L'abdicació a les columnes d'opinió: Qui ha fet caure un Rei? - Mèdia.cat - Observatori Crític dels Mitjans L'abdicació a les columnes d'opinió: Qui ha fet caure un Rei? - Mèdia.cat - Observatori Crític dels Mitjans\nAquest informe analitza la primera reacció dels diaris de Madrid i Barcelona a l’abdicació reial, tant als editorials com a les columnes d’opinió i tracta de trobar el grau de pluralitat que hi ha en aquests mitjans en un doble eix: el del republicanisme/monarquia i el de l’unionisme/sobiranisme.\nAutora: Sílvia Cabezas d’Alcalà. Professora i col·laboradora docent en els Estudis de Ciències de la Informació i de la Comunicació de la UOC.\nLa Vanguardia, El Periódico, El País, El Mundo, ABC i La Razón van publicar edicions especials durant la tarda-vespre del mateix dia 2 de juny, hores més tard que el president espanyol, Mariano Rajoy s’avancés a la notícia de l’abdicació, confirmada poc després pel propi Rei. A partir d’aquest moment, els fets s’han precipitat: l’11 de juny està previst el debat polític en el Congrés per donar llum verda a la breu llei orgànica que regula la renúncia de Joan Carles I, aprovada el 3 de juny pel Consell de Ministres espanyol. El 17 d’aquest mes s’espera l’aprovació en el Senat i el 18 la proclamació de Felip VI com a nou monarca.\nTitulars de portada edicions especials (02.06.2014):\n“Una nova era”, La Vanguardia\n“El Rei cedeix pas”, El Periódico\n“El Rey abdica”, El País\n“El Rey abdica porque es lo mejor para España”, El Mundo\n“Juan Carlos I, abdica en Felipe VI”, ABC\n“Gracias, Don Juan Carlos. Felipe VI, el futuro es suyo”, La Razón\nTitulars de portada l’endemà de l’anunci de l’abdicació del monarca (03.06.2014):\n“L’hora de Felip VI”, La Vanguardia\n“El Rey abdica para impulsar las reformas que pide el país”, El País\n“Segona Transició”, El Periódico\n“Felip sisè. Consulta #SíSí”, El Punt-Avui\n“Felip VI, entre el procés català i el clam republicà”, Ara\n“Felipe VI afronta el relevo en plena crisis institucional”, El Mundo\n“El Rey abdica: Mi única ambición: el progreso en libertad de todos los españoles”, ABC\n“El reto de un Rey”, La Razón\nEn el present informe s’ha procedit a una anàlisi comparativa d’articles editorials (8 unitats) i d’opinió publicada (65 unitats), en data 3 de juny (l’endemà de saber la notícia), entre diferents diaris escrits, tant d’àmbit estatal com d’àmbit català. Les capçaleres seleccionades són: La Vanguardia, El Periódico, Ara, El Punt Avui, El País, El Mundo, ABC i La Razón. Els resultats obtinguts permeten fer visibles les unanimitats i/o discrepàncies discursives existents a la premsa, en funció de l’encreuament de l’eix “monarquia/república” amb la variable “identitat nacional”. L’objectiu d’aquest petit estudi és poder concloure si hi ha consens, o bé, pluralitat d’opinions sobre la figura de Joan Carles i d’altres qüestions col·laterals, com ara: el paper de la monarquia, el futur que li espera a Felip VI, el debat republicà i com aquesta notícia condiciona el procés de transició nacional obert a Catalunya.\nAnàlisi dels editorials\n1. Operació d’Estat\nEl Periódico (“De Joan Carles I a Felip VI”, 03.06.2014) és la capçalera que introdueix “sense pèls a la llengua” l’expressió “Operació d’Estat” per definir l’estratègia engegada amb l’abdicació del Rei: “El Consell de Ministres aprovarà avui el projecte de llei orgànica que ha de regular la successió de la Corona, un text que té assegurada una ràpida aprovació a les Corts al comptar, d’entrada, amb el plàcet de PP i PSOE. Ens trobem, doncs, davant d’una operació d’Estat en tota regla”. Aquesta tesi és compartida per l’editorial d’El Punt Avui (“El sobirà de Catalunya és el poble”, 03.06.2014): “(…) la Corona ha iniciat una operació de successió amb la màxima diligència per intentar recuperar la credibilitat perduda per la institució, però també, per fer-ho abans que una futura composició parlamentària dificultés la clara majoria monàrquica que conformen ara el PP i el PSOE”.\nTot i que, ambdós partits polítics tenen majoria a les Corts espanyoles, El Periódico els hi recomana que “(…) farien bé d’ampliar els consensos perquè l’adéu de Joan Carles doni pas a una nova era de concòrdia. És a dir, una segona transició”. Es fa necessària una “segona transició” perquè “Espanya superi l’actual crisi econòmica, política i territorial”. En definitiva, s’obre una nova etapa on “l’arquitectura territorial, amb l’eclosió del sobiranisme català en primeríssim primer pla” es converteix en el repte més important per al futur monarca. L’esperança dipositada per El Periódico amb una possible i imminent segona transició, contrasta amb l’escepticisme d’El Punt Avui.\nMentrestant, per al també escèptic Ara (“El difícil rescat de la monarquia espanyola”, 03.06.2014), la successió en Felip VI, amb el suport de populars i socialistes, “(…) suposa ja d’entrada negar el dret dels ciutadans a pronunciar-se sobre la forma d’estat. En aquest punt, el relleu pot esdevenir contraproduent”. Al seu entendre, per renovar la institució urgeix la seva transparència i legitimitat. Cosa que “no serà fàcil”. L’Ara, per tant, deixa entreveure, implícitament, la necessitat d’un possible referèndum a Espanya sobre la qüestió. En resum, l’Ara, a diferència d’altres capçaleres tan allunyades ideològicament entre elles com són El País o ABC, manifesta que l’abdicació del monarca “no pot ser llegida en clau de normalitat institucional (cosa que seria plausible si hagués estat per motius de salut), sinó com el símptoma més evident de la profunda crisi que travessa l’entramat político-jurídic que governa Espanya.\n2. En clau catalana: el Procés i el futur monarca\nDes del Principat, El Punt Avui no té dubtes sobre el paper clau que ha jugat el procés català en el relleu monàrquic. Només cal copsar el triomf d’ERC –partit independentista i republicà- el 25M per entendre què ha motivat o forçat l’abdicació reial. Està convençut que l’aposta per Felip VI presentat com a “futur àrbitre sòlid” en el conflicte territorial, pretén satisfer la denominada “tercera via” i, així, poder “salvar la unitat de l’Estat espanyol”. Es tractaria de “salvar els mobles”. Per tot plegat, es mostra satisfet per la contundència i fermesa del discurs del president Artur Mas: “un discurs respectuós però inequívoc per traslladar a l’opinió pública que el sobirà que ha de marcar el futur d’aquest país és el poble català”. En relació amb el creixent descrèdit del rei sortint, El Punt Avui recorda als seus lectors que Joan Carles I cada cop es mostrava més hostil amb les reivindicacions nacionals catalanes.