Obres completes d'en Joan Maragall - Escrits en prosa II/Elogi de la poesia - Viquitexts\nObres completes d'en Joan Maragall - Escrits en prosa II/Elogi de la poesia\n< Obres completes d'en Joan Maragall - Escrits en prosa II\n← Elogi del poble Elogi de la poesia\nObres completes d'en Joan Maragall - Escrits en prosa II El catalanisme en el llenguatge →\nPoesia es l'art de la paraula, entenent per Art la bellesa passada a travers de l'home, i per Bellesa la revelació de la essencia per la forma. Forma vull dir la emprenta que en la materia de les coses ha deixat el ritme creador. Perquè, consistint la creació en l'esforç diví a travers del caos, en la essencia de l'esforç està'l ritme, o sia alternació d'acció i repòs. Aixís el trobèm en el moure-s les onades en la mar, i en el petrificat oneig de les montanyes; en la disposició de les branques en el tronc, i en l'obrir-se de les fulles; en els crestalls de les pedres precioses i'ls membres de tot còs animal; en l'udol del vent i'l de les besties, i en el plor de l'home.\nJo m'afiguro que Déu, principi i fi de totes les coses, va revelant-se a sí meteix per elles, creant-les amb esforç a travers del caos, que's resisteix a la creació (aquest es el misteri del mal lligat al de la creació meteixa).\nEn aquest esforç creador per la revelació, l'home representa tot l'estat de conciencia divina que la terra ha arribat a lograr-hi: es la Natura sentint-se de son retorn a Déu Pare.\nDigué Jesús: «He sortit del Pare i he vingut al món; are deixo'l món i torno al Pare.» En aquestes paraules trobo jo tot el cicle de la vida, o sia, Déu cercant-se a si meteix amb amor i dolor a travers del món, desde l'esforç per naixer l'herbeta més humil fins al misteri sublim de la Redempció per la Passió i Mort.\nPer això veig en l'amor i'l dolor la llei de la vida. Veièu còm l'amor es un desitj de confusió, per instint d'unitat i eternitat. Perquè provenint les coses diverses de la unitat divina, confusament se'n recorden i tiren a restablir-s'hi, i aixís van cercant-se unes amb altres; i segons les misterioses afinitats de llur natura, pugnen per confondre-s i identificar-se. lla vida universal es aquesta busca i aquest esforç, i per això es tota moviment i acció. Es L'amor che muove il sole e l'altre stelle, i que's manifesta acostant-se les unes coses a les altres, abraçant-se i besant-se per comunicar- se'l llur halè de vida, i procurant fer-se unes en tot lo que consent la llur naturalesa terrenal; i'l grau major que aquesta comporta d'unitat i eternitat es la generació (Plató ho diu) per la qual dos éssers diversos se fan un en el nou indivíduu generat, i en ell perllonguen la llur existencia, trasmetent-li el llur anhel meteix, que aixís se va perpetuant de generació en generació, logrant-se a travers d'elles una espècie d'eternitat terrenal.\nAixís, l'amor sexual que procura la imatge més semblant d'unitat i eternitat, es l'amor tipo en la terra; i quan se diu solament amor, s'entén aquest, i tots els demés se li assemblen, i en sos transports cerquen la comparació i troben la expressió de llurs pròpies ansies. Aixís veièm que fins el suprem amor dels místics expressa'ls seus deliquis de la unió de l'ànima amb Déu en el meteix llenguatje dels enamorats, i sembla sentir la meteixa ardencia; perquè aquell amor es segurament el més propi i proporcionat a tot lo que té vida terrenal, estant en son fonament meteix, juntament amb el dolor.\nAquest es l'estigma del caos en l'esforç creador, i amb l'amor constitueix el ressort de la vida. L'esforç ve de l'amor, i'l dolor ve de l'esforç: l'amor s'esforça i se'n dol. Aixís pel dolor l'amor sab el seu fi i se purifica, i per l'amor el dolor té sa eficacia. El dolor sense amor torna al caos i aniquila; l'amor sense'l dolor sols podria perpetuar la impuresa de la terra, perquè ja no fóra l'esforç de Déu creant en ella; es dir, ja no fora amor, sinó concupiscencia d'ella meteixa.\nDiu Jesús als seus deixebles: «La dòna, quan comença a sentir els dolors del part està trista, perquè coneix que ve la seva hora; mes quan ha parit, ja no's recorda del seu dolor, per la alegria d'haver posat un home al món.» Heusaquí la més perfecta imatge del dolor eficaç perquè es vençut per l'amor. I d'aquí ve una misteriosa bellesa que haurèu observat en el rostre de tota dòna en camí d'ésser mare, com si suaument transparentés la llum de l'amor que crea a travers del sofriment i de la seva deformitat.\nHeusaquí, doncs, la tragedia humana: ésser terra en el suprèm grau de penetració del panteig de Déu dintre d'ella. Tot ve de Déu, i tot ha de tornar a Déu per esforç; i per aixó jo, home, sóc en la terra, resumint-la desde la aparent insensibilitat del seu fang fins a la conscient sensibilitat d'aquesta meva persona que d'ell fou feta.\nAixís sento, ans que tot, aquest instint de viure en aquesta persona meva i d'apoderar-me per tal fí de quant me convinga. I desseguida, pressentint la seva disgregació per la mort personal terrena, acut a mí l'amor, també instintiu de moment, per perpetuar la meva especie, i amb ella la ascensió infinita de la terra a Déu. Fratelli a un tempo stesso amore e morte,— ingeneró la sorte.\nMes aquests instints fonamentals que reconec també en tots els altres graus inferiors d'animació de la Natura, se proporcionen en mí al meu grau en ella, a la meva dignitat humana. El meu egoisme esdevé intel-ligent; el meu amor, sentimental; sóc home per damunt de la naturalesa inferior, home entre'ls meus semblants i m'apodero destrament d'ella per lo que'm cal (sóc treballador), i ajudo als meus semblants i me'n ajudo pel fí espiritual que'ns es comú (sóc social). Tinc dòna meva a la que estimo no merament com mascle, sino com home generador d'homes; i fills que han de continuar la meva persona en la ascensió humana. Sóc espòs, i pare, i ciutadà.\nI junta amb tota aquesta acció meva exterior envers la natura, envers la espècie i la societat, hi ha una acció interior, un reflecte diví de totes aquestes coses dintre meu, una conciencia: les contemplo i'm contemplo, i sento que Déu se mou en la meva ànima.\nAquí m'estic tot sol a vora'l mar. Sóc la natura sentint-se a sí meteixa. Veig les onades venir i desfer-se en la platja assoleiada. L'interminable moviment de llur immensitat brillanta m'ullprèn, i'l ritme del rompre en la platja va gronxant-me el sentit, mentres la marinada m'acaricia el front i'm dû les bones sentors del mar. Tinc un benestar molt gran, pero pacífic: no penso res, es un èxtasis.\nDe cop, Déu se'm mou en l'ànima, i començo a pensar en la meravella de que tot això hagi sigut creat; i'l sentiment d'un Creador m'inonda: el cor me bat més vivament, s'alcen mos ulls al cel, i'l germe de la oració brolla de l'ànima. Es el moment rel-ligiós.\nI desseguida'm poso a pensar el per què tot això ha sigut creat, i jo meteix, i lo que hi represento. S'abaixen mos ulls i mitj s'acluquen, arrugo les celles que s'ajunten amb esforç, el meu pensament pugna per produhir la fòrmula ideal de Déu, de l'home i de la natura. Es el moment filosòfic.\nMes aquest esforç meteix me porta a considerar el còm tot això s'ha fet, la llei que regeix els moviments de la mar, la llei de la llum del sol, i la llei de tots els astres, i la llei dels meus sentits que ho percebeixen, i la del treball meteix del meu pensament al contemplar-ho: es una gran curiositat de Déu i del món, del meu còs i de la meva ànima, que m'atormenta: es la ciencia pura que cerca en mí definicions, classificacions, descomposició de termes, anàlisis...\n...Pro vetaquí que compareixen a la platja uns pescadors, i treuen la barca al mar: el mar la breça, s'alça la vela i s'infla al vent, i s'emporta la barca i la gent mar endintre. Això m'ha distret de la cavil-lació, perquè ha començat a interessar-me el còm la barca està feta perquè suri, i la força del vent en la vela, i l'art del timoner. La indústria de l'home, les aplicacions a ella de la ciència, m'ocupen llavors l'enteniment.\nI mentres-tant la barca s'allunya per sobre'l mar amb els seus homes, i ja són ells, els pobres pescadors, i la llur vida exposada, i la ganancia atzarosa, les dònes i'ls fills que resten en la terra esperant el pà de l'endemà, els perills del mar, els que inquieten el meu cor. Aquells homes me son germans: els tinc pietat, amor; els vull bé. Es el moment moral.\nLa barca es sols un punt en l'horitzó: ja no la veig. M'aixeco i me'n vaig meditant en la sort diferenta dels homes, i en llurs drets, i en còm els cal el pà del còs i'l de l'esperit, i en còm regir les societats en justicia.\nMes entre tots aquests moments de contemplació, n'hi hagué potser un altre en que'l mar, la terra, el cel, els homes, m'han interessat solament per la forma llur: el cel per lo gran i blau i clar, el mar pel soroll i moviment i lluhentor, els homes per la positura, la barca com un breç entre les dues immensitats, i fins de mí meteix m'han interessat les figuracions del meu sentiment evocades per les que al davant tenia. I també Déu s'ha mogut en mí no més que per aquestes coses. Heusaquí la emoció estètica que ha trascendit, no a oració, ni a reflexió, ni a curiositat, ni a industria, ni a pietat; sinó tan solament a un afany d'expressió sens altre interès que la expressió en sí. Heusaquí la emoció artística. I naixent d'ella, l'art, la bellesa passada a travers de l'home, humanada: la expressió humanada de la forma natural.\nI com que la forma natural no es sinó la manifestació de l'esforç diví de la creació, i en la naturalesa de l'esforç està l'ésser rítmic, per això la forma artística no pot ésser sinó'l ritme humà desvetllat pel natural, del qual procedeix, i movent-se en afinitat amb ell; perquè l'home no es mes que un grau de la naturalesa meteixa cap a Déu. Aixís veièu còm la emoció estètica i la seva expressió artística són rítmiques essencialment: un ritme de línies, de colors, de sons purs, de sons d'idees, de paraules.\nL'art es, doncs, la bellesa transhumanada, tornada a Déu de més aprop, per la humana expressió del ritme revelat de la forma natural. Heusaquí la virtut redemptora de l'art: que mentres considerèm la materia de les coses sense aquella llum reveladora de la llur forma, del ritme, ens deixa indiferents o'ns commouen baixos interessos o passions enterbolidores; mes quan les sentim artísticament, com que llavores les sentim dintre del ritme universal revelador de l'esforç diví, del llur principi i fi divins, ens resten pures, sagrades, redimides en nosaltres, i per nosaltres als demés, de tot temor o baix apetit. Comparèu la vostra emoció davant de la Danae del Tiziano, amb la que hauríeu davant la dòna nua, sense la llum artística; l'horrible fet del comte Ugolino, amb els versos del Dante que'l diuen; les tempestats de la vida i l'angunia humana, amb una sinfonia de Beethoven.\nAixò'ns dóna a entendre còm l'art, per tenir tota aquesta virtut redemptora que li es propia, calque'ns sia directament vingut del seu origen diví, que se'ns mantingui pur en la emoció, i que la expressió ne sia absolutament sincera. Aixís, la contemplació de la forma natural, que es son origen, ha d'ésser un estat espontani del nostre esperit, perquè aquesta espontaneitat serà la senyal de la voluntat divina en son esforç creador, i serà també mesura de la proporció d'ella amb la nostra capacitat i'l nostre moment. La puresa de la emoció es la condició de sa major intensitat, perquè aixís aprofita per sí sola tota la força de l'esperit. La sinceritat de la expressió cal perquè el seu ritme sia, transhumanat, el meteix amb que la forma natural primitiva'ns ha revelat l'esforç creador de Déu.