existència i el seu dret a exercir com a comarca. Si, a més, hi ha un nombre de vots important, majoritàriament a favor del sí, caldrà confiar que definitivament hom els doni el vist-i-plau per a la constitució oficial com a nova comarca de Catalunya.\nAquest procés –tràmit o tràngol, segons es miri- també l’haurà de passar el Lluçanès, l’altre territori en litigi, i ho farà el 26 de juliol. I és que tots dos territoris històrics hauran de celebrar sengles consultes –altrament anomenades ‘procés participatiu’-, per mor d’una normativa autonòmica avui sense efecte per la suspensió del Tribunal Constitucional espanyol, i proposada a iniciativa del govern de la Generalitat tot i no ser un requisit contemplat en l’actual normativa autonòmica per a la creació de noves comarques.\nNo hi ha dubte que si el resultat de les respectives consultes té prou gruix de participació i a més rep un ampli suport l’opció favorable al reconeixement oficial de les comarques del Moianès i el Lluçanès, respectivament, l’aval democràtic popular serà –hauria de ser!- determinant per fer realitat aquesta oficialització comarcal. La part positiva, doncs, com diu l’alcalde de Prats de Lluçanès i President del Consorci del Lluçanès, Lluís Vila, és que la consulta ens dóna una oportunitat i ‘és a les nostres mans que es faci realitat’.\nCaldria, però també, preguntar-se per què la Generalitat s’ha tret de la màniga aquest ‘procés participatiu’ si no calia, si el govern de la Generalitat i el Parlament de Catalunya ja podrien fer efectiu aquest reconeixement, donat que ambdues comarques han seguit i assolit tots els camins i requisits que la llei estableix per fer-ne efectiva la creació.\nI davant d’aquest interrogant, n’apareixen alguns altres. Cal recordar que quan es va fer públic l’anomenat ‘Informe Roca’ per a establir els criteris per abordar una nova organització territorial de Catalunya, el Lluçanès no va ser inclòs com a nova comarca per qüestions polítiques, perquè que afeblia un feu de CiU molt important, Osona. Més tard, i malgrat la reiterada mobilització ciutadana i les demandes institucionals, tant al Moianès com al Lluçanès, la por a ‘obrir el meló comarcal’ i que ploguessin noves propostes de comarques noves apareixia com a excusa per a frenar aquests processos. I ara, quan tots els passos estan donats i aprovats, quan el Moianès, primer, i el Lluçanès, seguidament, han fet els deures que la llei estableix, apareix una consulta que pot ser una gran oportunitat o un element de dilació més, que amagui la manca de voluntat política dels governants autonòmics. I és que, si les consultes són un èxit i ambdós territoris parlen clar i actuen com a subjecte de sobirania, ¿quan s’aplicaran aquests acords si les consultes no són vinculants? A la propera legislatura? Caldrà esperar a una hipotètica proclamació d’independència de Catalunya? A l’entrada en vigor de la nova legislació en matèria d’ordenació territorial que no se sap quan es farà?\nI encara, un element gens menyspreable i de gran trascendència. S’ha creat un important consens en l’àmbit polític institucional, i s’ha traslladat a la població, en el sentit que les actuals estructures comarcals, els Consells Comarcals, són caus d’amiguisme i generen una despesa inacceptable, i que no té sentit que tinguin valor polític, sinó que cal buidar-los de contingut i que esdevinguin simples mancomunitats de serveis. En el mateix sentit, s’avala la possible reducció del nombre de municipis per mor d’una més gran eficàcia. Cal que no confonguem ni ens deixem confondre per qui parla de modernitat i eficiència amagant plantejaments centralitzadors i que allunyen la població dels centres de decisió. Avui, que a Catalunya es viu un debat i una mobilització vinculada amb els drets col·lectius com a poble, però també arreu dels Països Catalans, els municipis i les comarques són clau per dibuixar i definir l’estructura territorial pòpia per damunt de visions alienes a la nostra realitat. No oblidem que la darrera estructura pròpia, en el cas del Lluçanès, la Sotsvegueria, va ser suspesa pels Decrets de Nova Planta i aquests encara no han estat donats per liquidats.\nÉs cert que la població d’aquests territoris tenen –tenim- l’oportunitat a les mans de fer història i de mostrar la decisió i el compromís per i amb la comarca. Però també ho és per als polítics, una oportunitat, perquè que poden mostrar a la gent del Moianès i del Lluçanès que estan al servei de la voluntat del territori, expressada amb la feina en comú a través dels respectius consorcis i amb els posicionaments populars i institucionals, polítics i socials, i d’una vegada per totes contribuir a posar en peu d’igualtat aquestes comarques amb la resta. I a nivell de cada comarca, els ajuntaments tenen també l’oportunitat de mostrar que les polítiques de l’individualisme, del localisme, les anomenades polítiques de campanar, ja són d’una altra època i que anar junts, amb els objectius clars, dóna bons fruits.\nI esperem que des d’aquest diumenge, s’acabin els invents i ja ho puguem celebrar.\nPublicat a Vilaweb, com a Opinions contundents


Home CULTURA CULTURA/ L’Ajuntament repartix bossetes de sucre amb frases en valencià\nCULTURA/ L’Ajuntament repartix bossetes de sucre amb frases en valencià\n•L’Ajuntament repartix bossetes de sucre amb frases en valencià per a les falles.\nLa regidoria de Cultura, Esports i Promoció del Valencià de l’Ajuntament d’Alzira enceta una campanya de promoció del valencià adreçada a l’àmbit festiu. Es tracta d’una acció de repartiment de bossetes de sucre amb frases en valencià de personatges il•lustres valencians.\nAida Ginestar, regidora de Cultura, Esport i Promoció del Valencià, assenyala que amb esta campanya “l’Ajuntament d’Alzira aposta per visualitzar més el valencià en un sector tan important per a la seua normalització com el festiu, en especial les falles, de gran implantació social, i un dels àmbits on es manté molt viu”.\nLes falles interessades a participar en la campanya poden passar a arreplegar les caixes de sucre per l’Oficina del SERVAL (Servei de Promoció i Ús del Valencià) (c/Sant Roc s/n, 2a planta) 96 245 92 50 ext. 318 i 317.\nprevious OPINIO/ Ciutadans (Cs) en Alzira denuncia l’asfaltat ‘low cost’\nnext SOCIETAT/ L’aparcament de la zona blava sera gratuïta del 12 al 19 de març


Les taules de Pepita Ferrer davant Garri Kaspàrov | Fosbury\nFosbury » Escacs » Les taules de Pepita Ferrer davant Garri Kaspàrov\nEl dia 15 de gener de 1993 va morir Pepita Ferrer. Tenia 54 anys i s’havia forjat una carrera digna de ser considerada com la millor dels escacs femenins a casa nostra. 24 anys després de la seva mort, reivindiquem la seva trajectòria.\nInscrita des de ben petita al club CE Vilardebó, Ferrer va anar aprenent totes les claus dels escacs en un entorn masculinitzat. Ràpidament va destacar pel seu talent i amb 18 anys es va proclamar campiona de Catalunya per primer vegada. De fet, entre el 1956 i el 1959 va guanyar el campionat en 3 ocasions. Immediatament després va començar a treure el cap en les grans competicions femenines estatals. I va continuar exercint un domini aclaparador. Entre el 1961 i el 1976 es va proclamar campiona d’Espanya en 8 ocasions tot i absentar-se quatre anys de la cita durant aquest període d’èxit perquè se n’havia anat a viure a Alemanya.