\nDe forma molt semblant es pronuncia l’Ara, el qual té ple convenciment en el fet que “el relleu a la Corona coincideix no per atzar amb el procés de la consulta catalana”. A més, opina que el futur rei té un marge “mínim” de maniobra per trobar una solució. Per això, igual que El Punt Avui, adverteix a determinats grups polítics de no formular “focs d’encenalls” i al conjunt de la ciutadania catalana de no caure en el parany de la “tercera via”: “(…) Convé, doncs, no concebre falses esperances ni perdre el temps en maniobres de distracció”. Aquest rotatiu també “fa pinya” amb el president de la Generalitat i dóna a entendre que a Catalunya l’actual paradigma és un altre. És a dir, els catalans ens trobem en un altre estadi. I que per tant, la discussió entre monarquia i república està superat: “(…) El president Mas va deixar clar ahir que el procés no s’atura. Des de Catalunya, sí que es té clar que és el poble qui ha de decidir el seu futur polític i institucional. La democràcia està per sobre de la continuïtat dinàstica”.\n3.El “reset” de la monarquia i la regeneració d’ Espanya, satisfent possibles “terceres vies”\nTant El País (“Un monarca necesario”, 03.06.2014) com La Vanguardia (“Un nou clima de renovació”, 03.06.2014) i l’ ABC (“El Rey, por España”, 03.06.2014), en els seus respectius articles editorials, sostenen que la decisió d’abdicar ha estat lliure, voluntària i exclusiva del monarca, fruit d’un procés de maduració, malgrat que la notícia ha sorprès a tothom. Segons El País, “ningú l’ha pressionat ni obligat”. No obstant, lamenta que no hagués estat el propi monarca el primer de comunicar la notícia a l’opinió pública, deixant-ho a mans del president del govern, Mariano Rajoy. Ambdues capçaleres, però, coincideixen a assenyalar que el relleu facilitarà la modernització i la renovació del sistema institucional. A més, en l’opinió d’El País, el relleu “es produeix en un entorn de plena normalitat i dins les vies constitucionals”.\nAixí doncs, per a La Vanguardia, la renúncia del monarca s’interpreta com el començament d’una “nova etapa política, institucional i social”. En altres paraules, la successió “propicia un nou paradigma: temps de renovació, temps de flexibilitat, temps d’integració”. La Vanguardia, per tant, es mostra esperançada, confiada i convençuda que el relleu (acompanyat del “vigor generacional de qui aviat serà Felip VI”) obrirà la porta a una “reforma intel·ligent de la Constitució del 1978”. I sota aquest paradigma “és legítim i necessari imaginar nous escenaris per a l’encaix de Catalunya a Espanya”. Uns escenaris de pacte, que “de ben segur trobarien el suport majoritari de la societat catalana en cas de materialitzar-se”. Ara bé, La Vanguardia desmenteix que el relleu del cap de la Corona hagi estat per motius de salut o conseqüència del denominat problema català, si bé “la qüestió de Catalunya ha posat en primer pla la necessitat de profunds canvis polítics a Espanya”. Sobre el Principat, El País no obvia de la seva anàlisi l’“amenaça secessionista”. Creu que “la nació és la verdadera font de legitimitat de la Monarquia”.\nDes de La Vanguardia, tampoc es percep l’abdicació com un signe de debilitat ni com a resultat d’una conspiració. I s’emfatitza en la no improvisació d’aquesta decisió. Ans al contrari: “Madurada fa uns mesos, aquesta decisió no podia ser comunicada a la societat espanyola abans dels comicis europeus de maig de 2014”. Es tracta, en definitiva, d’un “bonic cop de timó”, “sense ressonàncies conspiradores, aquesta vegada”. És més, ens trobem davant d’una “(…) decisió lúcida, enèrgica i valenta, que convida a tot el país, sense excepció, a reflexionar i afrontar el futur amb voluntat reformista, amb flexibilitat i amb obertura de mires. S’acaba el joancarlisme i es referma l’Espanya constitucional”. S’elogia el seu gest, qualificat d’intel·ligent. I, alhora, es considera que el moment escollit és el més adequat.\nCom no podia ser d’altra manera, La Vanguardia destaca que el rei “ens deixa un llegat molt valuós”: no només per l’èxit de la Transició i la seva fermesa contra el cop d’Estat del 23F –més enllà de la concòrdia civil i la integració europea-, sinó també sobretot, per al “llarg període d’estabilitat i prosperitat econòmica”, “malauradament espatllat per la crisi”. En aquest sentit, els gairebé 40 anys de regnat, Joan Carles I ha exercit com a principal ambaixador d’Espanya al món, obrint “innombrables portes i oportunitats a l’economia i empreses espanyoles”. De forma semblant, El País ressalta, com a virtut, la neutralitat del monarca: “Las cualidades demostradas por don Juan Carlos han contribuido decisivamente a la utilidad de la Monarquía porque, sin participar de ninguna de las opciones, ha atendido la labor moderadora y arbitral asignada al Rey por la Constitución”.\nElogis envers la figura del Rei compartits per El Mundo (“Un Rey para emprender las reformas que necesita España”, 03.06.2014). Aquest diari, si bé es sorprèn del moment elegit per l’abdicació, constata que el debat sobre la successió estava damunt de la taula. Fins i tot n’havia defensat en els últims mesos la conveniència del relleu, ja que actualment el príncep Felip (i futur rei) representa “el millor” de la Corona, juntament amb la seva mare. Felip VI esdevindrà “la millor garantia perquè la Monarquia recuperi el nivell de prestigi que ha tingut durant molts anys”. La figura del Príncep és entesa com l’última esperança per recompondre la difícil situació per la qual travessa Espanya: “El país se encuentra en estos momentos en una encrucijada. (…) En este mar con marejada le toca tomar el timón de la nave a Felipe VI. Repetimos que consideramos que está capacitado para virar el rumbo y enfilar el horizonte de la regeneración de la vida política que los españoles están pidiendo a gritos”.\nTanmateix, el seu editorial insinua que el monarca no tenia gaires intencions de plegar, encara que caldria reconèixer el seu gest com l’últim gran servei que ha prestat a “la nació”: “Quienes están cerca de él saben que se había propuesto relanzar la imagen de la Monarquía y estaba empeñado en ello. El Rey había manifestado a sus íntimos que tenía mucha ilusión por acudir al desfile del Día de las Fuerzas Armadas del próximo domingo”. El Mundo més aviat creu que la futura imputació de la Infanta, per part del jutge José Castro, prevista per a les properes setmanes, pot ser un dels motius que amaga la decisió “inesperada”, presa pel Rei. D’altres circumstàncies que explicarien el relleu, segons aquest rotatiu, són les següents: en primer lloc, la caiguda dels nivells de popularitat de la monarquia, conjuntament, amb la resta d’institucions de l’Estat. En segon lloc, la corrupció. En tercer lloc, un poder judicial sota sospita per les ingerències polítiques. En quart lloc, la llarga i profunda crisi econòmica. En cinquè lloc, els resultats dels comicis europeus que debiliten el bipartidisme (amb l’oposició socialista sense cap) i reforcen “plantejaments utòpics”, com ara el fenomen Podem: “los partidos mayoritarios –y soportes básicos de la Corona- han sufrido una sangría de votos sin precedentes a costa del crecimiento de formaciones radicales, de izquierda e independentistas, que desde luego no cuentan con la Monarquía en el modelo de Estado que propugnan”. I, en darrer lloc, “añadir el desafío soberanista lanzado por la Generalitat de Cataluña, al que se va sumando también el País Vasco”.