\nI are aquestes veritats que'm sembla haver trobat pera tot l'Art, deixèu-me-les entrar en la meva tenda de poesia, de l'art de la paraula, per considerar-les més d'aprop i poder-les assentar en el fonament de la propia experiencia.\nComençant per la espontaneitat de la contemplació, trobarèm que'l poeta mai pot dir-se:—Are—o demà— me'n vaig a contemplar la mar o la montanya per dirles poèticament;—perquè en la màgia de les afinitats entre la Natura i l'Home, l'únic conjur eficaç per l'encís creador, es l'encís meteix; i fòra d'ell, tota voluntat es vana. En aquesta mena d'activitat, la voluntat, en altres tan poderosa, no pot crear sinó fantasmes d'expressió, mai expressions vives; perquè la virtut de vida sols pot venir de la vida meteixa produhida en el misteriós esforç diví de la Creació. Hem d'apendre a ésser pacients davant de la realitat: que ja vindrà'l moment—potser molt llunyà, potser molt diferent del de la presencia material de la forma viva— en que, si aquesta fou de bon ésser, ens sentirèm possehits pel verb del moment aquell. Hi ha una extremitut interior, un calfret que no enganya: una veu impensada que diu:—Are!—La emoció volguda ve llavores tota sola.\nMes no us hi abandonèu si no la sentiu ben purament artística; i ho coneixerèu pel desinterès que us porti de tota altra cosa que no sia la forma. Perquè si al veure sortir al mar la barca de que us he parlat amb els pescadors, en el meu sentiment de la escena s'hi barreja'l de la meva pietat, o qui sab si'l de la meva enveja, o un altre interès qualsevulla per la sort d'aquells homes, la meva emoció no serà purament estètica, la revelació del ritme me'n serà perturbada; i si consegüentment altornarse'm la emoció expressiva se'm posa al cap que les meves paraules moguin a qui les senti a pietat o a justicia envers la gent de mar, be podrà alabar-se la noblesa del meu sentiment o la rectitut de la meva intenció, i mes paraules tindràn segurament un calor i una eficacia molt humanes; mes noblesa, justicia, calor i eficacia seran tot altra cosa que poètiques.\nI no'm vinguessiu are amb que per això sento l'art com una cosa freda, frèvola i inhumana; perquè us hauria de dir que l'art i la poesia duhen en sí llur noblesa, justícia, pietat, calor i eficacia humanes, que valen per sí soles tot lo que aquests noms puguin valer en altra qualsevulla esfera. Que la pura música d'un Beethoven, un vers del Dante, pura expressió d'un geste humà, són coses definitives en sí meteixes que contenen tota sabiduria, amor i dretura sense haver-se de recordar per res de la sabiduria d'un Aristòtil, de l'amor de Sant Francesc, ni de la dretura de Catón; perquè aixís com l'esplendor de la expressió d'aquests prové justament de sa puresa científica o moral sense altra preocupació d'eloqüencia, aixís meteix la veritat i la moralitat d'aquells consisteix en sa puresa formal i expressiva. Perquè tot està en tot, amb la condició de que en cada cosa estigui bé en sa manera. Cada estat humà en sa plenitut se basta a sí meteix: tots són camins de Déu que'ns calen encare en la complexitat de la imperfecció nostra; prò en avent-ne agafat un de ben dret, deixar-lo per un altre es fer marrada: que la major eficacia de les coses està en la puresa de la llur naturalesa respectiva. Parèu ment, doncs, en la puresa de la vostra emoció artística.\nLlavores, poetes, se us tornarà expressiva per sí meteixa en paraules rítmiques; i aquí ha d'acudir la vostra sinceritat. La sinceritat del poeta ha de consistir, ans que tot, en saber esperar la aparició d'aquestes\nparaules, i després en dir-les tals com elles li han esclatat. La acció de la voluntat i la de l'enteniment són molt importants en la obra poètica, prò en un sentit negatiu: la de la voluntat ha d'ésser reprimir el desitj prematur de parlar; la de l'enteniment conèixer les paraules vives entre la volior de les que la pruïja de parlar hagi evocat impurament en vosaltres. Perquè hi ha tres graus de sinceritat en el parlar: el primer es dir lo que's pensa per voluntat de dir-ho; el segon es dir-ho per una necessitat d'expressió forta, prò no prou encare pera determinar per sí sola la expressió meteixa: aquest es el principi del veritable estat expressiu que enganya a molts, fent-los precipitar a la cerca de paraules i produhint l'abort poètic; el tercer grau, que es el de la veritable sinceritat poètica, consisteix en aquell diví barbosseig brollat a travers del poeta amb aquell meteix ritme originari que ell sentí en la forma que l'encisà reveladora, que'l penetrà i's feu d'ell en la puresa de la seva emoció, i que rompé enfora de ses entranyes apareixent a l'últim en paraula viva ja feta home, feta poesia, feta Déu en la mida del poeta i del seu moment.\nJa ho veièu quina delicia i quín sagrat torment es el de la poesia: ja ho veièu lo que donèm quan donèm una poesia pura; i també quín engany quan en compte d'ella donèm una buida remor de pruïja rítmica, un abort de la emoció, o una estèril excitació voluntaria amb la sacrílega disfressa de poesia d'uns versos ben composats. Ja ho veièu si'n podèm fer de bé i de mal amb això del vers, que sembla un frèvol joc, i ho es de vida o mort per l'esperit.\nTot lo que he dit es del poeta i de la poesia ideals. He parlat de l'or pur per reconeixe-l be entre la terra hont l'hem de cercar. No hi ha pedreres d'or pur en la terra, sinó mines amb betes d'or, filons, o be or en pols, o en petites glebes, sempre entre impureses, i havent-lo d'arrencar amb pena, i després treballar-lo amb barrejes d'altres metalls i altres còssos que li donen nova consistencia.\nDoncs aixís meteix la poesia en els homes i en les obres llurs: hi ha homes que'n són mina molt rica; hi ha obres treballades amb molt d'ella; però'l poeta pur, la obra maciça de poesia sols existeixen en aquell ideal que hem de tenir sempre davant dels ulls per anàr-nos-hi acostant, acostant sempre. Es la llei de la complexitat del caos que tira a la unitat de Déu a travers de la creació.\nAixís la poesia sol brollar entre propòsits de rahó (que es lo més oposat a la seva naturalesa intuitiva), o per pruïja d'un ritme extern sense ànima (que es lo més perillós per lo que s'assembla exteriorment a la inspiració poètica, essent-li lo més enemic; perquè, amb una tal facilitat, manca a les paraules la pressió que'ls cal pera florir plenes de sentit, i brollen abundantes tant sonores com buides); o per un interès humà agè a la forma, que'ns mou a parlar amb un cert calor d'eloqüencia que molts confonen amb la emoció poètica, prò que, com que no ve de la forma reveladora, no porta el ritme de l'esforç creador ni pot donar per tant bellesa pura; i també quan a voltes, havent lograt un moment de veritable poesia, volèm extendrel al arrodoniment del concepte que ella 'ns ha sugerit sense acabar-lo, i nosaltres l'acabèm amb paraules fredes de rahó, mortes ja per la bellesa.\nEntre aquestes i altres impureses, sol brollar la poesia, la flor verbal, gaire be sempre accidentalment i en la mesura de riquesa poètica de l' home que la cerca a travers del propòsit, de la pruïja, de la eloqüencia altrament interessada: estimulada, es cert, devegades per la activitat espiritual que aquests estats promouen en el poeta, prò sempre com una cosa diferent d'ells meteixos, impensada entre'ls pensaments, casual entre'ls propòsits, sobtada aparició d'una forma viva entre les fantasmes verbals d'un altra esfera, pura entre impureses.\nI d'aquestes impureses vénen els nomenats gèneros de poesia; perquè ella en sí es una sola. L'epopeia, 'l drama, la oda, la sàtira i tantes altres menes d'obres de lo que se'n diu literatura, són la màquina, són la terra i la pols, són la ocasió, el lloc de naixença de la Poesia que es una en totes elles, la Paraula, entre mil paraules, la flor entre fulles, el ritme entre idees.\nDoncs, què farèm? Condemnarèm el propòsit, el càlcul, la preparació, la pauta, 'l concepte, i s'alçaràn davant nostre la Eneida de Virgili, la Commedia del Dante; rebutjarèm l'artifici o la pruïja del vers, i se'ns presentarèm els trovadors cortesans amb aquell talent de trobar que'ls prenia; apartarèm l'interès oratori per ideals abstractes i 'ns apareixeran Schiller i tants romàntics cantant la Llibertat i abstraccions altres. Negarèm com a poetes a tots aquests que'n foren tant? No. Pro no'm rendeixo, tinguèu-ho per ben entès. Ni Virgili ni Dante, ni'ls trovadors, ni'ls místics, ni'ls romàntics, valen pel gran aparador de les obres llurs, ni pel talent de trobar, ni pel calor dels llurs ideals, ni pel savi artifici; sinó per l'or, sols per l'or de poesia dispers en l'envolúm de llurs obres, per cada instant d'emoció poètica que'ls prengué entre mil instants; pel llampegar de la paraula viva dins la nuvolada de les llurs abstraccions; perquè foren poetes malgrat les màquines que's muntaren en la testa, i un raig de la llum de poesia que dins tenien penetrà de tant en tant a travers de la obra morta.\nSia-ns el Dante i la Divina Commedia el gran exemple; perquè allí hi ha de tot. La invenció de l' assumpte es ben abstracta, encare que la abstracció fou vivificada pel record d'aquella Beatriu tant ausent i tant present. El plan es un mer concepte filosòfic, teològic. Prò a omplir-lo s'hi llença tot l'home, guiat pel seu gran amor, això sí, prò també amb totes les seves altres passions rel-ligioses, polítiques, científiques, i 'ls seus odis i amistats personals, i ses ires de bàndols, ses indagacions de moralista, sos mecanismes racionals d'estudiant, sos dolors de bandejat, ses fantasies, ses debilitats, tota la seva vida pública i la més íntima: allà va tot, a la fósa, allà va tot l'home. Prò com que aquest home era un gran poeta, heusaquí que hi va molt d'or, or sobre tot: i en el grandiós macís de tants metalls diferents i de tantes impureses, hi serpeja espessíssim l'or; tant, que us enlluerna i us sembla un sol bloc d'or pur.\nDiu un comentador de la Divina Commedia que'l Dante's proposà fer-ne un poema didàctic i li resultà una epopeia. I es això, lo impensat, la llei de la poesia. Ben segur que quan Dante's ficà a l'Infern amb sos odis de gibelí, poc pensà en trobar-s'hi amb dos aimants. I heusaquí que de sobte, un surt, i se li posen al davant aquells dos\n... che per l'aer vanno\ne che paion si al vento ésser leggeri,\ni l'epissodi viu tan palpitant de poesia.\nTé això el Dante—i per això es el major exemple de poeta—que volgué fer el poema de més fòra d' aquest món que s'hagi mai imaginat pel seu assumpte, i li reeixí el poema més de llum terrena, més de gests humans, més de carn i sang i veus i aromes corporals que mai s'hagi fet. Voldrà iniciar el símbol del Purgatori, el pas teològic del Purgatori al Paradís, i tot se li tornarà imatje de montanyes, de rius, de camins, de llums i ombres; i quan arribarà a dalt de la montanya de cim teològic, per la intenció d'ell, se li apareixerà sense voler-ho aquella vista que tinguè un dia a dalt de les montanyes d'aquest món desde hont se veu el mar tremolar al lluny:\n«Connobbi il tremolar delia marina.»\nSímbol, concepte, abstraccions, adéu-siau! Sortí 'l poeta, l'or del poeta, la forma viva, la senzilla visió popular. Aquests són el fils d'or tan espessos que dauren tot el poema.