\nPepita Ferrer en unes simultànies d’escacs a Amposta als anys 60 / Fotografia: escacs-amposta.blogspot.com\nLa distinció de Mestre Internacional Femení\nEl gran reconeixement a Pepita Ferrer va arribar l’any 1974. Disputava per primera vegada un torneig interzonal classificatori per al campionat del món d’escacs femení. Ferrer es va desplaçar a Cala Galdana, a Menorca, on va obtenir resultats meritoris davant rivals de primera fila internacional. Després de la seva actuació, la Federació Internacional d’Escacs li va atorgar el títol de Mestre Internacional Femení d’Escacs. Era la primera dona del nostre país en assolir-lo. Pepita Ferrer trencava totes les barreres i portava els escacs a una nova dimensió.\nAmb el seu joc agressiu i ofensiu, Ferrer es va convertir en la gran referent estatal de la disciplina. Des de 1974 va representar l’estat espanyol a les Olimpíades d’escacs en 7 ocasions (1974, 1976, 1978, 1980, 1982, 1984, 1986). El 1976, a Haifa (Israel), es va penjar la medalla de bronze per equips, transformada en una plata material per un error de l’organització. Un any, també cal dir-ho, marcat pel boicot del bloc soviètic al campionat.\nLes taules amb Kaspàrov\nEn el tram final de la seva carrera Pepita Ferrer va poder demostrar tot el seu talent davant Kaspàrov. Bé, i també davant Anatoli Kàrpov. El seu balanç amb els dos grans campions soviètics va ser notori: 3 empats i una sola derrota. Cal dir que els enfrontaments es feien en partides simultànies per als referents mundials. Però Ferrer, en aquells enfrontaments, va brillar tal i com havia fet al llarg de la seva trajectòria.\nEl mes de setembre de 1983 Garri Kaspàrov era el futur mundial de l’esport. Amb 20 anys estava disposat a lluitar pel títol mundial i pocs mesos després començarien les èpiques partides contra Kàrpov. També estava a punt d’ascendir al número 1 del rànquing internacional. Per aquest motiu, aquell mes de setembre la seva visita a Barcelona va generar molta expectació. Mundo Deportivo el presentava com el “Rasputin del tablero” i acompanyava l’entrevista amb un petit anunci a peu de pàgina.\nEl dia abans, el 29 de setembre, Kaspàrov va fer unes altres simultànies contra la premsa i els millors jugadors d’escacs de l’estat. Va ser en aquestes partides simultànies d’exhibició en què Pepita Ferrer va aconseguir unes taules contra Kaspàrov. Ep, i no va ser la millor! El jove Josep Miralles, sense anar més lluny, li va inflingir una de les dues derrotes d’aquella vetllada. El jugador d’Azerbadjan va vèncer 21 enfrontaments, en va empatar 2 i en va perdre 2.\nAnatoli KàrpovDestacatEl MomentEscacsGarri KaspàrovPepita Ferrer


sectors aigua, energia i mediambient\nEl programa COPIT pretén fomentar la cooperació empresarial entre les empreses i altres institucions que generen tecnologia, a l’entorn dels parcs científics i tecnològics, i les empreses i entitats d'arreu del país amb l’objectiu final de millorar la competitivitat de les Pimes [Veure dossier de presentació].\nPer assolir els seus objectius a Catalunya s'ha previst la celebració de varis encontres empresarials per sectors a Cerdanyola (PTV i PRUAB), Barcelona (22@), Mataró (TCM) i Lleida (PCTA).\nEn el cas de Cerdanyola es realitzaran dues trobades, una centrada en el sector de l'aigua, energia i mediambient, organitzada pel Parc Tecnològic del Vallès (PTV), i l'altra al voltant del sector biomèdic [+info], organitzada pel PRUAB. Ambós encontres tindran lloc el proper 19 de novembre,de 09:30h a 14:00h,a l'Edifici Eureka del Parc de Recerca de la UAB (Campus Universitat Autònoma de Barcelona).\nENCONTRE EMPRESARIAL. SECTOR AIGUA, ENERGIA I MEDIAMBIENT\nParticipants:Empreses i entitats vinculats als sectors aigua, energia i mediambient.[Veure relació d'inscrits]\n· Els encontres bilaterals. Reunions programades entre empreses, entitats i/o grups de recerca afins que es fixen atenent a les preferències expressades per les parts.\n· La durada màxima de les mateixes és de 15 minuts.\n· Els objectius són: 1.Establir un primer contacte entre entitats amb opcions de poder treballar conjuntament. 2. Definir les bases per a una futura col·laboració. 3. Ampliar el mercat i les possibilitats de negoci.\nFases i terminis:\n· Per participar cal que les entitats complementin i retornin al PTV el formulari d’inscripció.\n· Cada tres dies s'enviarà l'últim llistat d'inscrits. El darrer enviament serà el 12 de novembre.\n· Els inscrits hauran de facilitar, abans del 15 de novembre, la selecció d’entitats amb les que desitjarien reunir-se.\nInscripcions:Cal complimentar i retornar al PTV el formulari d’inscripció abans del 12 de novembre de 2010.


Els germans Conesa triomfen sobre rodes sota la direcció del Gimnàs Stylo – La Bústia\nEls germans Conesa triomfen sobre rodes sota la direcció del Gimnàs Stylo\nPer Esports 16 de novembre de 2019 a les 17:00 0 1254 Visites\nLa marca d’Esparreguera fa cinc anys que gestiona la preparació física de Pau i Sergi\nLa família Conesa Sánchez, d’El Bruc, va sobre rodes. Els tres germans s’han especialitzat a l’enduro i s’estan convertint en joves promeses del motor català. Des de fa cinc anys, la preparació física dels germans Conesa està gestionada per Gimnàs Stylo, d’Esparreguera.\nPau Conesa ha estat campió d’Espanya 2019 en la categoria 125 i campió de Catalunya cadet 2019. El seu germà Sergi ha estat sotscampió de Catalunya Enduradas 2019 en categoria júnior i Irene, la germana, de 9 anys, ha pujat al tercer lloc del podi del Campionat de Catalunya en categoria femenina.\nFotografia: Els tres germans -Pau, Sergi i Irene- amb el preparador físic Ferran Rueda [Stylo]


Una plantació d’arbres, jocs interculturals i orientació cap a l’ocupació, entre les activitats finals de la Setmana de Benvinguda de l’UJI\nUJI Notícies Una plantació d’arbres, jocs interculturals i orientació cap a l’ocupació, entre les activitats finals de la Setmana de Benvinguda de l’UJI\nLa Universitat Jaume I de Castelló ha finalitzat la Setmana de Benvinguda del curs 2021-2022 organitzada pel Consell de l’Estudiantat amb una plantació d’arbres, un taller sobre ocupació, jocs interculturals i degustació de dolços d’altres països, entre altres activitats culturals i lúdiques.\nLes representants del Consell de l’Estudiantat, Elisa Bisbal i Maria Palomar, juntament amb la vicerectora d’Estudiantat i Compromís Social, Inmaculada Rodríguez, han plantat un grup d'alzines singulars al Bosc de la Sostenibilitat-UJI. L'activitat ha comptat també amb la presència de l'Associació Amics de Palanques, subministradors dels arbres, que han explicat les seues particularitats, i els tècnics del Consell de l'Estudiantat, Victor Garné, i de l'OCDS, oficina impulsora del Bosc de la Sostenibilitat, David Joan Marí.\nLa plantació té un triple objectiu: d'una banda, és la manera més natural de compensar l'emissió de CO2 que té tota activitat humana, com la Setmana de Benvinguda. D'altra, es protegeix la biodiversitat amb un grup d'alzines que tenen una particularitat genètica que les fa especialment interessants. A més a més, es trasllada a la comunitat universitària i a la societat en general que la plantació d'arbres és una necessitat per tal de frenar el canvi climàtic, i que cal augmentar les nostres aportacions a aquesta pràctica.\nL'acció ha tingut una gran càrrega simbòlica, deixant palès el compromís del Consell de l'Estudiantat i l'UJI amb la protecció de la natura i en la lluita contra el canvi climàtic, i alhora ha eixamplat qualitativament i quantitativament el Bosc de la Sostenibilitat de l'UJI.\nD'altra banda, l’Oficina de Relacions Internacionals ha organitzat en el seu estand de l’Àgora uns jocs interculturals guiats per estudiantat de Polònia, Hongria i Bèlgica; han impartit una classe de polonès, hongarès i francès; i han repartit alguns dolços típics d’aquests països. Per últim, l'Oficina d’Inserció Professional i Estades en Pràctiques ha portat a terme la xarrada-taller «Puja al tren de l’ocupació».