\n4. Pro-monàrquics: la Corona com a garantia d’ unitat i estabilitat.\nLa premsa tradicionalment pro-monàrquica, ABC (“El Rey, por España”, 03.06.2014) rendeix homenatge a la figura de Joan Carles I. Manifesta obertament la seva adhesió a la monarquia parlamentaria, concebuda com el millor sistema de govern, que ha possibilitat des de l’any 1978 un període de pau i prosperitat mai viscut abans a Espanya.\nABC i La Razón reconeixen que alguns dels errors recents comesos per Joan Carles I li han passat factura i per això ha decidit cedir el testimoni en el seu fill, amb un doble objectiu: revitalitzar la Corona (Felipe encarna l’Espanya “democràtica”, “moderna” i “preparada”) i garantir “la unitat i la continuïtat de l’Estat”.\nABC fa una defensa a ultrança d’allò que representa la Corona per a l’estabilitat de l’Estat: “La Corona ha sido la garantía indiscutible de la estabilidad de nuestro país. Ha asegurado una jefatura del estado por encima de patriotismos y alternancias y ha dado a los españoles esa referencia que todo ciudadano precisa en momentos de confusión”. Per aquesta raó, al seu entendre, esdevé imprescindible que els partits “nacionals” siguin “lleials” amb Espanya, donant confiança a la Corona i suports necessaris per evitar “oportunistes de tot signe que aprofitin la decisió del Rei per provocar confusió sobre la prefectura de l’Estat. O dit d’una altra manera, l’ABC fa una crida al PP-PSOE perquè tinguin “sentit de la responsabilitat” en un moment històric com aquest. L’actuació legislativa, doncs, “ha de ser ràpida i sense contratemps, envoltada de normalitat” per aconseguir una “successió exemplar”.\nAnalitzats els articles d’opinió publicats l’endemà que el Monarca anunciés la seva abdicació a favor del seu fill, podem concloure que existeixen quatre grans corrents discursius:\n1.“Simple relleu generacional”\nEl primer d’ells interpreta la notícia en clau de “simple relleu generacional”. És a dir, com a resultat d’un procés de “normalitat reconfortable”, que garanteix l’estabilitat de l’Estat. Això sí, s’obre una nova etapa dins la institució, que potser en les formes introduirà aire fresc, però que en el fons representarà el continuisme. Paral·lelament, s’agraeix la tasca duta a terme per Joan Carles durant els 39 anys del seu regnat (fent-ne un balanç positiu) i es reconeix el seu paper destacat durant la Transició. Així doncs, els elogis envers la seva figura no es fan esperar. Com tampoc s’amaga l’esperança dipositada en el seu successor, el Príncep, de qui s’espera que actuï com a moderador en les tensions territorials.\nMoltes d’aquestes consideracions provenen dels “cortesans” i del poder econòmic, el qual manifesta la seva lleialtat i suport incondicional a la monarquia. Mostra d’això són els articles dels ex-caps de la Casa Reial Alberto Aza i Fernando de Almansa, de l’historiador i autor de la biografia “Juan Carlos. El rey de un pueblo”, Paul Preston, d’Isidre Fainé –president del Grup La Caixa-, d’Ignacio Sánchez Galán –president d’Iberdrola- i Javier Godó, Comte de Godó i editor de La Vanguardia. Algunes de les idees clau que expressen aquests sectors econòmics -compartides per certs “opinadors/periodistes” com ara, Alfonso Ussía, Luis del Olmo, Fernando Ónega, José A. Zarzalejos, Soledad Gallego-Díaz, Luis María Ansón, Victoria Prego, Carmen Rigalt, Carlos Herrera, Gabriel Albiac, José María Carrascal, etc.-, es poden resumir en les següents:\n· L’abdicació “assegura la continuïtat d’un futur per al seu successor. El qual està més que preparat”. La decisió del monarca ha estat el seu “últim acte de servei al país”.\n· El “coratge” del Rei abdicant esdevé “el millor estímul per continuar confiant en el futur de progrés econòmic, cohesió social, convivència i igualtat d’oportunitats per a tothom”.\n· El regnat de Joan Carles I ha constituït “el període de pau i de convivència més extens de la història contemporània espanyola”.\n· El Monarca “ha estat el millor ambaixador de la marca Espanya”, donant “suport constant al desenvolupament de l’economia espanyola i de les seves empreses”.\n· El seu regnat “ha estat un motor de canvi cap a la modernitat i el progrés”.\n· El Rei “va liderar una transició modèlica”, amb “una gran intel·ligència política”.\n· Felip VI, continuador del llegat de Joan Carles, obrirà “una nova etapa de transformació i renovació en l’àmbit polític, econòmic i institucional, de la qual Espanya en sortirà reforçada”. El futur rei està aïllat de qualsevol corrupció. La seva imatge està neta.\n· L’abdicació no pot ser aprofitada per certs sectors (republicans d’esquerres) per atiar una “cerimònia de la confusió” i exigir “un canvi radical del nostre sistema polític”.\n2. “Terceres vies, segona Transició”\nEl segon dels corrents d’opinió, si bé coincideix també a destacar algunes de les aportacions del Monarca sortint, integra els partidaris de les denominades “terceres vies”. Aquests són favorables a un relleu que propiciï alguns canvis (més o menys significatius respecte al marc constitucional vigent), donant pas a una Segona Transició. Tanmateix, dins d’aquest corrent, hi ha veus que declarant-se “no monàrquiques” legitimen la institució perquè consideren que si tenim “monarquia és a canvi de democràcia”.\nL’escriptor Javier Cercas és punyent a l’hora d’afirmar que sense Rei potser no hi hauria hagut democràcia. No es pot ignorar, al seu entendre, que des de la Transició i sota un sistema de democràcia parlamentària, hem viscut els anys de major llibertat, prosperitat i modernitat de la nostra història. Desmenteix que Joan Carles I tingués res a veure amb la conspiració del cop d’estat del 23F: “(…) La verdad es, como casi siempre, lo evidente: que el Rey paró el golpe (…) y que parándolo, salvó la democracia. Sólo por eso deberíamos estarle agradecidos”. Cercas es mostra crític amb gent de la seva generació que atribueix tots els mals del present polític d’Espanya a la Transició. Potser “nosotros no hemos sido capaces de mejorarla”, sosté. Si bé reconeix que la Transició “fue un apaño, hay que estar loco para no preferir mil veces ese apaño al ominoso conflicto civil (…) a la salida de la dictadura”.\nPer la seva banda, i en clau catalana, Lluís Bassets comparteix un discurs semblant al de Cercas. Per a Bassets, durant el regnat de Joan Carles I s’ha consolidat l’etapa més llarga i de més autogovern de tota la història de Catalunya, si bé és real el deteriorament actual de les relacions entre els governs català i espanyol, com també, els intents de recentralització i, fins i tot, d’assimilació. Però, matisa: “(…) la abdicación y la entronización del nuevo rey significan un nuevo comienzo: la oportunidad de que los callejones sin salida se abran y los rompecabezas se resuelvan”. Dit d’una altra manera, la monarquia podria ser la resposta al dilema entre statu quo i la independència catalana. En aquest sentit, Bassets recorda que “en el seno del propio movimiento independentista hay voces e incluso documentos que especulan con la eventualidad de conservar la Corona española como institución compartida con el conjunto de España por parte de una Cataluña independiente”.