\nMirèu totes aquelles subtilitats escolàstiques que emboiren el Paradís còm són vivament acolorides pel reflecte de la entrada tota lluminosa:\nLa glòria di Colui che tutto muove\nAixò que podria molt ben ésser un sec aforisme escolàstic, es, dit pel Dante, forma que palpita, ritme de vida, poesia.\nI fins de les seves derivacions més extra-poètiques per la intenció envers la política, troços de mera eloqüencia, se'n alça amb poètica volada perquè tot ho veu a travers de la forma:\nAhi! serva Itàlia di dolore ostello,\nNave senza nochier in gran tempesta,\nI aixís li va brollant el poema tot en imatje, en gest, en forma de vida, amb alts i baixos, naturalment, segons la inspiració de cada instant. Fou el seu món i el seu temps els que donaren vida an aquell ultra-món i aquell ultra-temps que ell volgué significar. Volgué fer el poema didàctic, però, com que era un gran poeta, li reeixí la epopeia viva.\nPerquè, diguèu-me, aquella teologia, i aquella filosofia , i aquella política, i aquella Itàlia i tot el sentit oculte i tota la trascendencia moral que en la intenció del Dante foren potser lo principal de la seva obra i'l seu tema, i'l seu orgull, hont queden ni què signifiquen per nosaltres? Aquell envolúm sistemàtic i treballat pel pensament del seu sigle podràn ésser tal vegada objecte mort de la atenció i l'estudi de l'historiador i del filosop del nostre i altres temps que ho contemplaràn amb trista curiositat com reliquia respectable de l'esforç de tota una època; prò en el seu fons ja sense virtut actual, com cosa passatjera. Mes d'ai tal obra, què n'es lo immortal, què n'es lo sempre fort i veritable, què n'es lo viu i lo actiu avui i sempre més? quína es la gloria del Dante i sa grandesa, i per què col-locat entre'ls genis de la humanitat allà dalt amb Homero, i Shakespeare i Beethoven, sinó per aquelles imatges vives d'homes, per aquelles gesticulacions i aquells crits de passió,per aquelles visions de llum i ombres en el mar i en els camps i les montanyes, per aquelles paraules immortals que accidentalment brollaren al calor de la seva activitat de poeta, i que per ell foren quí sab si solament el medi, la manera ocasional de dir, l'episodi llençat al atzar del seu discurs? Què'n restaria de la Divina Commedia sinó fossen aquells llacs de flames i'ls torbs de la fumera, i l'amor de Pau i Francisca, i la tragedia d'Ugolino— poscia piú che il dolor poté il digiuno!— i la fugitiva aparició d'un amic mort, i'l sublim girà els ulls de la Beatriu amb ses sorrise parolette brevi, i'l sò de la campana che paia al giorno pianger che si more, i tantes formes, innumerables, reveladores del ritme universal, tants fils d'or de poesia que fan brillar tant lluny l'enorme macís ubac per sí, i que sens ells ja fóra enterrat i oblidat en la pols dels sigles?\nAh! si'l Dante pot viure en l'esperit de les edats, i avui i demà i sempre dins del sentit dels lectors de la seva obra immortal, còm dèu mitj-riure de aquells sistemes i plans i fins que'l conduhiren; i còm dèu trobar-se etern en sos moments tan sols de poeta pur, espontani, ignoscent com el pastoret que en un moment de la seva inspiració de pastoret posa noms senzills a ses ovelles pel color del velló de cada una o pel pur ressò del bel!...\nI no us pensèu que amb això vulga dir que la condició del poeta hagi d'ésser la incultura, i la seva excel-lencia, ignorancia i grolleria; perquè jo'l voldria'l més savi i més subtil fill de la terra, amb tal de que en el moment de poesia sabés oblidar tota altra cosa abandonant-se a la revelació de la forma, a la emoció pura, a la expressió sincera i ignoscenta; que ja podèu estar ben segurs de que la seva ignoscencia no seria pas la meteixa del pastor de remats; perquè sempre contindrà tot lo que hi hagi en ell, però d'una certa manera; serà una superior ignoscencia que, actuant en la emoció divina de la forma pura, ne donarà una expressió més alta tot essent tan natural i impensada com la del rústec.\nLo que es, que tot home en sos moments més forts de vida ha d'ésser tot lo contrari del ferro: que aixís com el ferro es treballat en calent i després ell treballa en fret, el poeta (i no solament el poeta tal vegada) ha de treballar-se en fret i actuar en calent: llavores en la fósa tot hi entra poèticament sense que ell hagi d'adonar-se'n, perquè si se'n adona massa, corre perill de refredar i frustrar la efusió divina del ritme en la forma.\nQuè os pensèu que es lo que en la Divina Comèdia, salva molt de lo que fóra tot malmès per la fredor d'intencions extra-poètiques? Doncs es l'ardor d'una forma sempre present i sobirana en el pensament del poeta: es l'amor del Dante per la Beatriu.\nLa Divina Comedia fou el palau que'l Dante alçà per hostatjar-hi el gran amor de tota la seva vida; i Beatriu hi està present d'un modo o altre en totes les cambres. Aixís la presencia constant d'aquell amor en l'ànima del Dante, fa que'ls ulls i la veu del poeta mai s'esgarrihin del tot; que la presencia constant d'aquella forma sublim comuniqui a totes aquelles paraules, diguin lo que diguin, quelcòm de la emoció formal reveladora, de la vibració transhumanada del ritme diví que hi ha en ella. Aixís l'amor che mottve il sole e l'altre stelle fa de la Divina Comedia una obra essencialment poètica.\nI aquesta trascendencia de l'amor a la poesia (com a tot altre art) es molt sovintejada. Perquè'l mòvil immediat de l'amor es el meteix que'l de l'art: la forma. Cert que l'aimant aima moltes coses en la aimada; però totes, si be's mira, al travers de la forma d'ella; com l'artista a Déu al travers de tota forma. I el fi últim de l'un i de l'altre es també'l meteix: la perpetuació de la forma, el fer-la immortal, encare que cada un a sa manera. Aixís, doncs, l'amor que obliga a tenir els ulls sempre fits en la forma amada, disposa a l'art i a la poesia; i l'artista i'l poeta, que la vocació de la seva vida es la forma, solen ésser molt enamoradissos; però aixís com l'amor de l'enamorat que no té altre dó, se resol en el desitj de perpetuar la materialitat de la forma amada per la generació, perquè no pot fer-ne altra cosa, la vocació de l'artista's resol principalment en perpetuar l'esperit de la forma que es la revelació del ritme per medi de la seva expressió humana. Aixís l'amor es una mena d'art cego, i l'art es un amor lluminós: l'un i l'altre creen; però cadascú a sa manera. El fill del Dante i la Beatriu es la Divina Comedia.\nFins aquí he mostrat (davant d'aquella poesia ideal de que primer he parlat), còm se solia generar humanament la poesia per contemplació i emoció tant complexes i imperfectes. I are diré de la poesia, ja generada, de la expressió que propiament es, per sí sola, la poesia.\nEn ella no hi cap distinció de fondo i forma: poesia no es més que la forma, el vers; no està en lo que's diu, sinó en còm se diu: en ella no precedeix la idea a la paraula, sinó que aquesta porta la idea; el concepte ve pel ritme: aquesta es la senyal i'l misteri de la poesia, i aixís se realisa en ella la revelació del ésser per la forma.\nMolts ens han donat el concepte de la eternitat de les penes de l'infern fòra de poesia; mes sols el Dante vegé en la entrada aquelles paraules: Lasciate ogni speranza voi che entrate; i aixís ens revela poèticament l'infern, pel ritme que li dugué aquestes paraules, per la forma. El concepte abstracte ja'l teniem, el Dante no'ns diu res de nou: els poetes no solen dir res de nou, mes llurs idees brillen amb la llum de la forma amb que vénen, i això es lo nou llavores, la llum de la paraula que viu en el ritme universal.\nPer això he dit que les paraules, per ésser vives, s'havien de presentar ja rítmiques de sí, es dir, vivint el ritme universal en la emoció del poeta davant de la forma reveladora.\nMes aixís com hem mostrat quant enterbolides eren en la actual realitat humana la contemplació i la emoció generadores de la poesia, aixís meteix hem de veure a què hi ve a parar aquella ideal sinceritat de la expressió; i hem de confessar que, en la nostra realitat poètica, el vers es generalment d'imitació, i tota la nostra mètrica una tradició que va canviant molt lentament per petites invencions que hi van restant, i petits desafegiments que van esborrant-se en l'oblit. La nostra inspiració treballa en motllos vells apedassats, i les paraules ardents en fusió de poesía s'escorren de sí meteixes pels canals seculars que troben oberts al davant d'elles. Nosaltres portèm a dintre una tonada antiga, i an aquesta tonada se'ns hi acompassa tota cançó nova: som com els nois d'estudi que s'encomanen la cantarella de la lliçó.\nPer predicar en nom de la sinceritat poètica una resolta rebel-lió, i rompre d'una vegada els motllos tradicionals, emancipant-se de l'instint d'imitació i proclamant la anarquia mètrica i la improvisació absoluta del ritme en cada moment de la inspiració; o per predicar i proclamar, al contrari, la sumissió escrupulosa als ritmes tradicionals fent-hi entrar per força la vida de les paraules que la inspiració ens dongui lliures, caldria el poder de determinar si les variades formes de la mètrica usual són no més que una rutina, una convenció, una llei externa que per debilitat o peresa deixèm imposar al ritme intern de la paraula viva, o be si aquelles formes tradicionals són ja en si inspiracions comunes del ritme natural en el sentit poètic de l'home y, per tant, com unes lleis internes del cant poètic evolucionant amb el temps i segons el geni de cada llengua.\nPerquè tant perilla el fi divinal de la poesia si'l poeta s'abandona del tot a la rutina d'una mètrica ja feta, en que sia torturada i morta la expressió al ficarl'hi per força; com si deixa caure al atzar, en llum difosa per l'aire informe les paraules, sustraient-les al motllo fet d'un ritme secular, i frustrant potser la virtut misteriosa que aquest tinga.\nSi cada hú fos en cada moment de sa poesia aquell poeta ideal, aquell orgue perfecte de la paraula divina, cap perill podria haver-hi en aquesta furia de la inspiració, perquè de la seva boca'n brollaria transhumanat el ritme natural en sa puresa. Mes aquest poeta, hont es? Ai! que cada un no es més que un home!\nPro també res menys que un home; i n'hi ha prou amb ésser-ho per anar sempre un xic més enllà en el camí divinal de la puresa.\nAixís, en el moment de la seva inspiració verbal, tindrà cadascú ans que tot present que res que puga dir-se en prosa ha de dirse en vers. El vers es un estat tèrmic—diguèm-ho aixís—del llenguatge; i mentres aquest estat no's produheixi en el sentit intern del poeta, es cosa lletja i vana escarnir-lo de llavis enfòra. L'aigua, si es freda, no s'escalfa pas fent li aparentar el bull tot remenant-la; lo únic que's logra amb això es enterbolir-la. Quan bull de debò se mou tota sola, i canta.\nAixís meteix les paraules en el vers.\nParlèm-les, doncs, tal com elles vinguen; i venint amb els metres tradicionals, admetèm les hi, ja que una tal aparició es una senyal que sols una vana soperbia podria menyspreuar. Deixèm-les que passin i repassin amb el va-i-ve de la inspiració per dintre del metre en que se'ns presenten, de modo que resti dintre d'aquell motllo tot lo que puga restar-hi sense detriment de vida... pro res més. Perquè si la paraula forta trenca'l motllo, val més que ella trenqui'l motllo que nosaltres les paraules: aixís es còm justament els motllos se van renovant amb el temps. Si hi ha expressions que per la vivor que porten salten per damunt de la canal, que saltin, més aviat que encongides perdin la gracia natural: aixís comencen a obrir-se les regueres de l'esdevenir. I que mai la clàssica cadencia s'emporti buides sonoritats, ni'l motllo s'ompli de paraules mortes quan les vives no bastin a omplir-la deixant el vers incorrecte. Perquè certament val més un vers correcte que incorrecte; prò encare val més una paraula viva en aquest que morta en aquell. Ja es prou que, per damunt d'aquestes o aquelles incorreccions de la paraula viva, que es la única poètica, regni abrigant-les somrienta amb son mantell hieràtic, pro folgat i volejant, la majestat misteriosa del ritme tradicional dominant, en el que tal vegada hi ressona el natural en una de les formes poètiques mares, i pel que sempre l'eco de les grans veus llunyanes ens infondrà respecte i moderació, deslliurant-nos de tota destructora superbia.