Homs aposta per la col·laboració amb el sect... - Govern.cat\nHoms aposta per la col·laboració amb el sector privat per superar el retard de les inversions a Catalunya del Govern Central\nquery_builder 30 abril 2003 18:20\nAcusa Madrid d'eternitzar les infraestructures clau per al futur del país\nAquest matí, el conseller d’Economia i Finances de la Generalitat, Francesc Homs, ha acusat el Govern Central “d’eternitzar les infraestructures clau per al futur de Catalunya”. Ho ha explicat a les segones jornades sobre infraetsructures a Catalunya que organitza el Grup Recoletos. Homs, que ha recordat que la Generalitat és l’Administració que més inverteix a Catalunya amb un 46% de la inversió global, ha posat alguns exemples per il·lustrar aquesta situació. Ha parlat del Conveni d’Infraestructures que obliga l’Estat a invertir 120 milions d’euros en equipaments del transport metropolità de Barcelona durant el període 2002-2005 que va aprovar el Consell de Ministres la setmana passada. Homs ha posat de manifest que això implica que l’Administració Central no ha transferit recursos per aquesta via en dos anys, ja que el darrer conveni finançava les inversions fins l’any 2000. El mateix passa, segons Homs, amb el Contracte-Programa per al finançament del transport regular de viatgers que, exhaurit el 2001, i encara no s’ha renovat.\n“Madrid té una visió allunyada i burocràtica de la realitat catalana i sovint endarrereix els projectes d’infraestructures de les nostres necessitats econòmiques”, ha dit Homs. També ha lamentat la “lentitud de resposta de Madrid” i ha recordat que invertir en millors infraestructures és un element essencial per tal que Catalunya continuï essent competitiva a Europa i per millorar la qualitat de vida dels seus ciutadans. A més, també ha afegit que l’ampliació de la Unió Europea obliga Catalunya a reforçar la seva competitivitat i a modernitzar-se i innovar per mantenir-se com un dels motors de l’Europa mediterrània.“L’Estat no fa res per influir en la política regional d’infraestructures europea i assegurar que Catalunya no quedi aïllada”.\nEl conseller d’Economia ha explicat que la Generalitat fa un gran esforç inversor i, alhora, manté uns nivells d’endeutament que avancen cap al requisit del dèficit zero. Segons Homs, el 84% de l’endeutament de les administracions públiques és responsabilitat de l’Administració Central. Per això, i observant les necessitats d’inversió que planteja l’Europa dels 25, el conseller ha demanat que l’Estat cedeixi una part de la seva capacitat d’endeutament a les comunitats autònomes.\nDavant del retard d’algunes inversions clau per al futur del país, Homs ha exposat la seva aposta per aplicar un sistema habitual a Europa i que ja ha donat bons resultats: el parteneriat públic i privat. Es tracta d’implicar el sector privat en la construcció, el finançament i la posterior gestió de les infraetsructures. L’administració es reserva el paper de la planificació i de les polítiques de regulació entre els territoris i el control, però col·labora amb el sector privat per construir l’equipament.“Hem de cooperar més amb el sector privat. Així podrem maximitzar el benestar social o optimitzar els beneficis econòmics”, ha explicat Homs.\nAquest mètode, ha reconegut el conseller, exigirà “fer pedagogia a la societat, explicar-lo bé i desmitificar alguns procediments de col·laboració entre el sector privat i el sector públic sens perjudici de mantenir l’accent en el control de l’explotació”. És a dir, exigir qualitat i eficàcia en els serveis que s’acaben prestant als usuaris. Homs ha dit que davant el retard dels governs centrals l’execució de les inversions a Catalunya, és indispensable que la Generalitat compti amb complicitats diverses,“tant per part del sector privat, com d’una societat civil catalana cohesionada”.


La factura de la llum tancarà l'any un 10% més cara - Diari de Girona\nep 01.12.2017 | 16:17\nEl rebut elèctric segueix pujant. Getty Images\nLa factura de la llum tancarà l'any 2017 amb una pujada per a un consumidor mitjà al voltant d'un 10% respecte a l'exercici anterior, segons les estimacions que ha avançat aquest dimecres el ministre d'Energia, Turisme i Agenda Digital, Álvaro Nadal, en la seva compareixença a Comissió en el Congrés dels Diputats.\nEn un exercici marcat per la menor aportació de les centrals hidràuliques i dels parcs eòlics, les tecnologies més barates, a causa de les absència de pluja i vent, i al major ús per a generació elèctrica del gas natural i el carbó, combustibles més cars i que, a més, han incrementat el seu preu, Nadal ha estimat un rebut final per aquest consumidor tipus (amb una potència contractada de 4,4 kW i 3.900 kWh de consum anual) de 835 euros en el conjunt de l'any.\nAquest import final destinat a electricitat pel consumidor representa 76 euros més dels que va destinar a pagar el seu rebut de la llum en 2016, un any que va estar marcat per una millors condicions climatològiques que va fer que la participació de la hidràulica i les renovables fora molt més gran. Al gener, en plena onada de fred que va disparar els preus de l'electricitat en el mercat majorista -el conegut com a 'pool'- a un màxim rere l'altre, Nadal ja va estimar que el rebut final de la llum de 2017 podria ser al voltant de 100 euros més car respecte a l'any passat.\nNo obstant això, aquests 835 euros estarien per sota (-1,8%) del que va suposar el rebut de la llum per al consumidor en l'any 2015, un any més comparable amb aquest 2017, a causa que 2016 va ser un exercici de condicions climatològiques excepcionalment bones. Nadal va defensar que les millores introduïdes en el sistema elèctric ibèric han permès que es puguin "resistir millor" les puntes de preus que la resta de països d'Europa quan han sorgit problemes, com amb les nuclears franceses. No obstant, el ministre d'Energia, Turisme i Agenda Digital va indicar que només s'acabarà amb les diferències de preus de l'electricitat amb la resta d'Europa "quan es tinguin més interconnexions".