\nPel que fa a les “terceres vies”, n’hi ha per a tots els gustos. El primer polític català a demanar públicament la dimissió del Rei, va ser el líder del PSC, Pere Navarro (febrer de 2013). Per a Navarro cal abordar urgentment la reforma constitucional i aposta per una Constitució federal, “que respongui a la pluralitat i a la unió en la diversitat de tots els pobles d’Espanya”. Per tant i, segons ell, (…) La reforma federal de la Constitució és la solució per articular un Estat d’estats”.\nAra bé, no totes les conegudes com a “terceres vies” impliquen la defensa del federalisme, sinó simplement una regeneració de les institucions. Fer un reset, és a dir resetejar, tornar a començar i posar el dia la monarquia. Per exemple, Màrius Carol –director de La Vanguardia-, Antonio Franco, José Antonio Sorolla, Ian Gibson, Albert Sáez, Esperanza García, Manel Fuentes, Joan Tapia i Miquel Roca Junyent coincideixen a assenyalar:\nSobre el paper de Felip VI:\n· Moderador de la vida espanyola. Refer ponts entre territoris.\n· La seva legitimitat se la guanyarà a través dels seus actes.\n· Home modern, preparat, tolerant i que sap escoltar. No ha comès cap error destacable en el temps d’espera.\n· La III República pot esperar.\n· Arquitectura territorial\n· Reajustar el contracte social i territorial.\n· Només amb la Corona, Espanya continuarà unida i, alhora, diversa.\n· Refer els pactes de la convivència: l’abdicació del rei com una oportunitat (no en el sentit de canviar el mandat constitucional) d’intentar un nou clima d’interlocució i, així, afavorir un encaix de Catalunya dins Espanya formant part d’un projecte comú i plural.\nSobre el joancarlisme\n· El rei Joan Carles es va “guanyar molts republicans pel camí”.\n· Alguns dels seus errors comesos més recentment no “taquen el seu full de serveis”.\n· El seu regnat de 39 anys és sinònim d’estabilitat per Espanya.\n· El monarca ha abdicat de manera inesperada, però no imprevista.\n· Joan Carles va superar els dubtes de la seva legitimitat gràcies al consens.\nPer al veterà periodista Lluís Foix, si bé el Rei va ser nomenat per Franco, Joan Carles I va ser l’instrument per tornar-nos les llibertats perdudes feia generacions, ja que va contribuir a transformar una dictadura en una democràcia. Les causes de la seva abdicació són complexes i van més enllà de la seva decisió personal. Els resultats del 25M van dibuixar un mapa que enterrava definitivament la transició. El triomf d’ERC a Catalunya i l’auge de les esquerres visualitzen un període de certa ingovernabilitat. En aquest escenari obert “(…) S’haurà de modificar totalment o parcial la Constitució, caldrà trobar una sortida per a Catalunya i el corresponent equilibri territorial en la pluralitat i diversitat de les terres hispàniques”. A més, Foix considera que “els errors i escàndols que han esquitxat a la monarquia en els darrers temps han provocat que el seu regnat entrés en un procés irreversible”. Enric Juliana creu que els contractes social i territorial han de ser reajustats i afegeix: “Les eleccions de segon ordre del 2014 no han fet fora el Rei, però han deixat nues les esquerdes del sistema”.\nLa periodista i directora adjunta de La Vanguardia, M. Dolores García manifesta que “(…) Però perquè aquesta abdicació adquireixi sentit, s’haurien de produir algunes transformacions importants a partir d’ara en altres estaments. (…) És també l’hora d’obrir la Constitució i de forjar un nou acord territorial. Encarar la insatisfacció que ha arrelat en la societat catalana ja no és una concessió a una part, (…) sinó que és una exigència si es vol mantenir l’edifici dempeus. (…) Si la monarquia, segurament la institució política més immobilista que existeix, es mou, com poden mantenir-se enquistades la resta d’institucions? L’abdicació del rei és una condició necessària per a la regeneració democràtica, però, sens dubte, no és suficient”. Opinions més o menys compartides per d’altres opinadors, com ara Enric Company.\nPer la seva banda, Antoni Puigverd pensa que “(…) Es resoldrà malament, el temps nou, si el PP, aprofitant la majoria absoluta, lliga de peus i mans el nou rei per tal que res canviï. (…) Si el rei Felip aconsegueix encapçalar l’obertura, el futur, per difícil que sigui, està assegurat. Però si és una joguina tàctica en mans d’un PP de mirada curta, ja ens podem calçar ben calçats”.\n3. “Operació d’Estat: canvi cosmètic o reforma profunda?”\nEl tercer corrent d’opinió, molt més minoritari, es mostra crític amb allò que alguns volen batejar sota el nom de Segona Transició. Els seus membres –entre els quals destaquen l’historiador Josep Fontana i Antoni Gutiérrez-Rubí– acusen el corrent anterior de voler vendre la fal·làcia que “salvant la monarquia salvarem la democràcia”. O vendre’ns la il·lusió que amb el relleu reial, tot canviarà. En aquest sentit, puntualitzen: “canviar-ho tot, perquè res canviï”. Per aquest motiu són partidaris d’obrir un procés constituent i condicionar el regnat de Felip VI en un referèndum. A més a més, afirmen que els partidaris de la monarquia haurien de veure el referèndum com una oportunitat de legitimació de Felip VI.\nNo dubten que el Príncep estigui preparat, però es pregunten si la societat està preparada per a un altre rei. Altrament, neguen que en realitat es tracti d’una abdicació com a acte voluntari. Ans al contrari, més aviat ens trobaríem davant d’una renúncia forçada, per sorpresa i precipitada. D’aquesta manera, amb la substitució ràpida del rei es pretén evitar l’obertura d’un procés constituent republicà. I d’altres analistes denuncien la “gran operació” que el bipartidisme espanyol ha posat en marxa per cimentar els fonaments de l’Estat.\nEn paraules de Manuel Cruz, “La abdicación del Rey simboliza, de forma rotunda, solemne, el final de una etapa. Obsesionarse por la normalidad, por dar pruebas de que la maquinaria institucional funciona perfectamente, está bien engrasada sin dar lugar a disfunciones de ningún tipo, es tan comprensible como obligado, pero a todas luces insuficiente”. S’expressa de forma semblant a Cercas (citat anteriorment) en relació amb els “crítics” de la Transició: “(…) Aquellos a los que tanto se les ha llenado la boca criticando la Transición tienen ahora la oportunidad de oro para enseñar a sus mayores cómo se han de hacer las cosas”.