\nJa ho veièu a travers de quanta imperfecció i impuresa brolla la poesia humana lluitant, com tot en la creació, amb el misteri del caos. En compte d'aquella contemplació espontània que hem reconegut com primer element de la seva formació ideal, trobèm en les obres majors dels majors poetes el propòsit reflexiu, el plan calculat; en compte de la pura emoció estètica, hem vist còm la gestació poètica ha necessitat, per sostenir el seu calor, de tot altre calor humà: del relligiós, del patriòtic, del d'amor a la veritat abstracta, de passions socials de tota mena; i últimament, aquella paraula viva, que es propiament la poesia, brollant amb treballs entre una cantarella puerilment imitada e imperceptiblement variada de generació en generació. De quànta humilitat ens cal revestir la nostra dignitat d'ésser un camí de Déu... de quànta humilitat!\nPerquè al cap d'avall hem de reconeixerque, en art i en poesia, la escola de la imitació es la més segura i la més humana, ja que d'ella han sortit les majors obres: Virgili imitant a Homero, Dante fent de Virgili'l seu mestre, Luis de León traduhint a Horaci, el teatre neo-romàntic tornant a Shakespeare, Shakespeare refent drames o llegendes d'altri, han produhit les obres de poesia immortal tant o més fortament personals que no haurien sigut les de pura invenció de la llur fantasia.\nSembla que en la bona imitació, el talent poètic, deslliurat de la orgullosa preocupació de la obra propia, de l'egoisme d'ésser autor únic, d'una superbia creadora massa desproporcionada amb la naturalesa humana, cobra en la humilitat imitadora una graciosa llibertat i confiança que'l deixa parlar amb inspiració més pura i mostrar-se, per tant, més poètic i personal que d'altra manera. Amb la condició, naturalment, de que la personalitat hi sia prou forta per assimilar-se lo que imita. Llavores el poeta es creador en la justa mesura d'home entre homes que's van passant la divina antorxa, avivant-ne cada un amb el propi halè la flama.\nBon exemple tenim d'això en la poesia popular, que per això meteix me sembla a mi la suprema escola.\nLa poesia popular no es un gènero sinó un estat de la poesia: com el poble no es aquesta o aquella gent, sinó un estat col-lectiu de l'esperit humà en que tots ens trobèm un'hora o altra.\nJo estic en que la essencia de la poesia popular consisteix, no en que el primer inventor d'una cançó, per exemple, siga aquest o aquell, ni en que la seva inspiració hagi sigut més alta o més baixa, més culta o més grollera, sinó en que la obra naixi per imitació d'altres semblantes, i després vagi passant per tradició, de memoria, de boca en boca; i que aixís, pels oblits soferts i les noves inspiracions que van suplint-los vagi adaptant-se a l'esperit comú del poble. Aixís cadascú hi posa quelcòm de la inspiració del moment en que la canta; i aquells moments de geni poètic que no hi ha home que no tinga, van aglutinant-se en la cançó i, pel contrari, va caient-ne en oblit lo que no es fort, lo que no es or de poesia, que va oblidant-se i variant fins que ve un d'aquells moments de gracia a omplir per sempre aquell lloc; i aixís, aglutinant-se l'or, hi ha cançó que amb sigles de corre pel poble arriba a ésser com una barra d'or pur.\nLa essencia, doncs, i la excel-lencia de la poesia popular consistiria, d'aquest modo, en ésser imitada, i col-lectiva per successió individual. I la veritat es que quan se diu: el poble, en el mellor sentit, es això lo que's vol dir: la suma dels moments individuals de gracia de la humilitat anònima (que lo meteix pot venir dels palaus que de les pedreres, del savi com del pastor) filtrada, pel temps, de trivialitats i grolleries.\nI notèu-ho còm dintre d'aquesta humilitat imitadora del poble se realisen mellor que enlloc aquells elements ideals que hem dit de la poesia. La espontaneitat, perquè'l poble no més canta, individualment, quan li surt de dintre; la puresa, perquè en tals moments no'l pertorben segons fins, no més breçar son oci o son treball amb el ritme creador; la sinceritat, perquè s'abandona ingènuament a la imitació, a la mera repetició, i lo que afegeix o varia li salta imprevist o amb gracia. De modo que'l poeta-poble es el que més s'acosta al moment ideal de la poesia, i suma els mellors de tants.\nPerquè no'ns fem tots poble, per la poesia? Perquè aquest dalè nostre d'immortalisar la pobresa i la impuresa de les nostres obres en fulles estampades que les tanquen per sempre més a tota penetració i embelliment?\nAi! prou que ho sé!: es que allò es nostre, es la nostra obra, tota ella; es com el nostre fill, nostre i de ningú més. Oh! misteri de la vida individual, entre tants altres...!\nDoncs bé, sí; an aquesta unitat i sentit personal de la obra artística bé hi hem de respondre, ja que tan fortament ens solicita. Però salvem-la de la tara d'una vanitat excessiva posant-nos davant dels ulls aquesta veritat innegable: que la poesia d'imitació, la col-lectiva successiva, la popular anònima es la que més s'assembla a lo que ha d'ésser poesia: El ressò del ritme creador a travers de la terra en la paraula humana: un camí de Déu entre tants...\nAixís com hem dit que'l poble era un estat col-lectiu de l'esperit humà, aixís meteix dic are que la multitut o gent congregada amb un objecte (públic, turba, etzètera) es un estat del poble, i certament un estat inferior d'humanitat; i aixís com an aquell estat col-lectiu purament espiritual he dit que corresponia l'art popular més depurat, an aquest estat de congregació corpòria amb son baf de bestialitat i sos impulsos també de remat, correspòn un estat de l'art proporcionalment primitiu i rudimentari, animat per l'interès de la acció, que es també lo rudimentari de la vida (l'esforç en sí) i per tant lo més proporcionat al sentit confós de la massa. Aquest art primitiu que viu de la acció es el teatre.\nMe sembla molt errat considerar el teatre com un resum superior i cim ideal hont les arts se fonen sublimades. Jo crec que, molt al contrari, el teatre es l'art abans de les arts, nucli primitiu d'hont elles, elevant-se, comencen a divergir. Que aixís com de la acció, de l'esforç rudimentari, que es lo que més interessa a l'estat inferior humà de multitut, s'eleva l'esperit de l'home, individualisant-se, als refinaments sentimentals i a les serenitats ideals, aixís meteix de l'art encare caòtic del teatre se van aixecant, especificant i divergint les arts, per conquistar cada una, en sa llibertat, son propi regne en les altures.\nContempleu, per exemple, el mar en calma. El mar es sempre un moviment, un principi d'acció, i per això la seva contemplació es més generalment interessant que la de la quietut de les montanyes; i encare les montanyes són com un record, com una immovilisada imatge d'un gran esforç que fou; i per això la llur vista es més generalment interessant que la d'una immensa planura. Prò'l mar ho es més que les montanyes perquè es un moviment present, actual, una lluita sempre pendent. Mes en el seu estat normal aquesta lluita, per la llei meteixa de la seva permanencia, no interessa encare fortament com acció, perquè li manca espectativa.\nMes heusaquí que'l cel s'enfosqueix, el vent assota, el mar se remou, les onades s'ageganten i bramen furioses en la costa: es la tempestat. Davant d'ella l'interès s'aviva i's generalisa, la expectació es solicitada per una acció més intensa; pro aquesta acció encare no es ben plena, perquè encare no es humana.\nPrò de cop se sent un crit:—Les barques!—Hèuseles allí en el confí del mar saltant damunt les ones, lluitant cap a la platja. Tot el poble hi ha acudit: altres barques s'amaneixen a socórre-les, amb cordes i vigues i taulons i suros; els homes corren atrafegats; les dònes ploren, s'exclamen alçant els braços al cel, amb els cabells i'ls vestits volejant al vent. Ai! pobres, pobres pescadors!\nComença l'interès viu de la acció humana; no'l pur interès per la forma, que es lo artístic, sinó per la forma animada d'una acció externa. D'això demana representació'l sentit artístic inferior de la multitut, que no es prou fi per interessar-se de la forma pura; i d'aquesta demanda naix un art confós, complexe, que reclama molts elements; un art molt fàcil i molt difícil: fàcil en impresionar per la gran massa de vida, difícil en espiritualisar-ne tanta força: cal un art fort i groller, de brocha gorda. Al poeta, al músic, al pintor purs, els sobra emoció primitiva i'ls en manca d'artística, que hi es ofegada. A cada un per sí li manquen propis elements artístics; aquests van cercant-se confusament en llur rudiment comú, en la obscuritat de les regions inferiors, en llurs inferns; i allí naix el teatre, més prop del caos, com l'estat de vida que vol representar.\nDavant d'aquesta representació, el teló s'alça, i cal que la acció's concreti més, que's faci urgent. Una mare alça'l crit envers el mar: Fill meu!... una joveneta se li abraça plorant: el seu amor pel mariner es descobert als ulls de tots; mes aquesta noia era promesa a un altre que dolorosament se'n adona, i desitja que'l nàufrec no arrivi viu a la costa; prò'ls companys l'instan perquè ajudi al salvament: ell dubta, se desespera; la meteixa noia implora agenollada... què farà?...\nEl públic en massa està atent a lo que passa; no demana refinaments al poeta, al músic, al pintor: vol que un artista més fort i primitiu, dominant-los a tots, moga infantilment les figures amb crits humans en mitj d'una escenografia toscament expressiva, en un ambent musical de grossa passió sorollosa; i se entrega a mercè del teatrista; mes el teatrista s'entrega també a mercè del públic: no a mercè de cada espectador ni del gust de cada hú en poesia, música o plàstica, sino del públic, de l'ànima de massa que preval en tots ells, de l'interès humà inferior de massa humana.\nO sinó feu la proba, descomposèu la massa, buideu el teatre deixant-hi no més un o dos espectadors, i representeu per ells sols la mellor obra teatral: l'interès caurà tot seguit, els actors meteixos sentirán el buid de la massa, perdràn el calor, se desconcertaràn, i la mellor obra restarà ficció grossera, freda, fins ridícula. Prò tornèu a omplir la sala de gent, i amb la reaparició del gros públic, el drama recobrarà tot son imperi, tornarà a ésser el regnat de la acció, l'art grosser i sublim del fet, el teatre.\nAixís al poeta, al pintor, al músic, purs, sols els pot convenir descompondre'l drama, portant-se cadascú la part que més li convinga per refer-la i sublimar en sa especial inspiració. El poeta dirà, com mai el dramaturg, el secret amor de la donzella; el músic farà de la tempestat (del mar o del cor) un ritme més poderós per sí; el pintor donarà l'encis dels colors o'l moment expressiu de les figures: cada una d'aquestes arts arrencarà d'allí el seu salt envers l'altura; mes per alçar-se al cel hauràn de rompre les parets i'l sostre, hauràn de destruir el teatre; i llavores, el públic dispers, deslliurat cada espectador de son estat inferior de massa, recobrada la individualitat íntegra a soles, podrà alçar-se també amb l'artista pur al goig més espiritual de la lírica o la plàstica pures.