Bona participació al primer taller juvenil: Sommelier, amb tast de vins\nUna trentena de joves del poble van gaudir d'una sessió encarada a descobrir i conèixer els secrets d'un bon vi\nLes activitats de tardor del Pla Local de Joventut van començar el passat divendres amb la celebració del primer taller d'experiències professionals. En aquesta primera convocatòria, els joves participants van rebre coneixements sobre els diferents tipus de vins a partir del seu procés d'elaboració, i van poder fer un tast de vins guiats per un sommelier que anava explicant els gustos, els aromes i els secrets varis per analitzar un vi i esbrinar una mica més com ha estat elaborat.\nL'Ajuntament valora molt positivament aquesta primera activitat i espera que les següents propostes lúdicoculturals segueixin tenint aquesta bona resposta per part dels joves del poble.\nAquest divendres... vine al tast de vins!\nEn el marc del Pla Local de Joventut, aquest divendres 4 d'octubre a les 21h a l'Ajuntament, farem el primer taller d'experiències professionals: Sommelier, amb un tast de vins\nPer assistir al taller com a oïent no cal reservar, però si vols participar en el tast de vins les places són limitades. Apunta't ja a l'Ajuntament!\nFruiturisme, present a la Fira Sant Miquel de Lleida i al Dia Mundial del Turisme de Barcelona\nL’Ajuntament d’Aitona segueix fent esforços per tal de donar a conèixer el projecte Fruiturisme arreu del territori català.\nL’Ajuntament d’Aitona continua treballant per tal de difondre i divulgar el patrimoni fructícola de les terres lleidatanes. És per això que aquest passat cap de setmana el projecte Fruiturisme va estar present a la Fira Sant Miquel de Lleida, amb un espai propi dins l’stand del Consell Comarcal del Segrià.\nSeguint en la línia ja encetada en altres fires i esdeveniments, a banda d’oferir informació sobre Aitona i el seu patrimoni, l’espai divulgatiu de Fruiturisme va obsequiar els visitants amb un tast de diferents plats elaborats a base de fruita dolça i altres elements propis de la nostra cuina, preparats amb delicadesa i creativitat per en Jordi Moré del restaurant Can Joan d’Aitona. Algunes de les suculències que els passejants van poder degustar són la coca de recapte amb fruita dolça, la torradeta de foie amb melmelada de préssec i la broqueta de formatge de Manel Montllobe (recentment nomenat mestre formatger) amb melmelada de paraguaio. Tot plegat acompanyat d’una mica de cava Anna de Codorniu.\nEntre els visitants que van tenir l’oportunitat de tastar aquestes originals creacions gastronòmiques no hi van faltar el president i consellers del Consell Comarcal del Segrià i nombrosos alcaldes de la comarca, que es van passejar per la Fira divendres en motiu del Dia de la Comarca del Segrià.\nAltrament, i amb la mateixa finalitat de seguir donant a conèixer i potenciant el projecte Fruiturisme, una delegació de l’Ajuntament d’Aitona va assistir als actes commemoratius celebrats al Gran Teatre del Liceu en el marc del Dia Mundial del Turisme. En aquestes jornades organitzades per la Generalitat i el sector turístic català hi van intervenir empresaris catalans de prestigi i es van dur a terme diferents taules rodones on s’explicaren experiències professionals d’èxit i estratègies per fer créixer un projecte. La inauguració de l’acte va anar a càrrec del conseller d’Empresa i Ocupació, Felip Puig.\nArrenquen les activitats lúdiques i culturals 2013/14\nPàgina 255 de 291


gener | 2018 | Dades de Catalunya | Pàgina 2\n(Cardona, Bages, 24 març 1879 – Tarragona, 27 octubre 1969)\nArqueòleg i medievalista. Seguí la carrera eclesiàstica i fou canonge de l’arquebisbat de Tarragona. Ja de jove era director del museu diocesà de Solsona, però el seu interès per l’arqueologia el portà a una tasca continuada d’investigació: entre el 1915 i el 1925 va excavar 25 coves sepulcrals, el poblat d’Anseresa, etc.\nLa Junta Superior d’Excavacions de Madrid li confià la direcció de les excavacions de la necròpolis romanocristiana de Tarragona, i el 1926, en ésser creat el museu de la dita necròpolis, li’n fou encarregada la direcció.\nEntre les seves obres, a més dels estudis sobre les baronies de Pinós i Mataplana, cal esmentar Universidad Literaria de Solsona (1953) i Història de Cardona (1966).\n(Barcelona, 30 maig 1943 – )\nPolític i economista. Militant a la secció universitària del Front Obrer de Catalunya des del 1962, més tard a Convergència Socialista i per fi al PSC (PSC-PSOE).\nDesprés d’una etapa com a professor de teoria econòmica a la Universitat Autònoma de Barcelona (1972-77), ocupà la conselleria de Política Territorial i Obres Públiques de la Generalitat provisional (1977-79). Aquest darrer any fou elegit alcalde de Barcelona amb els vots dels components del Pacte del progrés (PSC, PSUC, CiU i ERC), càrrec que deixà l’any 1982 i en el qual fou substituït per Pasqual Maragall.\nEntre els anys 1982 i 1991 fou ministre de defensa del govern presidit per Felipe González, i promogué la racionalització i la modernització de les forces armades. Fou vicepresident del govern espanyol des del 1991 fins al jul/1995, que dimití en ésser acusat d’estar implicat en un escàndol dels serveis d’intel·ligència de l’exèrcit.\nEl 1994 fou designat secretari nacional en la direcció col·legiada del PSC. Es presentà com a cap de llista del PSC-PSOE a les eleccions del 1996 i del 2000, i renovà l’escó del Congrés dels Diputats. Al 8è Congrés del PSC, a l’oct/1996, en fou elegit primer secretari en substitució de Raimon Obiols, i deixà el càrrec el 2000.\nAl mar/2005 fou elegit president de Caixa Catalunya en substitució d’Antoni Serra i Ramoneda, càrrec en el qual cessà l’any 2010 en crear-se l’entitat Catalunya Caixa a partir de la fusió de Caixa Catalunya amb la Caixa d’Estalvis de Manresa i la Caixa d’Estalvis de Tarragona. Fou també president de la Fundació CIDOB (2000-2012).\nAquesta entrada va ser publicada a Biografies i etiquetada economistes, polítics/ques el 31 gener, 2018 per DadesCat.\n(Maó, Menorca, 26 juliol 1898 – Santa Cruz de Tenerife, Canàries, 1972)\nHistoriador. Germà de Josep de Calassanç.\nFundà l’Ateneu de Lleida, on residí durant un temps, i passà després a Canàries, on fou catedràtic a la Universitat de La Laguna des del 1925 fins al 1968.