\nPer a Jordi Garcia no hi ha dubtes sobre l’operació engegada pels “pares fundadors de la Transició” per fixar l’estabilitat de l’Estat. L’abdicació del Rei com a resposta del propi sistema per protegir-se a ell mateix i garantir-ne la seva continuïtat: “(…) La inteligencia de la operación me parece meridiana. De entrada sirve para desplazar del centro de la vida política dos accidentes graves fraguados en plena crisis: el proceso independentista de Cataluña y informe respuesta latente a la degradación del sistema por parte del 15-M, hoy ya estructurada, pública y con nombre propio, Pablo Iglesias y Podemos (más una abrumadora abstención)”. Garcia conclou que “(…) La abdicación puede ser ese gesto simbólico que evidencie la toma de conciencia del propio sistema sobre sus debilidades. Y la ruta inmediata puede aspirar al blindaje defensivo o puede aspirar a recuperar el respeto por sí mismo. La abdicación puede ser un mea culpa simbólico o sólo un último y peligroso mecanismo de autodefensa”.\nAl mateix temps, Joan Subirats fa referència a la “política de danys” per explicar el moment històric que estem assistint. L’afebliment espectacular dels grans partits del sistema, els ha obligat a emprendre de pressa alguns canvis “per així poder seguir mantenint posicions de poder i salvaguardar interessos”. Això sí, “sense modificar res del que era essencial”. La “maquinària”, per tant, s’ha posat en marxa amb molta rapidesa “per assegurar cobertura informativa i aconseguir que l’ interregne sigui com més curt millor per evitar maldecaps sobre legitimitats”. Des del seu punt de vista, “estem davant d’un problema greu de legitimitat”. Malgrat que l’aparell de l’Estat ens voldrà vendre l’abdicació del rei com una “simple qüestió de tràmit o una senzilla operació de cicle natural (els joves substitueixen la gent gran)”, per a Subirats hi ha la sensació que “el canvi només és cosmètic”.\nEn aquesta mateixa línia, Josep Ramoneda es pregunta “canvi cosmètic o reforma profunda”? Segons la seva opinió, tot dependrà “de la voluntat dels dirigents polítics i de la pressió de la ciutadania”. En aquest sentit, coincideix amb la resta d’aquests analistes a l’hora de percebre que “(…) Si els dos grans partits, guiats pel seu impuls conservador, pensen que la sortida del rei és suficient, serà una confirmació que cada cop viuen més lluny de la realitat”. Pel que fa al context català, Ramoneda no és del parer que l’abdicació –talment com algunes veus volen indicar- esdevingui “l’excusa per reformar la Constitució i emprendre així un camí per neutralitzar el procés català”, ja que ni PP ni PSOE “se senten prou en perill per entrar en un reformisme de veritat”. “(…) Massa risc per a l’estil Rajoy”, exclama Ramoneda. I, alhora, consegüentment, tampoc veu “en l’horitzó senyals suficients que empenyin cap a una nova Transició”. Per la seva banda, el politòleg Joan Subirats (abans citat), afegeix: “(…) probablement no hi ha gaires intencions de fer una mena de reset democràtic. (…) cal ser conscients que aquest canvi de cara del cap d’estat no implica que es resolguin els temes de fons que estan plantejats”.\nPer al catedràtic de dret constitucional, Javier Pérez Royo, “(…) A aquestes altures del guió, intentar relegitimar democràticament el sistema polític espanyol a partir d’una magistratura hereditària em sembla una tasca impossible. Un sistema polític democràtic pot conviure amb una màxima autoritat de l’Estat no democràtica, però no pot regenerar-se a partir d’aquesta. El príncep Felip no està en la posició en què estava el seu pare després de la mort del general Franco. Llavors un monarca podia contribuir a transitar de la dictadura a la democràcia. En aquest moment, la seva condició de monarca hereditari l’inhabilita per canalitzar un procés de regeneració”.\nD’altra banda, Imma Merino subratlla que alguna cosa es mou. Exemple d’això són les reaccions ciutadanes, “en forma de manifestacions a favor d’un referèndum sobre la continuïtat o no de la monarquia”, envers la notícia de l’abdicació de Joan Carles. Està convençuda que l’esperit del procés del dret a decidir a Catalunya s’ha empeltat en alguns sectors de la resta de l’Estat, els quals ara reclamen poder decidir sobre “un canvi ajornat des de la transició política, que va imposar l’acceptació d’una figura nomenada per Franco”. Tanmateix, alerta als republicans de l’Estat, fent un paral·lelisme amb el conflicte de Can Vies: “(…) una estratègia de tota mena de poder instituït és provocar una violència que criminalitzi aquells que el posen en qüestió i s’hi enfronten. Potser pensaran que barrejo les coses, però el cas és que la violència a la barriada de Sants té un acte fundacional: haver-hi dut una excavadora per enderrocar Can Vies”.\n4. En clau catalana: “hem fet caure el rei”\nI, finalment, el quart corrent d’opinió (integrat també per periodistes, historiadors i politòlegs) és aquell que analitza l’abdicació del rei en clau catalana. I s’interroga sobre de quina manera aquesta afecta al Procés de transició nacional iniciat en el nostre país. La força cívica dels catalans ha fet caure el rei? Vicent Partal n’està segur d’això: “(…) L’abdicació de Joan Carles és un símptoma més de fins on hem arribat ja. I la demostració que podem moure qualsevol muntanya, si ho volem fer”. Des de Madrid la coronació de Felip de Borbó es presenta com una escletxa per discutir una reforma federal de la Constitució “per resoldre el cas català”. Aviat arribaran els gestos, “en la línia d’evitar la independència de Catalunya tot acceptant un règim únic i excepcional per al Principat”.\n¿Els catalans estarem disposats a escoltar i acceptar aquestes noves propostes d’encaix de Catalunya amb Espanya (com ara, una hipotètica fórmula de “dos estats, un rei”)? Per a Carles Boix Catalunya mai ha tingut cap garantia que l’Estat complís amb les seves promeses. I, per tant, seria un error acceptar (com es va fer en la Transició i en l’Estatut de 2005) negociar “a partir d’una promesa d’iniciar un procés sense terminis i sense garanties de compliment, i amb l’Estat com a únic àrbitre”. Així doncs, es mostra escèptic respecte qualsevol proposta, per bé que l’abdicació és percebuda com un canvi, “(…) que deuen celebrar els partidaris d’una inconcreta tercera via o aquells que frisaven per sortir del cul-de-sac en què tant el govern com l’oposició s’havien ficat a Madrid”.\nPlantejaments esgrimits també per l’ historiador i comissari del Tricentenari Barcelona 1714, Toni Soler: “(…) La monarquia pot esdevenir, doncs, a través de la figura del nou rei, la clau de volta d’un nou pacte constitucional entre Catalunya i Espanya. Això és el que esperen amb candeletes els partidaris de la tercera via”. Soler fa una advertència a tota aquella part del catalanisme que es pot veure seduït per aquest intent regeneracionista: “(…) Uns i altres, els partidaris d’una tercera via felipista i els entusiastes d’un republicanisme federalitzant espanyol, haurien de recordar els anys trenta. Quan el catalanisme ha lligat el seu destí a una de les dues Espanyes sempre n’ha sortit escaldat. Felip VI continua representant la unitat d’Espanya”. A més, llença un toc d’atenció als “republicans impacients”: “(…) Encara que Espanya visqui moments d’efervescència i de revolta cívica, Joan Carles I és una figura que desperta més compassió que animadversió en bona part del territori espanyol, i els republicans impacients faran bé de tenir-ho present”. Per acabar, Soler fa una crida als partits catalans perquè mantinguin la seva agenda, sense permetre que “el vesper polític espanyol faci pagar a Catalunya els plats trencats, com altres vegades”. Arribats a aquest punt, caldria destacar que Soler, com d’altres opinadors, “fan pinya” amb el president de la Generalitat, Artur Mas: “El rei d’Espanya canviarà, i el procés democràtic català tirarà endavant”. Sembla, doncs, que el procés és irreversible.