\nMes tant-meteix cal no oblidar que'l teatre, tot i rudimentari, es art, i com a tal, una representació, no una mera presentació de la vida. Perquè una corrida de toros, una lluita atlètica, son també accions humanes donades en espectacle, presentades; i l'interès del públic be hi es prou viu, massa directament viu, i perxò no es artístic; perquè no hi ha representació, i per tant, tals espectacles en sí, no son art.\nTal fou l'error del teatre naturalista de últims del sigle xix. Agafèm un tros del natural, en el carrer, en el saló, en el camp—van dir aquells autors—i donèm-lo al públic fidelment en escenari, accessoris, figures i paraules. No'ls reeixí; perquè l'art, sia com sia, no es la natura meteixa, sinó la seva condensació a travers de l'home: l'interès del públic per la acció en el teatre, no es el meteix interès de la multitut per la acció en la plaça. Es el meteix i no ho es: es una transubstanciació. Un diàleg de saló, en el teatre, resultaria difòs, insignificant; pro ve'l dramaturg, el condensa, el cenyeix , el fà més curt i més fort, el dramatisa: i'l públic viu, en un minut, moltes hores del salò.\nI qui diu el diàleg diu els fets, la escena, els accessoris. El públic no vol massa exactitut; vol l'ànima de la exactitut en acció, i amb quelcòm deixat a la seva imaginació, com els infants quan juguen; perquè l'esforç d'ella'ls ajuda a penetrar en l'ànima de les coses. I com tot art, el teatre es en el fons un joc místic, i'l públic es un nen que s'hi encanta. Aixís es que en va els hi presentarèu una pluja d'aigua en les taules; serà en va, i més que en va, contraproduhent. No; en les taules no hi ha de ploure com a l'aire lliure. Donèu-nos-hi una obscuritat i una artificiosa remor, i sera per nosaltres el diluvi. I no'ns donèu tampoc l'aire lliure darrera el teló, sinó un aire pintat i il-luminat amb candeles, i'l respirarèm més pur que en les montanyes.\n«En el teatre tot es convencional» s'ha dit per irrisió; però es cert. El teatre es essencialment una convenció... artística representant una acció. Desde'l cel a l'infern, de les bambalines al fosso, donèu-nos lo que volguèu... però que tot sia acció. Actituts acadèmiques, molt bé!; bells versos (os seran agrahits, poetes, si no son massa); psicologia, moral, política, un xic de tot; que la música sia una forta expressió de l'ambent, i ajudarà molt... quan no destorbi la atenció per la acció; una bona escenografia d'una realitat... escenogràfica; fins arqueologia, si volèu... però que tot se torni acció. Desde la senzilla pantomima fins al drama musical, cal que en les taules passin coses, i que passin de certa manera.\nAcció humana, representació artística: compendi primari de vida i art per l'ànima primaria de les multituts: això es el teatre.\nde la dança\nI are totes aquestes coses que he dit—i també moltes altres que no he dit—se'm resumen en un recort que me les il-lumina amb una nova aurora.\nI es que'm recordo d'una vegada que vaig veure una dòna dançar amb una gracia tal, que semblava que ella fos la dança meteixa. Dançant semblava mou re-s en el seu element propi; i lo que en altres es moviment afectat i extravagant, en ella era més natural que l'estar-se quieta. Jo m'hi vaig encantar, mes no sabia explicar-me'l misteri d'aquell encantament que'm donava: i are veig que'l seu encís era diví, i que d'ell ve potser l'haver dit tot lo que he dit; perquè, no es en la dança tot el misteri de la vida generant tot l'art en pès?\nMireu còm s'hi troba l'esforç amb amor i la acció rítmica. Aixís el teatre fóra la extensió primitiva de la dança, amb la música nascuda del ritme del moviment, i la poesia que sugereix per avivar-se amb la vida de les paraules, i tota la plàstica i'ls colors que'l moviment fa lluhir rítmicament; i fins les formes mares de la arquitectura jo no sé quína iniciació'm semblen rebre de les línies humanes en moviment de dança, com si en la figura humana hi hagués el proto-tipo i compendi de tota forma, i en el seu moviment la imatge de la vida universal.\nSí; are'm sembla que'l primer impuls d'expansió artística del primer home degué ésser la dança; que en sa primera percepció de la bellesa del món (de Déu en la forma de les coses) sentí l'home agitar-se dins seu tot el misteri de la vida, i no podent contenir-lo immòvil—per sentir que la vida es moviment— volgué representar-lo humanament, humanisar-lo, fer-lo art, i alçà'l cap, obrí els braços, mogué'ls peus i tot el còs en la cadencia del ritme que sentia, i dançà i cantà en paraules la alegria d'aquella revelació primera: i fou la primera música i la primera poesia i la primera estatua i pintura, i'l naixement de tota forma artística. Mirèu còm fins la multitut se dignifica quan es sotmesa al ritme de la dança, i de caòtica torna grandiosament humana.\nMes per què es en la dòna que la dança se'ns fa més expressiva i agradosa? Perquè en ella la bellesa està fondament lligada amb l'amor, el misteri de la forma amb el misteri de la creació. Per això la dòna es el major símbol de bellesa, perquè la seva forma, com cap altra, desperta en l'home'l sentit d'immortalitat. Perquè aixís com se troben homes poc sensibles a d'altres manifestacions de la bellesa, no se'n troben d'insensibles a la més forta solicitut d'ella, que es l'amor. Potser que en molts l'amor no sia gaire més que un instint, i que en altres sia vençut per un fort anhel espiritual; però que hi sien insensibles, essent ben homes, no podem ni solament imaginar-ho.\nI quants n'haurèu vist que mai s'havien adonat de la bellesa del món, tornar-s'hi sobtadament sensibles quan estàn enamorats: com si llavores totes les coses els fossin il-luminades amb la forta resplendor de la creació que l'amor llença.\nI a vosaltres meteixos, alguna vegada, algun rostre de dòna os haurà il-luminat tot un paisatge revelant-vos un nou sentit de les montanyes, dels boscos i dels rius que corren; i la claror dels seus ulls us haurà semblat la meteixa del cel del seu país, però viventa. I al contrari, jo sé un enamorat que quan anava a la terra de la aimada, no més de contemplar el color dels camps i l'aire i'l posat dels arbres, i de sentir la fragancia de la terra, se li representava la figura d'ella en tal manera que tot enternit començava a parlar-li com si ja la tingués al davant.\nPerò encare es més freqüent en tots nosaltres que, si en la nostra joventut i en un moment de llum hem contemplat la formosura d'una terra, tot seguit una paraula d'amor haurà acudit al nostres llavis amb el desitj evocador d'una dòna en la que aquella bellesa de la terra s'encarnés, per nosaltres fer-la immortal podent estrènye-la tota en nostres braços.\nPer això ens es tant admirable aquell pregón sentit amb que'ls grecs poblaren la natura de fantasmes humanes; que en cada font hi veien una nimfa, i en cada bosc una divinitat protectora, i en tota força natural una forma humana: i la terra, la mar i l'aire eren animats amb les figures i les passions dels homes.\nAre ho veig que tot això no era vana fantasia sinó sentit profètic de que en el món tot va a parar a la naturalesa humana, i que l'afany d'immortalitat que dòna la bellesa no més l'amor el satisfà del tot.\nAixís, doncs, la dóna dançant, es el compendi de la creació; perquè en ella se representa l'esforç diví amb el seu ritme, la forma reveladora del suprèm grau espiritual que la terra ha lograt humanisant-se, i l'amor que'l perpetua per dur-lo encare més enllà, i més enllà sempre...\nAixís en la dança trobèm el principi i fi de totes les arts: desde la dança encare caòtica de les ones de la mar i de tota multitud primitiva, fins an aquella última i més pura que podèm imaginar i sentim glatir al bell fons dels amors nostres, de la Unica atraient encare l'Unic i emportant-se'l a fondre-s abdós en el cim de la Bellesa immortal...\nObtingut de «https://ca.wikisource.org/w/index.php?title=Obres_completes_d%27en_Joan_Maragall_-_Escrits_en_prosa_II/Elogi_de_la_poesia&oldid=61188»\nDarrera modificació: 16 maig 2013 a les 00:39\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 16 maig 2013 a les 00:39.


La Llum groga: Gronxadors\nPublicat per Llum a les 19:49\nExacte, Llum, ara m'imaginava la nena petita francesa mirant de donar-se el primer impuls i la Llum, tota vermelleta encara, empenyent-la suaument perquè el màxim s'acosti una mica. Una empenteta no ens treu l'esforç que hem de fer (i sort en tenim, perquè si no, no ho valoraríem), però ens alleuja la tasca de pujar... ni que sigui simbòlicament.\nUna empenteta.... vull dir, una abraçada\n16 d’agost de 2006 a les 0:43\nEstà molt ben trobat això. M'ha agradat el text... Potser a partir d'ara, enlloc de dir que la vida és com una "Muntanya russa", diré que la vida és com un "gronxador". :)\n16 d’agost de 2006 a les 13:09\nque bonic el post noieta!! la vida és com un gronxador! com diu l'annatarambana! que guai! a mi tb m'agraden molts els gronxadors!!!\n16 d’agost de 2006 a les 20:43\nBonics aquella sensacio de que amb els peus podies arrivar a tocar el cel.\nEs el bonic de quan ets petit que en tot poses imaginacio i tot es mes bonic.\n16 d’agost de 2006 a les 22:27\nGràcies a tots. A l'Spock per l'empenteta (que a vegades ja fa falta). I a l'Anna Tarambana i a l'imma per això de que la vida és com un gronxador. I a l'Starman per recordar-me aquella sensació de tocar el cel amb els peus.\n17 d’agost de 2006 a les 9:17


Inscripció de tallers al FSCat2014 | Fòrum Social Català\nEn aquesta pàgina podràs veure els tallers que ja hi ha inscrits. Els tallers tindran lloc durant el dia 12 d’abril. Si tens dubtes sobre dates, horaris, format, etc. llegeix abans això. La inscripció de tallers ha estat oberta entre el 15 de gener i el 12 de març. Ja no hi ha possibilitat d’inscriure nous tallers al FSCat2014\nEs valora molt positivament la confluència entre propostes de manera que s’han prioritzat aquelles presentades conjuntament per més d’una entitat, organització o moviment.\nDemanem a totes les persones i entitats adherides i que vulguin presentar un taller, la seva col·laboració econòmica. Llegeix aquí com.\nSi teniu qualsevol dubte podeu escriure un correu a info@forumsocialcatala.cat\nEn el següent formulari podreu veure les propostes ja inscrites, i aquells que les heu inscrit, entrar a modificar o actualitzar el contingut de les vostres. [Per a fer-ho us caldrà l’usuari i contraseña que vau utilitzar per a inscriure el taller.]\n3 pensaments a “Inscripció de tallers al FSCat2014”\nAssemblea Bolivariana de Catalunya ha dit:\n17 març 2014 a les 16:20\nVolem inscriure 2 tallers: El sistema no ho permet o no ho sabem fer…\n1. Les Comunes a Veneçuela, aprofundir la democracia participativa. (constituint sobiranies, construint democràcies). El format sera de conferència o taula rodona amb un ponent de les Comunes a Veneçuela i un regidor de les candidatures municipals alternatives: Farem una introducció documental curta.\n2. La lluita per la vivenda a Veneçuela: ocupació i gestió popular. (experiències alternatives). Format sera similar a l´anterior. Amb ponent veneçola i de la PAH. ( format similar a l´anterior).\nfscat ha dit:\n18 març 2014 a les 19:06\nEt responem per missatge directe\nRespon a fscat Cancel·la les respostes