\nAutor, entre altres, de Fernando el Católico y los payeses de remensa (1925), Ferran el Catòlic i els cosmògrafs catalans (1929), La frontera catalano-aragonesa, El Estudio General de Lérida (1931), Los portugueses en Canarias (1941), El Molino de Viento (1948), Cinc lletres privades del segle XIV, etc.\nCol·laborà en nombroses publicacions especialitzades, com “La Jornada” de Lleida, “Revista de Catalunya”, “Vida Lleidatana” i “Revista de Historia Canaria”.\n(Vic, Osona, 9 maig 1884 – Perpinyà, 29 juliol 1963)\nPolític i economista. A disset anys anà a estudiar als EUA. Atret aviat per les idees socialistes, l’any 1912 fou elegit vicepresident de la Unió Catalanista, i més tard s’afilià a la secció catalana del PSOE. El 21 de juny de 1914 fou elegit alcalde de Pineda.\nMés endavant les seves idees el portaren a crear, juntament amb altres polítics, tot i l’oposició dels anarcosindicalistes, la Unió Socialista de Catalunya, que fou constituïda el 8 de juliol de 1923, i de la qual en fou nomenat vicepresident. Signat el Manifest d’Intel·ligència Republicana (març 1930), després de la proclamació de la República, fou elegit diputat (1931) i intervingué directament en la política de la Generalitat com a conseller d’Economia i Treball (abril 1931-desembre 1932).\nL’any 1932 fou elegit diputat al Parlament de Catalunya i el 1933 diputat a corts. A les acaballes de l’any 1937 prengué possessió de la presidència del Consell d’Economia de Catalunya.\nAcabada la guerra civil hagué de marxar a l’exili, i presidí, a Buenos Aires, la recentment creada Societat Catalana d’Estudis Polítics, Econòmics i Socials.\nCol·laborà en diferents periòdics i publicà diverses obres, com La Reconstrucció econòmica d’Espanya, La Ciutadania Catalana i El socialisme (inacabada).\n(Barcelona, 27 febrer 1869 – Cornellà de Llobregat, Baix Llobregat, 28 abril 1932)\nCeramista i pintor. El 1904 obrí una fàbrica de porcellanes i de gres d’art al Poble Nou (Barcelona). Fou el principal ceramista del modernisme simbolista català. Sobresortí en la producció de ceràmiques al gran foc, i treballà sovint en col·laboració amb el dibuixant Josep Pey i amb d’altres artistes.\nEl 1921 fou nomenat professor de ceràmica de l’Escola Superior de Bells Oficis de la Mancomunitat de Catalunya, i el 1927 creà la Manufactura Ceràmica Serra a Cornellà de Llobregat. Hi treballaren des del principi els seus fills Antoni, Enric i Josep Serra i Abella.\nL’obra de la Manufactura Serra es caracteritzà per la ceràmica aplicada a l’arquitectura i per la creació de peces singulars (plats, gerres, etc).\nAquesta entrada va ser publicada a Biografies i etiquetada ceramistes, pintors/es el 31 gener, 2018 per DadesCat.\n(Peralada, Alt Empordà, 4 març 1907 – Barcelona, 17 novembre 1957)\nCompositor. Deixeble del seu pare, Josep Serra i Bonal, i de Lluís Millet i Enric Morera. Escriví la seva primera sardana el 1923. Guanyà dos premis Concepció Rabell: amb Trio en mi (1926) i amb Variacions per a orquestra i piano (1928), així com diferents premis dels concursos Sant Jordi amb Impressions camperoles (1926), La fira, Glossa del ball de les gitanes i La presó de Lleida.\nÉs autor d’una cinquantena de sardanes d’una qualitat extraordinària, com La primera volada (1921), Infantívola (1922), Tendresa, Joiosa, Rocaborba i Apassionada (totes del 1936), etc. Dels seus poemes simfònics destaca Puigsoliu, la seva obra pòstuma.\nAquesta entrada va ser publicada a Biografies i etiquetada compositors/es el 31 gener, 2018 per DadesCat.\n(Castellserà, Urgell, 7 juliol 1875 – Barcelona, 23 juny 1938)\nFolklorista. Estudià dret a Barcelona, carrera que acabà l’any 1893. Juntament amb Jacint Verdaguer, fundà i publicà la revista “La Veu del Montseny” i col·laborà a “Lo Teatre Regional”. Retirat a la comarca de l’Urgell, es dedicà al conreu de la terra, alhora que es dedicava a recopilar el folklore.\nDirigí durant deu anys el setmanari agrícola “Lo Pla d’Urgell”, a les planes del qual publicà Lo Calendari Folklòric d’Urgell. Col·laborà a “La Renaixensa”, a “La Veu de Catalunya” i a “D’Ací i d’Allà”, fou redactor de “La Vanguardia” i del “Diario de Barcelona” i fundà l'”Arxiu de Tradicions Populars”.\nAutor de biografies i d’estudis folklòrics, tasca a la qual es dedicà durant tot el primer terç del s XX. Obres principals: Cançons de ronda (1899), Culte popular a la Mare de Déu (1903), Cançons de pandero (1907), Calendari folklòric d’Urgell (1915) i Rondalles meravelloses (1924), destinades als infants. A més, en edició de luxe, Llibre d’or del rosari a Catalunya (1925) i Rondalles populars (1932-33).\nLa seva amistat amb Jacint Verdaguer el dugué a escriure llibres biogràfics i de memòries sobre aquest, com Jacint Verdaguer. Records dels set anys darrers de la seva vida i Biografia de Mn. Jacint Verdaguer.\nAquesta entrada va ser publicada a Biografies i etiquetada folkloristes el 31 gener, 2018 per DadesCat.


L'EDFOR fa un balanç positiu de la temporada 2010-2011 — RàdioSeu 107.2 FM: notícies de La Seu d'Urgell, l'Alt Urgell i el Pirineu\nSou a: Inici / Notícies / L'EDFOR fa un balanç positiu de la temporada 2010-2011\nEDFOR Equip femení 2010-2011\nL'Escola de Futbol Orgèl.lia ha fet un balanç positiu de la temporada 2010-2011 a través del programa setmanal 'EDFOR', que s'emet cada dilluns a RàdioSeu. El president de l'entitat, Joan Casanova, ha qualificat la temporada de "correcta" des del punt de vista esportiu i social. Així, només ha lamentat el descens de l'equip infantil. A l'altre costat de la balança hi ha col.locat la bona feina dels equips aleví B i juvenil.\nCasanova també ha fet un esment especial a la trajectòria de l'equip femení. En aquest sentit, reconeix que cal treballar la base esportiva perquè el projecte no s'aturi tenint en compte els bons resultats assolits.\nEl president de l'EDFOR agraïa ahir en el programa de RàdioSeu la implicació dels entrenadors i col.laboradors del club per tirar endavant el seu projecte esportiu, centrat en la base futbolística. D'altra banda, exposava la necessitat de mantenir converses continuades amb l'Ajuntament per fer arribar demandes i necessitats.\nAssemblea de la Seu F.C.\nDurant el programa EDFOR de RàdioSeu també s'ha anunciat aquest dilluns la celebració d'una assemblea general de la Seu F.C. Serà aquest divendres, 1 de juliol, en dues convocatòries: les 21.30 hores i les 22.00 hores.