\nAl seu torn, Xevi Xirgo (director d’El Punt Avui) assegura que l’operació Felip VI –el rei de la tercera via- “fa tard” per a Catalunya. Hi ha la sensació que “només la Casa Reial pugui imposar una tercera via”, que amb una bona oferta per quedar-nos a Espanya satisfés alguns “convergents de pro”. Manuel Cuyàs és de la mateixa opinió i recorda que darrera la famosa “operació tercera via” hi ha en Josep Duran i Lleida, alguns rotatius com La Vanguardia i El Periódico, La Caixa, certs empresaris i polítics. Precisament dies més tard, el 8 de juny en El Periódico el propi Duran anunciava que “abdicava parcialment de les seves responsabilitats”, dimitint del seu càrrec de secretari general de CiU. També manifestava la seva voluntat de no presentar-se novament com a portaveu de la formació en el Congrés i “deixava caure” que es podria presentar amb candidatura pròpia el 9N si en lloc de consulta es convoquen comicis en clau plebiscitària. El motiu que hauria desencadenat la seva renúncia és la decisió de la federació d’abstenir-se (en comptes de votar-hi a favor) en l’aprovació de la llei orgànica que permetrà la successió monàrquica. No obstant, les raons s’originen arran de la crisi oberta (discrepàncies manifestes, per part de Duran) en el si de la federació, com a conseqüència del procés sobiranista. L’abstenció de CiU també ha pogut venir condicionada per algunes “opinions publicades” crítiques amb un probable “sí” a la monarquia per part d’aquesta formació: “votar sí legitimaria una institució que nega el dret a la ciutadania a pronunciar-se sobre la forma d’estat”.\nHi ha algunes veus més preocupades per “si la voluntat de canvi a Espanya engolirà el procés català”, que no pas pel propi debat sobre monarquia/república. Per alguns opinadors, aquest debat, quan parlem del futur de Catalunya, és inexistent, la qual cosa s’interpreta com un “avantatge evident”. Respecte a això, Vicent Sanchis, qualifica de “maniobra de distracció” els possibilismes amb Catalunya que l’abdicació del Rei sembla haver obert. I s’afanya a escriure amb contundència que de cap manera “la il·lusió de la majoria del poble català pot cedir davant la il·lusió de la minoria del poble espanyol”. Seria, al seu entendre, “una trampa i una calamitat que ara molts catalans es creguessin la divisa que ahir encunyaven alguns súbdits: monarquia federal”.\nAntoni Segura es mostra prudent en la seva anàlisi: per una banda, creu que “no està gens clar que Felip pugui heretar la legitimitat d’una institució avui malmesa”. I, per l’altra, caldrà copsar si el nou rei és més o menys receptiu al clamor de la ciutadania catalana: “(…) caldrà veure si el nou monarca comparteix els fonaments constitucionals que defensa el govern català per fer una consulta legal i acordada o si, pel contrari, s’enroca en la posició del govern espanyol de desautoritzar la consulta per imperatiu constitucional: Joan Carles va dir que això de la consulta era una “quimera”. El temps ho dirà, però el sentiment republicà segueix més viu que mai”. I el cas és que el suport a la monarquia (amb Joan Carles i el futur Felip VI) mai ha estat transversal ni de consens a la societat espanyola.\nAixí ho explica el politòleg Jordi Muñoz. Existeix, doncs, una fractura ideològica, territorial, generacional i social. Els pro-monàrquics, segons Muñoz, se situen en el segment més a la dreta de la societat, entre els que tenen identitats espanyoles més marcades, i entre els que s’identifiquen com a catòlics. Fins i tot, assenyala que l’aposta del PSOE –i el seu entorn mediàtic i cultural- pel “joancarlisme” no ha aconseguit “superar les antigues divisions subjacents entre dreta i esquerra ni, òbviament entre territoris pel que fa a la seva adhesió a la Corona”. Com tampoc ho ha aconseguit el fet d’aparcar durant molt de temps, per part de les forces majoritàries de l’esquerra, el discurs i la simbologia republicana. El debat sobre la forma d’estat ha restat silenciada de l’agenda política, fins ara: “(…) per a l’Espanya de tradició republicana, la qüestió de la monarquia havia deixat de ser prioritària. Era, doncs, un consens passiu més que no pas una adhesió activa a la monarquia”.\nEn resum, Pilar Rahola, Toni Aira, Carles Capdevila i David Miró (director i subdirector, respectivament, de l’Ara), Carles Torras, Xavier Casals, David Portabella, Aleix Cuberes, Joan B. Culla, Joan Villarroya, Ferran Espada i Salvador Cardús, entre d’altres, coincideixen en les seves diagnosis:\n· El rei hauria abdicat a contracor.\n· Gairebé segur que el procés sobiranista ha influït en la decisió del rei. La seva precipitació té alguna cosa a veure amb la proximitat de la consulta del 9-N.\n· La successió és contemplada pel tàndem PP-PSOE com “un dic de contenció” davant la “fuita d’aigua catalana”. Els dos grans partits espanyols tenen pressa, perquè ara la votació a les Corts donarà majoria a la successió, cosa que ho podria dificultar passades les eleccions generals de 2015, amb un parlament possiblement més fraccionat amb l’auge de partits d’esquerra, republicans i crítics amb el sistema.\n· Facilitar el canvi de rei pot ser el darrer servei del PSOE de Rubalcaba a la causa de la Transició.\n· El procés català tirarà endavant, talment com va expressar el President de la Generalitat.\n· Felip VI es troba atrapat entre l’Espanya en crisi i la Catalunya que vol votar el 9N. Caldrà que el seu primer gest sigui reconèixer que Catalunya és una nació.\n· El debat sobiranista té poc a veure amb la monarquia.\n· Un canvi de model constitucional pot no tenir una influència clara en el procés sobiranista, perquè els independentistes no canviaran la seva manera de veure les coses.\n· L’abdicació i l’operació d’Estat, en realitat, fan tard i lluny d’apaivagar el Procés n’aplanen el camí.\nPer últim, rescatar les darreres i sorprenents opinions de l’ex-president Jordi Pujol: no es pot seguir creient que “amb Catalunya, Espanya pot fer trampa”. “Catalunya ha quedat prou escarmentada durant els darrers quinze anys per ara renunciar per les bones a l’exigència d’un tracte just com a nació. L’any 1988, i també més recentment, hi havia confiança. Ara no n’hi ha. Per això ha crescut l’independentisme”. Álex Sàlmon, director d’El Mundo Catalunya, incideix en l’evolució ideològica de Pujol i recorda les estretes relacions entre el President i Joan Carles I. També en aquest mateix diari i en clau catalana, Arcadi Espada, en la seva columna habitual, considera que l’herència que el rei li deixa al seu fill, el futur Felip VI és ben complicada, situant-lo al bell mig del conflicte polític: “(…) Una Cataluña que sea su 23-F. Y una reforma de la Constitución que sea su referéndum legitimador”.