pirineus 09:21 23/06/15\nLa Corporació municipal de Sort i l’Associació Esportiva Pallars volem expressar el profund sentiment de dolor per la pèrdua de Àlex Vicedo Chafer, soci i federat de l’AEP, mort dilluns en accident de muntanya al Kirguizistan.\nmostra seu ajuntament família mort lex\nD'esquerra a dreta: Alex Vicedo, Pol Rodríguez i Josep Cortina / FEEC\nL'allau que va causar diumenge la mort de tres joves alpinistes d'entre 18 i 24 anys al Kirguizistan és "un fet molt desgraciat" però "imprevisible", ha explicat aquest migdia Elies Coll, del Centre de Tecnificació d'Alpinisme de la Federació d'Entitats Excursionistes de Catalunya. Tots tres, nascuts a Ontinyent, Tarragona i Ripoll, eren membres de l'entitat, un grup d'elit dedicat a l'alpinisme integrat per 17 persones, i formaven part d'una expedició on participaven deu alpinistes, dos dels quals són tècnics titulats. Els altres muntanyistes estan il·lesos.\nLes víctimes són Pol Rodríguez, de Tarragona i amb 18 anys, tot i que aquest dilluns n'hauria fet 19, membre de l’Agrupació Catalana Colldejou de Promoció Excursionista; Josep Cotrina, de Ripoll, membre del Grup Excursionista i Esportiu Gironí, i Àlex Vicedo, d'Ontinyent, membre de l’Associació Esportiva Pallars. Vicedo i Cotrina tenien 24 anys. Segons Coll, tots tenien una "basta experiència" en alpinisme –han de passar unes proves tècniques per poder entrar al Centre de Tecnificació–. Vicedo, a més, estava titulat i treballava en empreses d'esports d'aventura a Ontinyent, el Pallars i la Cerdanya.\nSegons han explicat del Centre de Tecnificació, l'accident va passar a la gelera de Corona, camí del cim Ak-Too, de 4.620 metres d'altitud, al parc nacional d'Ala-Archa. Una allau o despreniment de neu hauria fet caure de la paret els tres alpinistes, però no va afectar la resta de membres de l'expedició, perquè eren en cordades en zones diferents intentant altres objectius. S'havien dividit, tal com es fa habitualment, en diferents grups en què els membres de cada un es lliguen entre si amb una corda i on hi havia un especialista amb més experiència a cada un. Coll ha explicat que aquests grups no fan mai la mateixa ruta precisament per evitar que si un causa una esllavissada pugui afectar el que el segueix.\nAixò va fer que els altres alpinistes no veiessin l'accident. Se'n van adonar després, tot i que encara no se saben gaires detalls de com va anar tot plegat. Sigui com sigui, així que van poder van contactar amb les autoritats, tres membres del grup van anar a la capital, Bishkek, per coordinar les comunicacions, i els altres quatre van anar amb l'helicòpter de rescat a recuperar els cossos. El rescat va durar unes deu hores. Aquest mateix migdia els cadàvers han arribat a la capital i ara estan pendents dels tràmits burocràtics per repatriar-los amb el primer vol possible.\nL'expedició havia començat el viatge a Barcelona el dia 16 i tenia previst tornar-hi el 15 de juliol. Volien visitar diferents zones d'escalada en roca i d'alpinisme del país, que és molt muntanyós –té una altitud mitjana de 2.750 metres per sobre el nivell del mar–, en funció de la meteorologia i els permisos d'ascensió. Entre els membres del grup hi ha Toti Valés, guia d'alta muntanya i director del Centre de Tecnificació, i Adrià Chueca, tècnic esportiu d'alta muntanya.\nAhir a les 18.46, hora d'aquí, Valés va trucar al sotstècnic del Centre de Tecnificació, Elies Coll, per dir-li que tenia molt poca bateria, però que havien mort tres membres de l'expedició. A les 03.30 d'aquesta matinada ha pogut tornar a contactar amb Barcelona per confirmar l'accident i explicar que la resta d'expedicionaris estan bé. Encara se saben poques coses de com va anar tot plegat a causa dels problemes de comunicació amb el Kirguizistan, un país poc freqüentat per turistes i estrangers.\nLa Corporació municipal de Sort i l’Associació Esportiva Pallars volem expressar el profund sentiment de dolor per la pèrdua de Àlex Vicedo Chafer, soci i federat de l’AEP, mort avui en accident de muntanya al Kirguizistan. Àlex i dos companys més, Josep i Pol, han estat sorpresos per una allau mentre escalaven una paret al pic Ak-Too, de 4.620 metres d’altitud, situat al Parc Nacional d'Ala Artxa, que ha causat la mort dels tres muntanyencs.\nEn aquests moments de pèrdua irreparable, ens unim al dol de les famílies, i els expressem el nostre condol més sentit.\nLa Caminada a la llum de la lluna, prepara l'edició més solidària


El Món | El ‘seny’ de les elits del PSC\nEl ‘seny’ de les elits del PSC\n"Aferrat al bloc del 155, confrontat a l’independentisme pacífic i al dret a decidir, el socialisme català entra abruptament en una decadència ideològica i moral progressiva"\nper Gemma Aguilera 14/04/2018\nSerrano Suñer, el ministre més filonazi de Franco, o Pedro Urraca, el policia que va detenir el president Companys a França, van passar els darrers dies de la seva vida gaudint dels diumenges al sol al parc del Retiro de Madrid. Serrano Suñer fins i tot escrivia articles a El País, el diari modèlic de la Transició. Tot, gràcies a un pacte entre el vell Règim i les forces prodemocràtiques per enterrar la memòria històrica del període republicà i blanquejar la il·legitimitat de la monarquia. Els partits acceptaven no només que els criminals franquistes no tinguessin judici, sinó incorporar-los al nou sistema polític, policial i judicial. I fins avui. Quatre dècades després, els republicans continuen essent culpables a ulls de la majoria parlamentària espanyola de PP, PSOE-PSC i Cs, que han votat en contra de modificar la Llei d’Amnistia perquè es puguin jutjar i castigar els crims del franquisme. Els tribunals espanyols estan col·lapsats perseguint demòcrates.\nDes de la seva fundació el 1978, el PSC havia navegat en la centralitat del catalanisme polític repartint-se el poder amb CiU. Però quan la majoria de la societat catalana comença a qüestionar el règim del 78 i les seves elits, el socialisme català entra abruptament en una decadència progressiva. Electoral, ideològica i fins i tot moral. Aferrat al bloc del 155, confrontat a l’independentisme pacífic i al dret a decidir, el PSC ha fet un gest al Parlament que té difícil marxa enrere. Per primera vegada, ha rebutjat homenatjar les víctimes republicanes del franquisme, amb l’argument que l’independentisme vol “dividir” la societat perquè denuncia l’autoritarisme espanyol. Llenguatge guerra-civilista.\nEl ‘seny’ de les elits del PSC és quedar-se al bar amb els diputats del PP i de Cs mentre el Parlament homenatja els qui van defensar la legítima República. Ho explica claríssimament el diputat Ferran Pedret. “No anirem a la manifestació del 15 d’abril perquè no compartim el relat de l’adhesió. Per contra, les manifestacions de SCC demanaven diàleg i seny”. Pedret, però, va oblidar explicar que amb ells es manifesten també els feixistes violents de la Falange i Democracia Nacional. Per cert, protegits pel règim del 78 que tant defensa el PSC.\nEls responsables de FAQs són rematadament idiotes. Deuen ser d'ERC.\nEl socialisme català fa temps q no existeix. Varen emigrar (o potser es van exilar) fa temps, Només existeix el Psoe i les seves directrius. Desgraciadament han conservat les sigles de PSC. Jo, huilment sra. Aguilera, li proposo que deixi de parlar del PSC o Ciutadans. Són El PSOE en Catalunya, i Ciudadanos, un partit que serà el successor de l'ibex 35 i el pp al poder, i que es anticatalanista de socarrel\nCrec que no tenen clara la tria: Drets Humans, Democràcia i valors Republicans (Llibertat, Igualtat i Fraternitat); O bé 'dret' d'imposició franquista, Opressió totalitària i valors feixistes (sotmetiment, discriminació i agressió).\nEstem de conya\nEl 155 és lo millor que li ha passat a Catalunya en dècades. Llàstima que no s'hagués aplicat uns mesos o un any abans.\nSocialisme = socio-franquisme\nQuedarà per sempre en el full de serveis del PSC el seu arrenglerament continuat amb les dretes ultranacionalistes espanyoles (PP i C's) en el problema territorial espanyol i, ara també, amb excuses impossibles de comprar per qualsevol demòcrata, en contra de la memòria dels represaliats pel franquisme. Misèria moral inimaginable i sense límits d'un socialisme espanyol i català a la deriva en els valors mes fonamentals de la democràcia.\nEl PSC ja fa molt de temps que ni és socialista ni es pot considerar català, de cap manera. S'han aliat amb els dictadors del 155 i això els ha acabat de condemnar a casa nostra. Hauria de fer el pas definitiu i , com a mínim, treure la " C " de la vostra denigrant marca. No sé com heu tingut els collons de batejar la vostra nova seu social amb el nom de JOAN REVENTÓS , és una immensa falta de respecte pels socialistes de dedebò ......... que encara en queden\nPer estem de conya\nLa veritat, gent que pensa cpm tu, es el problema d'aquest i qüalsevol país, personatjes grisos i anclats al segle passat, confio amb la gent jove que té cultura i ajudarà a canviar la situaciò. Perquè nomes incults, malalts mentals o fascistes poden pensar com tú!\nanclats al segle passat\nEl catalanisme, independentisme, secessionisme està ancorat al segle XIX, ni més ni menys!. Només apte per a personatjes grisos, incults, malalts mentals o fascistes (que anomenen feixistes als que no pensen com ells) poden ser secessionistes catalans. Si a més ets victimista mentider i manipulador estàs al puig del mont.\nI la querella, Torrent?\nAra els sociates ens contraofereixen a la llibertat de Catalunya tot allò que van combatre durant tants i tants anys. But it's too late, baby, now it's too late.\nMolt meravellós, un post anterior que afirma que els independentistes vivim "ancorats en el segle passat" i després quan ho repeteix identifica "el segle passat" com el segle... XIX. Molt, però molt, molt meravellós.\nComicitat involuntària del post anterior a banda, no, no, això que una nació vulgui disposar d'estat propi no és cosa de temps passats. Al contrari. El nombre d'estats independents s'ha disparat precisament en aquests darrers seixanta o setanta anys. Que una nació viva vulgui tenir estat propi no només és just sinó que també és actual, modern. I més actual i modern encara, és fer-ho de la manera democràtica que ho intentem nosaltres, els catalans. Això sí que marca tendència. Estem a la moda.\nERDOGAN M. RAJOY\nProu de nomenar PSC al PSOE català. Van deixar de ser PSC quan van despatxar vergonyosamnet a Pasqual Maragall. El PSOE català no te cap dignitat per portar el nom d'aquells mitic partit socialista català, malahauradament desaparescut fa ja anys, per a vergonya de tots els que l'han comdennat a la miseria politica.\nVeient el personal que tomba por ahí de duran, espadaler, ssc..ja no son socialistas son un hibrid de neoliberals concervadors franquistas.\nPpesece quan diuen "seny" volen dir vaselina.\nAl PSC saben com tothom que l'autonomia com la coneixíem no tornarà. Tindrem o bé una democràcia controlada o la independència. Com que els que ara són no poden defensar la independència, es veuen forçats a jugar-s'ho tot a la carta de la democràcia controlada. Però és clar, això vol dir que cada dia s'han d'enfonsar una mica més en aquest fangar de l'antidemocràcia. És llàstima, però difícilment s'aturaran a reflexionar.\nSon una colla de desgraciats i anticatalans !!!