Els astuts hooligans de la Lega Nord | FINESTRA D'OPORTUNITAT\nHome Internacional Els astuts hooligans de la Lega Nord\nEls astuts hooligans de la Lega Nord\nby Victor Solé Ferioli - gen. 30, 2014\nper Víctor Solé (@sule25)\nEl Procés sobiranista català busca aliats arreu d’Europa i del món: alguns contesten, altres no. Quan busques amics arreu, de vegades et trobaràs amb aquells estranys espècimens que ningú vol com amic, els bojos del poble que, torts i esbojarrats, són famosos o bé perquè són explícitament polèmics –negativament o positiva– o bé perquè tenen més acòlits del que la gent normal voldria –i ara busquem-li interpretació a normalitat, si cal. La Lega Nord és, com molts altres espècimens polítics europeus, un d’aquests esbojarrats de poble, o de taberna, i des que a Catalunya es va institucionalitzar el Procés, que feia anys que era moviment, l’esbojarrat ha sortit de la taberna i ha pregonat que donava suport al veí que vol tenir casa pròpia a la Unió Europea… sense que aquest veí hagi demanat que l’esbojarrat del poble ho fes, ja que li interessa que se’l consideri tan diferent de l’esbojarrat com sigui possible. En aquest cas, no ha estat el moviment sobiranista qui ha buscat la Lega Nord, sinó que ha estat aquest partit polític septentrional italià, histriònic, histèric i astut, molt astut, el que s’ha acostat al moviment català.\nRoberto Maroni, president de la regió de la Llombardia des de Març de 2013 i president de la Lega Nord des de 2012 fins l’any passat, s’ha entrevistat recentment amb el president de la Generalitat, Artur Mas, per a tractar diferents temes d’interès mutu tant per a Catalunya com per a la Llombardia. Ha estat una entrevista entre els presidents de dues de les regions més riques i industrialitzades de l’Europa Meridional, però tot i ser un leghista moderat molt astut, un supervivent que ha sabut fer de hooligan o de jugador quan li tocava, Maroni no s’ha emportat a casa una fotografia amb Artur Mas. La Lega Nord, tots ho sabem, és un partit polític de tendències xenòfobes i descaradament racistes, agressiu i per tant sense escrúpols. És també un dels principals partits de la dreta italiana, ja que presideix les tres regions més fortes industrialment d’aquesta república amb forma de bota: el Piemont, la Llombardia i el Vèneto. La Lega Nord no és el partit de les grans corporacions familiars, sinó de les petites i mitjanes empreses, de les províncies menors del nord italià –menors però competitives i amb fort arrelament dins del corpus industrial europeu. Tot i la seva presència en els modi vivendi i operandi de l’administració regional, la Lega no governa ni Torí (capital del Piemont), ni Venècia (capital del Vèneto), ni Milà (capital de la Llombardia), en les quals governa el Partit Democràtic (PD), de centre-esquerra. Itàlia ha estat històricament una nació de ciutats –quina nació mediterrània europea no ho ha estat?–, i menció especial hauríem de fer sobre Milà. Aquesta metròpoli de més de tres milions d’habitants, capital econòmica d’Itàlia, seu de la patronal Confindustria i casa d’animals polítics com Bettino Craxi o Silvio Berlusconi, organitzarà l’Exposició Universal de 2015, un esdeveniment en què tant el principal partit del centre-dreta italià, la berlusconiana Forza Italia –que amb les sigles del Poble de la Llibertat va aconseguir portar l’Expo quan governava la ciutat–, com el PD –el qual governa actualment des de 2012 a tot el país en coalició amb ex-bersconians–, com la Lega Nord, el partit que administra la regió de Milà, hi estan molt interessats, ja que suposarà una finestra d’oportunitat mundial única. L’aliança industrial i per tant econòmica que es pugui treure profit amb la puixança llombarda sempre serà benvinguda.\nLa Lega Nord però és un espècimen esquizofrènic. Per una banda es comporta amb paràmetres dels antics partits de masses, mobilitzant els seus votants utilitzant un discurs xenòfob de taberna o d’estadi, una xenofòbia sense complexos que critica la hipocresia de Roma (Roma ladrona! és el crit de guerra. Ens sona, oi?), corrupta i llar d’unes institucions funcionarials i polítiques extractives que s’han anat succeint des de 1865, any de la fi del Risorgimento –Unitat d’Itàlia–, tant quan Itàlia era una monarquia (1865-1947) com des que és una república parlamentària (des de 1947 ençà), fent-li el joc al Mezzogiorno, el Sud, la Itàlia Meridional, pobra i enverinada per les màfies. La Lega Nord utilitza doncs un llenguatge maniqueu: nosaltres, els padani, som els bons; ells, els terroni, els immigrants, els forasters, són els dolents. Un logos reactiu i senzill, fàcil i simplista, reaccionari i basat en el temor del botiguer de Màntua que ha vist venir hordes de bosnis durant i després de la Guerra dels Balcans (1991-99) i albanesos després de la caiguda de la dictadura comunista i hermètica d’Enver Hoxha (1992). La Lega Nord exclama la por de les generacions dels que van veure venir els meridionals italians –napolitans, sicilians, pullesos, calabresos– durant el miracle econòmic de les dècades de 1950 i ’60, els terroni, reconvertint-la en la por cap al nou foraster, sigui del color que sigui, sigui d’on sigui. Aquesta xenofòbia s’entronca per tant amb el nou logos euroescèptic, que Matteo Savini, flamant nou secretari general de la Lega des de 2013, explota en una aliança electoral amb el Front Nacional (FN) francès de Marine Le Pen i el Partit de la Llibertat i la Democràcia (VVD en les seves sigles en holandès) neerlandès de Geert Wilders per a les eleccions al Parlament Europeu. Per una banda, la Lega Nord expressa un discurs independentista vociferant que Maroni, un dels seus homes forts, es troba amb el president d’un futurible nou estat europeu. Per l’altra, la Lega Nord va de la mà de dos partits d’àmbit nacional als seus respectius països. La Lega Nord vetlla, per tant, pels seus interessos, és un actor polític que busca no desaparèixer davant de la novetat que representa Beppe Grillo i el Moviment Cinc Estrelles (M5S), partit italianista i trencador, sense la verborrea xenòfoba que fa perdre vots urbans a la Lega.\nLa Lega Nord va néixer de les cendres de la Democràcia Cristiana (DC) i el Partit Comunista Italià (PCI), el binomi electoral hegemònic durant la Primera República (1947-92), la conjuntura política italiana paral·lela a la Guerra Freda. Caigut el Mur de Berlin, desapareguda la Unió Soviètica, acabat el diàleg americanosoviètic, el sistema de partits italians va enfonsar-se al fangar de Tangentopoli, els grans casos de corrupció política dels primers anys 1990s. El fenomen Berlusconi i la Lega Nord sorgeixen d’aquelles fogueres judicials de Mani Pulite. Dues noves maneres de fer política, sense complexos, histriòniques i telegèniques. El cas que analitzem en aquest article, la Lega Nord, presentava el logos anteriorment explicat, amb l’afegit que pregonava un nation building artificial i quasi abstracte: la Padània com a entitat nacional diferenciada d’Itàlia, una suposada nació cultural i política, basada en el ius sanguinis dels hereus dels longobards i la Lliga Llombarda medieval que va fer front a l’Imperi Germànic al segle XII. Els defensors de la Padània no saben ni com és en realitat: on s’acaba la part septentrional de la bota? Al riu Po? A la Toscana? Als primers