\nA tall conclusiu, podem constatar de l’anàlisi feta, que existeix una certa unanimitat, entre la premsa que dóna suport als partits del sistema (i la cultura de transició), respecte al paper de la monarquia com a garant de la democràcia. Tanmateix, caldria distingir aquells rotatius clarament pro-monàrquics, els quals interpreten en clau de “normalitat institucional” el “relleu generacional”, i aquells que si bé no ho són aposten decididament per aquesta forma d’Estat, amb un nou rei que lideri una Segona Transició. Per a aquest segon grup de diaris, l’abdicació de Joan Carles en el seu fill possibilita obrir una nova etapa per regenerar totes les institucions i donar resposta al “problema català”. Pel que fa als motius que explicarien la renúncia de Joan Carles també hi ha un ampli consens: des de raons personals de salut, passant per episodis “llastimosos” protagonitzats pel monarca com el viatge a Botswana, el cas Nóos i l’esperada imputació de la Infanta Cristina, la pèrdua de popularitat, desgast o declivi de la imatge pública de la monarquia, etc. Ara bé, apunten dos grans causes de pes –a part de la crisi econòmica- que estarien darrera d’aquesta decisió: la primera, el terratrèmol provocat pels resultats electorals europeus (el triomf d’ERC a Catalunya, Bildu com a segona força al País Basc, la irrupció de Podem i també l’increment d’IU). Un sacseig que desestabilitza el clàssic bipartidisme espanyol (la garantia de fortalesa del sistema), amb la caiguda del cap de l’oposició, Alfredo Pérez Rubalcaba. Avui “el bipartidisme està tocat però encara no enfonsat”, si bé es preveu en futurs comicis un parlament més fragmentat, que impediria la successió monàrquica. D’aquí venen les presses. S’accelera i s’activa, doncs, el mecanisme successori per evitar justament el debat. I, la segona gran causa és el cas català. Sobre les “llums i ombres” del Rei sortint, nomenat per Franco i legitimat, posteriorment en democràcia, davant l’opinió pública durant el 23-F, és quelcom que es “passa de puntetes”. Malgrat que es tendeix a ressaltar que gràcies a ell es va aturar el cop d’Estat. Altrament, a les poques hores de conèixer la notícia, tampoc es parla gaire sobre el futur estatus com a justiciable (ciutadà normal, aforament, impunitat o mantindre la inimpunibilitat) de Joan Carles.\nPrecisament, a Catalunya, als diaris més sobiranistes s’observa amb escepticisme els reptes que el futur monarca haurà d’encarar. Al mateix temps, denuncien aquesta “operació o afer d’Estat”, perquè, al seu entendre, pot acabar sent més l’escenificació de la fi d’un règim que de l’inici d’una nova era. Entre els opinadors que ho critiquen, es fa palesa la necessitat real d’un canvi més profund, com ara: convocar un referèndum sobre “monarquia/república”. En relació a quines han estat les causes que haurien fet abdicar Joan Carles (inesperadament, ja que de forma reiterada el monarca havia expressat la seva negativa a fer-ho), des del Principat, com no podia ser d’altra manera s’ha donat pes a la causa sobiranista. És a dir, al procés polític engegat de transició nacional. Alguns opinadors manifesten no sentir-se identificats en aquest debat sobre la monarquia o la república, per inexistent en el procés català. En tot cas, l’abdicació pot ser un estímul més i l’oportunitat per a la república catalana. En canvi, pocs analistes han destacat que l’esperit del 15M (representat per Podem) és el germen que ha pogut condicionar i desencadenar aquest canvi en el sí de la Corona. En definitiva, el perill que suposen, per la maquinària de l’Estat, les esquerres republicanes i l’ independentisme català expliquen la posada en marxa d’aquesta operació, que hauria precipitat el relleu monàrquic.\nPintades feixistes als estudis de la televisió comunitària madrilenya TeleK


L’ofici de viure: Sanació Pránica • Mundo Pránico\nL’ofici de viure: Sanació Pránica\nLa Sanació Prànica es basa en la utilització del prana o energia vital -coneguda en altres cultures com a chi (xinesa) o ki (japonesa)- i que és l’energia que manté el cos viu, enfortint-lo i permetent-li desenvolupar totes les seves activitats.\nParlarem de la Sanació Prànica amb el professor de ioga i de meditació Ricard Rotllan, i amb la Sanadora Energètica Marta Puig.\nEscolta AQUÍ el DIRECTE\nI si vols profunditzar en els coneixements de la energía subtil i la Sanació Energètica Multidimensional, et recomanem estudiar els Cursos de CES (Consciencia de la Energía Sutil) en el nostre Campus Virtual.\nO seguir profunditzant amb els diferents articles que trobaràs en el blog relacionats amb la Sanació Energética.\nClica Aquí per Descobrir més articles sobre aquest tema


Protecció dels aparells elèctrics per a exterior | Consumer\nProtecció dels aparells elèctrics per a exterior\nEl codi IP indica la resistència dels equips enfront de cossos estranys, aigua o cops que poden danyar-los\nImatge: Vu Ngu\nEl material elèctric instal·lat en exteriors, per exemple en jardins, és més susceptible a acusar avaries que el material d’interiors. En trobar-se exposat directament al contacte amb l’aigua (pluja o sistema de risc) i la terra augmenta el risc de produir curtcircuits o lesions per electrocució, entre uns altres, per la qual cosa s’ha de cuidar la qualitat de l’aïllament dels equips. En aquest sentit, el més adequat és emprar aparells i accessoris amb doble aïllament per garantir l’estanqueïtat de tot el material que s’empra a l’aire lliure, des d’una cortadora de gespa fins a un alargador o interruptor de llum.\nAquest nivell d’aïllament queda reflectit en el denominat Índex de Protecció o IP, un codi format per dues lletres (les sigles IP) i dues xifres independents entre si, que indiquen el grau de seguretat del material enfront dels diferents elements que poden danyar-li. En concret, la primera xifra -amb un valor que oscil·la entre 0 i 6- es refereix al grau de protecció de les persones contra la penetració d’una part del cos humà (un dit, la mà) en l’equip i el grau de protecció de l’equip contra la penetració de cossos estranys o pols. Per la seva banda, la segona xifra -amb un valor entre 0 i 8- assenyala la protecció contra la penetració d’aigua.\nEn el cas de l’aigua, s’actua contra la penetració per degoteig, doll o immersió\nEn tots dos casos, el 0 marca un nivell de protecció nul, que augmenta conforme ho fa el nombre. Així, fins a arribar a un grau de protecció que garanteix l’estanqueïtat o hermetisme dels aparells. En el cas de l’aigua, s’actua contra la penetració per degoteig (caiguda vertical), pulverización, doll o immersió.