Neix ‘Vivir del cuento’, el podcast de relats sonors fet a Sabadell | elsot.cat\nNeix ‘Vivir del cuento’, el podcast de relats sonors fet a Sabadell\nAquest programa s’adreça als lectors que no troben temps per agafar un llibre\nEls podcasts són un format a l’alça: ja els escolta el 41% dels internautes\nSabadell, 30 de desembre.- ‘Vivir del cuento’ és un podcast d’audiorelats nascut aquest 2020 a Sabadell que ofereix als subscriptors narracions de ficció de menys de mitja hora de durada. Creat pel periodista sabadellenc Robert Sendra, el programa s’adreça als lectors que, a causa de les obligacions diàries i de la gran oferta d’entreteniment que ofereix Internet, cada vegada troben més dificultats per dedicar una estona a la lectura.\nEl podcast, que està disponible a plataformes per a smartphones com Spotify, ivoox, Apple Podcasts o Audible, ha emès fins ara quatre relats de gèneres que van des dels drames més intimistes fins a la ciència ficció: “La piscina sin ti”, “P.G. Molins, una biografia”, “Ocho minutos” i “Salir”. Aquesta última narració és una distopia que es pregunta què passaria si el confinament causat per una pandèmia mundial hagués durat més de vuit anys. Explora, d’aquesta manera, els canvis que ha experimentat la societat durant aquest 2020 marcat per la COVID-19, amb la distància social i psicològica com a principals efectes.\n‘Vivir del cuento’ enriqueix el contingut de les històries amb efectes sonors, músiques i diferents veus per tal de submergir l’oient en els relats. A més, els contes es poden consumir simultàniament en format àudio i text de forma gratuïta.\nMés enllà de les obres escrites per Robert Sendra, el podcast també acull firmes convidades amb l’objectiu de difondre les seves creacions. El primer dels autors participants ha estat Benjamín Recacha, amb el relat “Ocho minutos”, que descendeix al món subterrani del metro per reflexionar sobre la por que ens provoca escapar de la rutina.\n“El podcast neix de la il·lusió que tots els escriptors novells i els lectors compartim de viure del conte: per als autors, això passa per poder donar a conèixer la seva obra i aconseguir la màxima difusió en un moment de sobresaturació de continguts; per als lectors, la clau és tornar a incorporar l’hàbit de la lectura en el seu dia a dia. El podcast em va semblar un format excel·lent per afrontar el repte, ja que t’acompanya a tot arreu i el pots escoltar mentre condueixes, vas a la feina o fas exercici, és molt còmode i fàcil de consumir”, explica Robert Sendra, creador de ‘Vivir del cuento’.\nL’auge dels podcasts i els audiollibres\nL’aparició d’aquest podcast de ficció sonora coincideix amb dues tendències a l’alça en el consum cultural: d’una banda, l’escolta d’àudio en streaming es troba en un moment dolç, amb un 41% dels internautes consumint-lo, segons l’enquesta Digital News Report. La gran diversitat de temes que s’hi aborden, així com la llibertat per consumir els continguts en el moment i el lloc desitjats mentre es desenvolupen altres activitats, són els principals arguments a favor del format.\nD’altra banda, els audiollibres estan vivint una segona joventut. Segons la Universitat Oberta de Catalunya, d’aquí a cinc anys el 30% dels llibres editats a Espanya podrien correspondre a aquesta categoria de productes culturals. A més, la meitat dels seus consumidors són menors de 35 anys, raó per la qual és previsible que aquesta forma de consumir literatura vagi en augment. Aquesta possibilitat s’ha vist reforçada, a més, per l’aterratge a Espanya de grans segells especialitzats, com Storytel (el 2017) o Audible (el 2020), que aposten per produccions ambicioses amb actors de renom.\n‘Vivir del cuento’ és un podcast de relats sonors dirigit a amants de la literatura sense temps per llegir. El dia 8 de cada mes, ofereix un conte original, vibrant i emocionant tant en format d’àudio com escrit. Més informació a vivirdelcuento.es.


Agència Catalana de la Joventut - Actualitat - La consellera de Benestar Social i Família inaugura l'ampliació de l'alberg La Valira, de la Seu d'Urgell\nInici > Actualitat > Xarxa Nacional d'Albergs Socials de Catalunya > Març 2015 > La consellera de Benestar Social i Família inaugura...\nLa consellera de Benestar Social i Família inaugura l'ampliació de l'alberg La Valira, de la Seu d'Urgell\nLes 30 noves places de la instal·lació acolliran participants al Màster d’esports organitzats per INEFC i del projecte “Fer de la frontera un camí cap a la formació”\nLa consellera de Benestar Social i Família, Neus Munté, ha inaugurat aquest matí juntament amb l’alcalde de la Seu d’Urgell, Albert Batalla, l’ampliació de l’alberg La Valira. També han participat a l'acte d'inauguració el director general de Joventut, Toni Reig, i el director general de l'Agència Catalana de la Joventut, Jordi Boixadera. Aquest alberg, que pertany a la Xarxa Nacional d’Albergs Socials de Catalunya (XANASCAT), ha estat ampliat amb 30 noves places i ha passat a tenir-ne un total de 130.\nLes obres, que han estat finançades amb fons europeus, han consistit en la construcció d’una segona planta a l’ala nord de l’edifici, que no en disposava. En aquest nou espai s’hi han instal·lat 6 dormitoris de 4/5 places amb bany interior. També s’ha equipat una sala de la planta semisoterrani de l’alberg per acollir activitats formatives o reunions de grup. També s’ha fet una adequació de millora de la imatge de l’alberg.\nL’ampliació de l’alberg La Valira forma part del projecte “Fer de la frontera un camí cap a la formació”, que es porta a terme entre la població francesa d’Auzat, Bescaran, la Seu d’Urgell, Andorra i coordinats per l’Institut Nacional d’Educació Física de Catalunya (INEFC).\nDins d’aquest projecte, l’ampliació de l’alberg de la Seu d’Urgell ha de servir a la doble finalitat d’allotjament per a la gent participant en el projecte i també per l’allotjament dels participants en el Màster d’esports en un entorn natural tal i com l’INEFC ho vol dur a terme.


L’Ajuntament d’Ulldecona incentiva la creació d’ocupació a través de subvencions municipals – Ajuntament d'Ulldecona\nL’Ajuntament d’Ulldecona incentiva la creació d’ocupació a través de subvencions municipals\nL’Ajuntament d’Ulldecona subvencionarà la rehabilitació d’habitatges antics en tot el municipi per quart any consecutiu\nExposició pública de les llistes del cens per a les eleccions municipals i europees del 26 de Maig de 2019\nL’Ajuntament d’Ulldecona va posar en marxa fa dos anys una línia de subvencions destinada a petites i mitjanes empreses del municipi que contracten persones desocupades i també a nous autònoms. Aquest 2019, per tercer any consecutiu, el ple del passat mes de març, va aprovar les bases de convocatòria corresponent a l’exercici actual.\nLa quantia de la subvenció és de 500 euros per cada contractació laboral, que compleixi les condicions establertes en les bases, i de la mateixa quantitat per als autònoms i emprenedors que iniciïn la seva activitat. Els contractes han de tenir una durada mínima de 6 mesos i poden ser de jornada completa o parcial. En aquest darrer cas l’ajut es reduirà proporcionalment segons les hores de treball. En el cas de les empreses, les persones que es contracten han d’estar en situació de desocupació, registrades al Servei Públic d’Ocupació i el salari ha de ser igual o major que el sou mínim del conveni del sector de l’activitat.\nL’alcaldessa d’Ulldecona, Núria Ventura, ha valorat molt positivament els anterior exercicis d’aquesta línia de subvencions, en els que s’ha invertit vora 30.000 euros, destacat a la vegada, que és una bona iniciativa “per la creació d’ocupació al municipi, donant suport a les empreses petites i mitjanes, i facilitant també si cal l’arrencada de nous negocis a través de l’autoocupació d’autònoms”. En aquest cas, aquesta línia es pot complementar amb la de subvencions per reformes de petits comerços o establiments de nova creació, també d’àmbit municipal.


El grup municipal d’ERC-MES Terrassa expressa el ple rebuig a la tàctica de la confrontació de Ciutadans a Terrassa | Moviment d'Esquerres\nEl grup municipal d’ERC-MES Terrassa expressa el ple rebuig a la tàctica de la confrontació de Ciutadans a Terrassa\nActualitat territorialBarcelona 5 de gener de 2018 MES ESQUERRES 0\nEl ple de l’Ajuntament de Terrassa del mes de novembre a instàncies d’ERC-MES Terrassa va decidir per àmplia majoria il·luminar la façana del consistori...\nEl ple de l’Ajuntament de Terrassa del mes de novembre a instàncies d’ERC-MES Terrassa va decidir per àmplia majoria il·luminar la façana del consistori en solidaritat als presos polítics fins al seu alliberament. Des del grup municipal d’ERC-MES Terrassa es va penjar un cartell amb el llaç groc a la finestra del seu despatx al mateix edifici i amb la mateixa finalitat. Dues mostres de solidaritat envers persones injustament empresonades per les seves idees polítiques que Ciutadans va portar a la junta electoral i va denunciar fins a aconseguir que es retiressin durant la campanya. Poc va importar a la formació espanyolista que representessin la voluntat del plenari o que la seva prohibició vulneri la llibertat d’expressió.\nSuperada la campanya aquests símbols es poden tornar a visibilitzar lliurement i representen el posicionament d’una immensa majoria de terrassencs, independentistes o no, que consideren que una persona no pot ser empresonada per defensar i treballar per una opció política. Però Ciutadans hi torna, qualsevol idea política divergent als seus posicionaments ha de ser prohibida i ha de suposar motiu de conflicte. Una actitud que pel grup municipal d’ERC-MES Terassa no afavoreix ni a la ciutat ni té recorregut polític. Segons el portaveu d’ERC-MES Terrassa, Isaac Albert “que Ciutadans exigeixi prohibir la defensa de drets fonamentals i alhora demani respecte per la voluntat majoritària de la ciutat és una contradicció difícil de pair”. En primer terme, perquè malgrat l’opressió de l’estat espanyol i l’aplicació del 155, la victòria de les forces republicanes al País és incontestable i “A Terrassa els resultats només fan que dibuixar una realitat plural on cap força es pot atribuir la representació única de la ciutadania”. En segon lloc, perquè Ciutadans torna a intentar invisibilitzar les mancances democràtiques de l’estat espanyol callant a aquells que les denuncien. “No volen que diguem presos polítics però ho són, perquè se’ls priva de llibertat, perquè no puguin treballar per les seves idees, perquè no puguin representar a les persones que els han escollit per fer-les factibles. En un estat democràtic normal aquestes persones no estarien a la presó”.\nDes d’ERC-MES Terrassa es convida a Ciutadans a parar de fer política de confrontació, intentant imposar la seva visió única de la realitat, i comencin a treballar per fer propostes productives per Terrassa i aprovar-les al plenari, que és on s’ha de sumar.