monts dels Apenins? La Padània és una fórmula extrema per a denunciar el tradicional Roma ladrona! de tota la vida, una hipèrbole antagònica al bonisme de l’esquerra i peticionària del federalisme fiscal. Umberto Bossi, el guru leghista, il Senatûr, era un venedor porta a porta amb veu de tro i maneres molt distants a l’intel·lectualisme que els polítics tradicionals desprenien. Bossi es va rodejar de personatges com Roberto Calderoli, el pitbull leghista per antonomàsia, qui ha arribat a insultar la ministra d’Igualtat del govern d’Enrico Letta, Cécile Kyenge, titllant-la d’orangutan per ser d’origen congolès. Calderoli és famós a Itàlia pels seus exabruptes, un ex ministre dels governs Berlusconi que va arribar a deslegitimar una llei electoral que ell mateix va crear batejant-la com a Porcata –o Porcellum– per insuficient, contradictòria i confusa. L’altre gran exponent de la Lega és Roberto Maroni, provinent del PCI, un supervivent que ha sabut jugar com a hooligan i com a tecnòcrata de partit quan la conjuntura ho assenyalava. Bossi, Calderoli i Maroni són exemples vius de la hipocresia de la Lega: per una banda la histèria del seu logos, per l’altra el pragmatisme de les aliances electorals amb les forces polítiques de Silvio Berlusconi, aconseguint ministeris tant importants com el d’Interior –del qual en va ser titular el mateix Maroni entre 2001 i 2006 i entre 2008 i 2011–.\nLes contradiccions de la Lega segueixen. Per una banda denuncien la corrupció, però per l’altra la viuen: a l’abril de 2012 el fill d’Umberto Bossi, Renzo il trota (el peix truita), es va veure obligat a dimitir com a diputat regional de la Llombardia per apropiació de fons electorals en un cas de corrupció en què també s’hi van veure involucrats altres membres rellevants de la Lega, com el tresorer Francesco Belsito, amic íntim del Senatûr. El Cas Belsito va trastocar la Lega i la família Bossi, que somiava amb Renzo com a nou cap de llista, i va portar el supervivent Maroni a la presidència del partit i, un any després, a la presidència de la Llombardia amb l’ajut dels berlusconians. La Lega Nord, per tant, no està en el seu millor moment. La Padània era una innovació que ja no innova: avui pren nous eslògans, com l’#ioNonPago (ens sona també, oi?), noves maneres de fer política, i entra al sac de la vella política denunciada pel M5S de Grillo. El pragmatisme s’imposa: aliança estratègica electoral per a les europees de Maig 2014 amb FN i VVD; aliança electoral irrompible amb el partit de Silvio Berlusconi, es digui com es digui –avui Forza Italia, el seu primeríssim nom, després dels canvis en Pol de la Llibertat i Partit de la Llibertat–. La Lega necessita referents tant per al seu discurs com per a la seva força electoral. És un partit de hooligans, astut i inquietant: en els darrers dies el seu diari, La Padania, ha estat publicant l’agenda de la ministra d’Igualtat, Cécile Kyenge, vista com a exemple de l’immigrant que ha arribat a un càrrec d’alta política. Uns hooligans amb 18 diputats a la Cambra i 17 senadors després de les eleccions legislatives de 2013, que van conformar un govern d’unitat entre PD i centre-dreta (fa uns mesos, a la tardor de 2013, el Poble de la Llibertat es va escindir en Forza Italia, que va deixar de donar suport al govern per a salvar Silvio Berlusconi, el seu líder, de l’expulsió del Senat, i el Nou Centre Dreta, que segueix donant-li suport al govern però que quan hagi d’anar a eleccions ho farà amb Forza Italia). Una recent enquesta d’Ipsos estima que el percentatge de vot de la Lega no passa del 3,2%, mentre que FI aconseguiria el 23% i NCD un 6.5%, sumant per tant 35,2% d’intenció de vot per al centre-dreta, una mica per darrera del 36.1%(PD 33.4% i SEL 2.4%) que presenta a hores d’ara el centre-esquerra, seguit del 20.7% del M5S i el 5.3% del Tercer Pol (centrista).\nLa Lega Nord, el veí esbojarrat que ha après política bevent grappa, treballant a petites i mitjanes empreses i patint com a tifoso de la Juventus, el Milan o l’Inter, sap què vol i com ho vol. No cal patir: coneixem què és i què fa, només cal llegir alguns articles sobre aquest partit, com Algo más sobre la Liga Norte, del director adjunt de La Vanguardia i italianòfil Enric Juliana, o “Sou com la Lega Nord”. Ús i abús de la Reductio ad Legam, del politòleg Ton Vilalta al Cercle Gerrymandering. O també podeu fer una petita ullada als tweets de l’escriptor Quim Monzó, poliglot que ha estat avisant darrerament de la inquietant visita del padano. Finalment, és important fer un esment a la pàgina web Catalonia Is Not Padania, un altre exemple de l’actiu moviment sobiranista català, que en aquest cas defensa la real i veritable diferència entre l’europeisme proactiu del catalanisme i la paraula reactiva, xenòfoba i euroescèptica de la Lega. Dit això, recordem que tota aliança entre Catalunya i Llombardia pot ser bona econòmicament per a ambdues parts.\nExposició Universal 2015\nPartit de la Llibertat i Democràcia\nMèxic amb ulls europeus\nLa ciudad del bienestar. El nuevo desafío para Latinoamérica


El FEC de Reus tindrà 25 curts de 17 països europeus competint en la secció oficial | NacióReus\nRedacció | 29/03/2017 a les 09:06h\nArxivat a: Cultura, Reus, FEC, Festival Europeu de Curtmetratges\nTot a punt perquè comenci una nova edició del FEC a Reus Foto: FEC\nAquest dimecres arrenca a Reus el Festival Europeu de Curtmetratges (FEC Festival), un dels certàmens internacionals de referència dedicats al curtmetratge de ficció europeu. En aquesta 19a edició s'han programat 25 curts de 17 països que competirà en la secció oficial. Bona part dels seus realitzadors es reuniran a la capital del Baix Camp. La sessió inaugural del FEC es farà aquest dimecres al vespre al Teatre Bartrina amb un homenatge al curtmetratge "TimeCode" de Juanjo Giménez, nominat als Oscar 2017. Per segon any consecutiu, es farà la secció Panorama CAT per premiar el talent del país i on competiran 8 curtmetratges d'autoria catalana. Durant el Festival s'oferirà diverses projeccions paral·leles gratuïtes per a tots els públics, trobades amb realitzadors, concursos, tallers, exposicions i activitats per a infants, entre d'altres.\nEn la secció oficial a competició, enguany el FEC Festival ha programat 25 films (un més respecte a les edicions anteriors) pertanyents a 17 països europeus, entre els quals destaca la presència de "TimeCode" de Juanjo Giménez (projecte nascut a Reus, nominat als Oscar 2017 en la categoria a millor curtmetratge i guanyador del Goya 2017, el Gaudí 2017 i la Palma d'Or 2016). El curt tindrà un especial homenatge durant la sessió inaugural i es farà una trobada informal amb el seu director al Museu del Vermut.\nA més, en aquesta edició el públic del FEC hi ha noves activitats com el taller d'animació col·lectiva 'La Parafernàlia' o la 'I', el cinema més petit del món, situat al mig de la plaça Mercadal de Reus, que oferirà sessions gratuïtes de curtmetratges d'animació el pròxim dissabte.\nPrograma del XVI Festival Europeu de Curtmetratges - FEC 2014 de Reus\nEl FEC 2014 reunirà 24 realitzadors europeus en la seva setzena edició


ISSN 2013-889X | butlletins anteriors Quan desaprofites menjar, malbarates els teus diners.\nLa Generalitat porta al Mercat municipal de Calella l'exposició interactiva "Consum, punt de trobada" de l'ACC\nAquesta exposició, que mostra l’estructura del consum a Catalunya i dóna a conèixer als visitants quins són els seus drets i deures com a persones consumidores, estarà instal·lada al Mercat municipal de Calella fins al 8 de maig.\nA més, en aquesta ocasió, els visitants poden gaudir de l’exposició en un marc que convida a escollir aliments de producció local i potencia el consum de proximitat. I és que el consum de productes i serveis fets en el nostre entorn territorial més proper, ajuda a reforçar l’economia local i a reduir la despesa energètica que produeix el transport de productes d’un continent a un altre. L'Agència Catalana del Consum participa amb un estand a la Fira de l'1 de maig de Berga\nA la Fira de l'1 de maig de Berga, l 'Agència Catalana del Consum va posar un estand amb l'exposició itinerant "Consum, Punt de Trobada". Aquesta mostra ofereix al visitant la possibilitat de conèixer l'estructura del consum de Catalunya, un model que protegeix i garanteix la seguretat de les persones consumidores i que s'ha vist reforçat amb el Codi de consum de Catalunya.\nBalanç d'actuacions de l'ACC a les Terres de l'Ebre el 2013\nEl director de l’Agència Catalana del Consum (ACC), Alfons Conesa, acompanyat del subdirector de l’ACC; Albert Melià, i de la directora dels serveis territorials del Departament d’Empresa i Ocupació a Terres de l’Ebre, Mercè Miralles, van presentar els resultats de la Memòria d’Actuacions 2013 de l’ACC. Entre les dades presentades, destaca que els ebrencs van presentar al 2013 un total de 1.435 reclamacions de consum, un 10,29% més que l’any anterior. Publicat el butlletí de NEPIM, Network for the promotion of sustainable consumption in European region\nLa xarxa Nepim, centrada en l'intercanvi de bones pràctiques i experiències en l'àmbit del consum responsable i sostenible, i en l'apertura a un major nombre d'organismes locals i regionals que promoguin aquests valors a les diverses regions europees, publica, des de l'abril de 2014 un Newsletter.\nAquest butlletí difon novetats sobre protecció de les persones consumidores a Europa, així com també, de les actuacions que fan les entitats i organismes que configuren aquesta xarxa interregional de consum. :: Destaquem\nConsultori de consum Els comerços poden fixar un import mínim de compra quan es vol pagar amb targeta?\nSí, és lícit limitar la quantia i posar-ne una de mínima o màxima, sempre que aquestes condicions no siguin abusives, és a dir, que les quanties màximes o mínimes estiguin incloses en unes franges adequades a la realitat social i econòmica i d’acord amb el tipus d’establiment o el sector d’activitat de què es tracti.\nAquestes quantitats mínimes o màximes, han d’estar correctament informades per part de l’establiment de manera semblant a com anuncia l’acceptació de pagament amb targeta bancària, perquè la coneguem abans de fer la compra.


Carles Puigdemont, poques hores abans de ser investit president de la Generalitat, va aprofitar una intervenció a porta tancada davant del consell nacional de Convergència per tranquil·litzar les veus que més nervioses s’havien posat -en clau successòria- després del pas enrere d’Artur Mas. “He vingut aquí a solucionar un problema”, va assenyalar Puigdemont, que va treballar amb el seu antecessor i amb la cúpula nacionalista les línies mestres del discurs que pronunciaria aquella mateixa tarda al Parlament. L’exalcalde de Girona, sostenen al seu entorn, ja ha fet saber als dirigents nacionalistes que no pretén fer servir la seva posició avantatjosa com a president per ser candidat a les eleccions constituents, i té intenció de mantenir-se allunyat de la pugna per la secretaria general que ja s’està lliurant a CDC entre Jordi Turull, Germà Gordó i la candidatura que bastirà l’entorn de Josep Rull.\n“La vida de partit no és el seu fort”, assenyalen fonts nacionalistes, que apunten que el nou president no farà costat públicament a cap dels aspirants al màxim càrrec executiu de la futura Convergència. “Aquest és un procés que lidera Mas”, afegeixen des de la direcció convergent. Puigdemont s’ha integrat al secretariat permanent de la formació al llarg de les últimes setmanes -abans, com a alcalde de Girona, només formava part del comitè executiu nacional- i les seves intervencions tenen més a veure amb el full de ruta del Govern -nacional i social- que no pas amb les dinàmiques internes que hi ha en discussió.\nEn una ocasió, per exemple, va voler calmar les veus convergents que observaven discrepàncies entre CDC i ERC pel full de ruta. “No vol protagonisme, és discret”, sosté un membre de la direcció, que aposta per atorgar-li un càrrec preeminent -no executiu- dins del partit en el marc del pròxim congrés de refundació. “Sempre hem cuidat les formes”, assenyalen a la cúpula.\nLa influència de Mas\nDurant els primers dies de Puigdemont a Palau, l’expresident l’assessorava en persona sobre les qüestions més urgents. Aquesta presència ha anat minvant a mesura que el nou president de la Generalitat ha anat agafant les mides al càrrec. “Això no vol dir que no parlin per telèfon”, assenyalen fonts governamentals. També manté una relació “fluïda” amb el vicepresident Oriol Junqueras, amb qui té fixada una reunió setmanal cada dimarts entre la una i les dues del migdia, just quan acaba la cita del Govern en ple. “Es porten molt millor que Mas i Junqueras, que a aquestes alçades tenien una llista de greuges mutus àmplia”, reflexionen fonts de CDC.\nAl seu entorn es parla de l’estil Puigdemont, especialment visible en les rèpliques parlamentàries o en sortides com la de citar Gerard Piqué en una resposta a Xavier García Albiol, del PP. A Palau també destaquen la “sintonia” que ha exhibit amb dirigents teòricament oposats com Ada Colau -a qui el president va demanar “compromís” en el marc del procés constituent- i Inés Arrimadas, cap de files de Ciutadans, amb qui va explorar acords parlamentaris més enllà del procés.\n“No se’l pot acusar ni de retallador ni d’estar implicat en presumptes males pràctiques de CDC i, a més, és independentista de tota la vida”, sostenen fonts nacionalistes. Amb la CUP, almenys de moment i abans d’encetar la negociació pròpiament dita pels pressupostos, el president hi manté relacions cordials. Fins i tot té línia directa amb algun dels seus diputats, amb qui espera avançar en les negociacions per uns comptes que al Govern consideren “vitals” per implantar les mesures del pla de xoc social.\nPuigdemont es recolza especialment en la consellera de la Presidència, Neus Munté, i en el seu cap de gabinet, Josep Rius, que ja formava part de l’entorn de Mas després de ser coordinador d’alcaldia de Xavier Trias. “Ha volgut aprofitar bona part de l’equip que ja hi havia, bàsicament perquè s’ha agafat la presidència com un encàrrec temporal”, asseguren des del seu entorn. De moment, ja ha hagut de passar alguna nit a Palau per tenir més hores de descans abans d’entrevistes en magazins matinals.\nUna de les figures que ha agafat més pes en l’entramat de Govern és Elsa Artadi, directora general de Coordinació Interdepartamental. “És una espècie de consellera a l’ombra”, asseguren fonts nacionalistes. Una peça clau en l’engranatge de Puigdemont, que observa des de la distància la pugna a CDC.