Sessions teòriques. Classes Magistrals impartides pel professor. Seran el mitjà principal de transmissió de continguts de caràcter teòric cap als alumnes, fonament del procés d'ensenyament-aprenentatge. Englobarà els temes 1-16\nSessions pràctiques: Els conceptes apresos durant els ensenyaments teòrics s'exposaran de manera pràctica en les sessions destinades a aquest efecte. Els alumnes s'agruparan en grups de 5-6, repartits en diferents taules i amb les anotacions i coneixements apresos en classe intentaran resoldre una tasca/problema. A l'inici i/o al final de cada sessió pràctica, l'alumne haurà de lliurar un informe o exercici sobre la pràctica. Les sessions pràctiques seran un nombre de 5 repartides en: una (1) pràctica del bloc temàtic 1 (tema 1), dos (2) pràctiques per al bloc temàtic 2 (temes 2-8) i altres dos (2) pràctiques per al bloc temàtic 3 (temes 9-16). Les pràctiques dels blocs temàtics 1 i 2 s'impartiran a la sala de dissecció i les del bloc temàtic 3 mitjançant estudi de mostres histològiques a l'aula d'informàtica (microscopi virtual).\nSeminaris: Treball dirigit que es realitzarà en grups reduïts. Mitjançant aquest procés, els alumnes adquiriran els coneixements pràctics essencials en el procés d'ensenyament-aprenentatge, transmesos per un alumne representant del grup. Durant aquest treball es reforçarà el desenvolupament d'actituds col·laboratives (treball en grup) en un treball pràctic en grup, amb vista a extreure una informació adequada i suficient de caràcter pràctic com a base per a la seva formació i treball personal.\nTutories: Tutories individuals o en petit grup per contrastar els avanços en l'adquisició de competències i assessorar sobre la preparació dels seminaris.\nSeminaris. Preparació en grups reduïts d'alumnes del treball cooperatiu dirigit. En aquesta tasca els alumnes han de desenvolupar habilitats pràctiques útils per al seu procés d'ensenyament-aprenentatge: maneig adequat de fonts bibliogràfiques, criteri per a l'elecció adequada de continguts, desenvolupament de qualitats expressives per manejar i transmetre aquests coneixements, capacitat de col·laboració en un treball en grup, etc. Aquest treball culminarà amb la seva exposició, tal com es consigna més amunt.\nEstudi personal de l'alumne. Aquesta tasca inclou tot el procés personal d'aprenentatge de l'alumne no consignat en apartats anteriors, el correcte aprofitament dels quals serà comprovat mitjançant les proves teòrica i pràctica.\nEn el desenvolupament de les activitats formatives i el procés evaluatiu s'empraran plataformes virtuals sempre que s'estimi oportú


Aeolis Apartments & Studios Lesvos Grècia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA Fer un comentari al lloc web\nAeolis Apartments & StudiosEvriaki, Evriaki, Lesvos, Grècia - Veure al mapaExcel·lent8,4Basada en51comentarisAeolis Apartments & StudiosVeure més fotos"Nice people treated us with much kindness.Excellent service..."JimAustraliaPiscinaVeure més fotosVeure totes les 46 fotosMolt bona ubicació 8,1Veure al mapa8,1UbicacióParticularitats que li encantaranaire condicionatbalcó/terrassa\nApartament Júnior (Junior Apartment)\nSobre l'allotjamentDescripcióL'Aeolis Luxury Apartments & Studios gaudeix d'una ubicació magnífica, a pocs metres de la platja. Aquest complex de luxe disposa d'aparcament privat gratuït i internet Wi-Fi gratuïta.\nAl pati hi ha 2 piscines, una per a adults i una altra per a nens. S'ofereixen gandules, taules i cadires d'ús gratuït.\nL'Aeolis ofereix apartaments de pedra que combinen l'estètica moderna amb l'estil egeu. Tots disposen de balcó amb una vista esplèndida sobre el mar i estan completament equipats amb aire condicionat, calefacció, cuina ben equipada i TV.\nPer un suplement, s'ofereix un esmorzar abundant al pati que inclou ous de corral i productes orgànics.\nDarrere de l'establiment comencen algunes rutes pintoresques de senderisme. La ciutat de Lesbos, el port i l'aeroport són a 23 km de l'Aeolis.Mostrar mésCaracterístiquesAccés a InternetWi-Fi gratuït en totes les habitacions Serveis i comoditatszona de fumadors Accéss'admeten animals de companyia Disponible a totes les habitacionsaire condicionatbalcó/terrassaneveraaparell de televisióempolles d'aigua de cortesiaplat de dutxaMostra MenysPolítiquesEls llits supletoris depenen de l'habitació escollida. Consulti la capacitat de l'habitació individual per obtenir-ne més informació.Al reservar més de 5 habitacions, poden aplicar-se diferents condicions i suplements addicionals.Mostrar mésAvís importantCal que informeu el Aeolis Apartments & Studios de la vostra hora d’arribada amb antelació. Podeu fer servir l'apartat de Peticions especials en fer la reserva o posar-vos en contacte amb l'allotjament directament mitjançant les dades de contacte que apareixen a la confirmació.


Cyprian's Guest House Goa Índia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nTivai Vaddo, Calangute Goa, Calangute, Goa, Índia, 403516 - Veure al mapa\n"The guest house is located in a perfect place near beach and..."\nBarri Calangute Mapusa Majorda Calangute Anjuna Mollem Anjuna Anjuna Anjuna Baga\nSituat en el cor de Calangute, Cyprian's Guest House és un lloc ideal des d'on descobrir Goa Nord. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nAmb una oferta de serveis hotelers superior i ampla gama d'entreteniment, Cyprian's Guest House és compromet a que la seva estada sigui el més còmoda possible. Les carecterístiques més important de l'hotel inclouen aparcament de cotxes.\nTotes les instal.lacions per als clients, ofereixen comoditats destinades a assegurar tot el comfort possible. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Cyprian's Guest House és un lloc ideal d'estada pels viatgers que busquin encant, comfort i facilitat a Goa Nord.\nTots els tipus de viatgers (46) Parelles (24) Viatgers en solitari (4) Famílies amb infants petits (7) Famílies amb infants grans (1) Grups (10)


Boye compara la sentència del TC de Polònia amb les decisions de la justícia espanyola en el cas Puigdemont\nL'advocat del president Puigdemont acusa el Tribunal Constitucional espanyol de negar-se a aplicar la llei de la UE\n09.10.2021 - 08:41\nActualització: 09.10.2021 - 10:41\nL’advocat Gonzalo Boye ha comparat la sentència del Tribunal Constitucional de Polònia, que nega la supremacia del dret de la UE, amb les decisions de la justícia espanyola en el cas del president Carles Puigdemont. “El Tribunal Constitucional espanyol ha fet exactament igual“, opina Boye en una entrevista amb el podcast de Catalan News Filling the Sink. Així, creu que avalant les ordres de detenció contra Puigdemont i els ex-consellers Toni Comín, Clara Ponsatí i Lluis Puig el TC es nega a aplicar la llei de la UE.\nMalgrat la darrera detenció a Sardenya, Boye defensa que Puigdemont continuï viatjant, però no revela si li desaconsella cap país de la UE. “A part d’Espanya, li desaconsellem que viatgi a Corea del Nord”, diu.\nEl procediment d’extradició contra Puigdemont és paralitzat tant a Bèlgica com a Itàlia a l’espera de la resolució dels tribunals de la UE sobre la seva immunitat com a eurodiputat i sobre les pre-judicials del Tribunal Suprem espanyol sobre l’execució de les euroordres. Boye calcula que hi haurà sentència sobre algun d’aquests dos fronts judicials d’ací a sis mesos o set. “Qualsevol cosa que decideixin en línia amb la legislació de la UE, convindrà als meus clients”, apunta Boye, que es mostra optimista amb el futur dictamen de Luxemburg i l’impacte que tindrà en el procediment d’extradició de Puigdemont, Comín, Ponsatí i Puig.\nBoye no creu que el Suprem es faci enrere amb les euroordres i pronostica que arrossegarà l’estat espanyol a una infracció de la legislació i les decisions de la UE.


Aideen Barry (nascuda el 1979 , a Cork , Irlanda) és una artista visual l’obra de la qual medita sobre els misteris i la metafísica, temes que regeixen seu interès – das Unheimliche (Allò Sinistre)- . El seu treball oscil·la entre allò intensament personal, i va des de la quotidianitat fins a allò excepcional, sovint simultàniament. El treball Barry es recolza en un interès en allò intermedi, en el que Foucault va anomenar un lloc Heteratòpic, un món dins d’un altre món. Ella utilitza l’humor , l’horror, les pallassades i allò macabre en unes obres d’imatges en moviment i instal·lacions .\nEls mitjans d’expressió de Barry són intercanviables: treballa tant en performance, com en el cinema, l’animació, el dibuix, l’escultura i la instal·lació. Ha treballat en projectes individuals a: Catherine Clark Gallery ( 2012 ) EUA, Galeria Isabel Màlaga ( 2012 ) Espanya, La Galeria de Butler ( 2010 ), Centre Cultural Irlandais (2003 ) Paris .\nLes seves obres es troben en col·leccions com la del Museu Irlandès d’Art Modern, la Col·lecció del Consell de les Arts d’Irlanda, la Col·lecció d’Art OMI (EUA) i el Centre d’Art Contemporani, Màlaga ( ESP ) .\nEls seus projectes internacionals inclouen: Residència a Art OMI ( 2013), The Headlands Centre for the Arts ( 2011) USA, Residència al Centre Espacial Kennedy de la NASA (2008), Triumph Gallery Moscow (2013) Rússia; ARCO, Espanya (2013), Catherine Clark Gallery (2012) USA, The MCAC (2011) Irlanda del Nord, Mermaid Arts Centre( 2009) IRL, Ard Bia Gallery(2006)IRL/DE, The Skatfell Centre, (2007) Islàndia, The Crawford Municipal Gallery (2009) IRL, Project Arts Centre (2010) IRL, Temple Bar Gallery ( 2007) IRL, The Royal Hibernian Academy (2009, 2012 & 2014) IRL, Limerick City Gallery of Art ( 2009 & 2014), Visual (2010) IRL, Liste Art Fair, Basel (2010) Suïssa, Mothers Tankstation (2011) Irl, The Wexner Centre (2009) USA, Moderna Museet (2008) Suècia, Musée des Beaux Arts ( 2009) França, Louise T. Bloudin Gallery (2007) Regne Unit, Artscene Shanghai (2005) Xina, BAC Geneva,(2011) Suïssa, San Francisco International Animation Festival (2012) USA, and Project 304 Gallery Bangkok (2007),Tailàndia.\nAlguns dels premis que ha rebut darrerament inclouen: The COE Award ( 2004), The Arts Council of Ireland Project New Work Award (2008, 2009, 2010), i Bursary Awards (2010 & 2012), Culture Ireland Funds ( 2010 & 2011 ),Galway County Council Award ( 2011), Travel and Training Award ( 2007, 2011), i el 2010 va ser preseleccionada pel premi AIB. El 2014 tindrà lloc el llançament de la publicació de l’artista Modern Prometheus. L’Aideen viu i treballa a l’oest d’Irlanda.


Els globus de l'EBF s'enlarien des de diferents espais d'Igualada\nEls globus de l’EBF s’enlarien des de diferents espais d’Igualada\nAquest divendres al matí ha tingut lloc el Vol de Ciutat, on més d’una vintena de globus s’han enlairat des de diferents punts cèntrics d’Igualada, com la plaça de l’Ajuntament i la plaça de Cal Font, a més del camp de vol del Parc Central. Aquest vol és un dels més especials de l’European Balloon Festival, ja que permet als espectadors veure els globus des de la finestra o el terrat de casa, entre els carrers de la ciutat.\nPer tercer any, coincidint amb l’European Balloon Festival al Parc Central, aquest divendres a partir de dos quarts de sis de la tarda, se celebrarà una Festa Infantil que inclourà activitats familiars i l’animació de la Companyia la Belluga. La jornada comptarà amb bombolles gegants, girafes de roba de 3 metres d’alçada, tallers de maquillatge i la presència dels esmolets. Un cop s’hagin enlairat els globus participants en el segon vol de tarda del festival, actuarà la companyia la Belluga amb el seu espectacle “Paüra”, en una cita que espera congregar un nombrós públic familiar.\nNight Glow i concert de JoKB i Oques Grasses\nLa nit de demà dissabte dia 13 de juliol tindrà lloc l’encesa nocturna de globus Night Glow, l’acte més multitudinari del festival, que cada any concentra milers d’espectadors al Parc Central. Enguany els globus il·luminats per dintre aniran acompanyats només de música, ja que la normativa impedeix realitzar l’espectacle pirotècnic que es feia habitualment a causa de la proximitat amb una nova benzinera.\nArticle anteriorLAVEU 1921 (12-7-19)\nPròxim articleBerta Jorba i Guillem González (torneig vòlei sorra): “L’èxit del torneig és la seva familiaritat, això fa que la gent vulgui tornar”