\nLletres addicionals i símbols\nÉs possible que, en ocasions, el codi IP substitueixi un dels dos dígits per una X. Això ocorre bé perquè aquesta xifra no és necessària per a una aplicació concreta o perquè aquesta protecció no ha estat assajada. Per exemple, un codi IP2X indica un grau de protecció 2 contra la penetració de cossos sòlids, però revela que “no ha estat assajada referent a la protecció contra la penetració de l’aigua”, precisa la Guia Tècnica d’Aplicació del Reglament electrotècnic per a baixa tensió.\nD’altra banda, al costat dels dos dígits que conformen el codi IP poden aparèixer, opcionalment:\nLes lletres A, B, C o D, que informen sobre la dificultat d’accessibilitat de determinats objectes o parts del cos humà, com la mà (A), els dits (B), eines (C) i filferros o cintes amb un espessor superior a un mil·límetre (D).\nUn símbol que substitueix a algun dels dígits. Aquests símbols poden adoptar la forma d’una gota d’aigua sola (IPX1), dins d’un quadrat (IPX3), dins d’un triangle (IPX4), dues gotes dins de dos triangles (IPX5), dues gotes soles (IPX7) o dues gotes seguides d’una xifra que marca la immersió màxima en metres que resisteix l’equip (IPX8).\nProtecció enfront de cops\nEl codi IK té en compte el pes i l’altura de l’objecte que cau sobre l’equip\nA més del codi IP, existeix el codi IK, que indica la resistència del material enfront de cops com a caigudes de branques, pedres o trepitjades. Aquest codi està compost per dues xifres entre 0 i 10. El 10 indica el grau màxim de protecció. La sèrie IK02, per exemple, indica un grau de protecció 2. Aquest codi té en compte el pes i l’altura de l’objecte que pot caure sobre l’equip. A partir d’aquí, estableix diferents graus de protecció per a peces amb un pes mínim de 200 g i caigudes des d’una altura de 70 mil·límetres (IK 01), fins a peces amb un pes de 5 quilograms i caigudes des de 400 mil·límetres (IK 10).\naigua codi grado de protección-ca indica-ca protecció


Vergés apunta a petites modificacions en les restriccions però descarta una gran desescalada ~ EbreDigital.cat\nACN2021-02-24T15:38:40+01:0024 de febrer de 2021|Societat| Catalunya, Terres de l'Ebre|14-F, Alba Vergés, Coronavirus, Covid-19, departament de Salut, Hospital Clínic, mesures, pandèmia, Pere Aragonès, restriccions|\nLa consellera de Salut, Alba Vergés, ha apuntat a petites modificacions en les restriccions, que el Procicat té previst decidir aquest dijous, però ha descartat una gran desescalada. “No podem parlar d’una reobertura molt pronunciada, sinó d’arreglar certs aspectes que podrien, sense deixar de controlar l’epidèmia, donar una mica d’aire a sectors. Ens hem de moure amb molta prudència, estem en setmanes clau“, ha afirmat en un acte a l’Hospital Clínic per recordar que el 25 de febrer farà un any que es va detectar el primer cas de covid-19 a Catalunya. Vergés ha assenyalat que l’estancament de la situació epidemiològica no es pot atribuir “ni al 14-F ni a cap causa concreta“, si bé ha parlat de la incidència que tenen les noves variants.\nEn un acte aquest dimecres a l’Hospital Clínic de Barcelona per recordar el primer diagnòstic de la covid-19 a Catalunya, els responsables polítics han insistit que, un any després, la situació de pandèmia continua i es troba en un moment “complicat“, amb les UCI plenes, el sistema sanitari tensionat, les noves variants i una quarta onada que “en cap cas és descartable“, ha advertit Vergés.\n“La pandèmia encara no ha acabat i els esforços a nivell sanitari, econòmic i social s’hauran de continuar fent fins a aconseguir la immunitat de grup“, ha afirmat el vicepresident del Govern en funcions, Pere Aragonès, que ha reivindicat el paper dels professionals sanitaris, de la ciència i de la societat durant aquest any com a “motius per a l’esperança“.\nVergés ha exposat que necessiten temps perquè continuïn baixant els ingressos a les UCI, actualment amb 587 pacients, i la tensió en el sistema sanitari, com en l’atenció primària, que ha de detectar casos i desplegar la vacunació. Amb tot, ha apuntat que és “important donar aire” a sectors. “Intentarem prendre les millors decisions tenint en compte totes les variables“, ha resolt.\nPer la seva banda, Aragonès ha alertat que la situació actual no permet “relaxar-se ni un sol instant“, si bé ha assegurat que les onades cada vegada es controlen amb restriccions “més precises”.\nAragonès també ha recalcat que un dels objectius de la propera legislatura, sobretot aquest any, ha de ser arribar a “compromisos polítics” per “consolidar” els recurs extra per a la covid-19 de manera que es converteixin en “estructurals” per al sistema sanitari. Aquests recursos han de permetre, ha assenyalat, “incorporar més professionals i millorar-ne les condicions de treball i les carreres professionals“, així com “afrontar els reptes que deixa la pròpia covid-19“.\nTant Vergés com Aragonès han reclamat al govern espanyol i a la Comissió Europea més vacunes per accelerar el procés de protecció després que s’hagin registrat problemes en el subministrament de dosis. El vicepresident del Govern ha insistit que Catalunya està preparada per vacunar de “forma massiva“.\nDes d’aquell primer diagnòstic, en aquest hospital, els professionals sanitaris han atès 7.000 pacients a causa de la covid-19. D’aquests, més de 4.000 han estat ingressats, 1.000 a l’UCI; més de 400 persones han mort a causa de la malaltia. “Cap de nosaltres fa un anys ens ho hauríem imaginat“, ha expressat.\nEl doctor Castells ha explicat que ha estat un any “complex” en què van haver de doblar els llits de crítics en un edifici antic i a la vegada mantenir l’atenció als pacients amb altres malalties més enllà de la covid-19 per “equitat“; una situació que ha tensionat l’estructura de l’hospital.\n“La primera onada va ser molt difícil per la magnitud, pel creixement tan ràpid. La segona onada va ser complexa per combinar l’activitat covid-19 i la no covid-19 i la tercera onada, hi ha hagut de tot: el cansament dels professionals després d’un any i l’esperança de la vacunació“, ha reflexionat Castells. Més del 85% dels 7.000 professionals del Clínic estan vacunats, ha indicat.\nMartínez també ha explicat com els sanitaris han buscat la part més “col·laborativa” i “creativa” per escurçar les distàncies entre els pacients ingressats i les famílies. “No són herois, són professionals compromesos“, ha conclòs.


L'ús de mascaretes s'ha disparat per la por a una nova epidèmia | Needpix\nAlerta sanitària en Xina per un virus desconegut. Es tracta d'una misteriosa pneumònia, que ja ha infectat desenes de persones i que els experts tracten d'identificar i controlar. Tot i que de moment no s'han de lamentar morts, el país està revivint els temps de temor a la Síndrome Respiratori Agut Sever (SARS), epidèmia de pneumònia atípica que va deixar més de 700 morts i 8.000 infectats en 37 països diferents, entre el 2002 i el 2003.\nSet de les 59 persones que es troben en quarantena hospitalària estan en estat crític, amb febre alta, problemes respiratoris i infeccions pulmonars. Però, tot i que hi ha patrons que es repetixen, s'ha descartat el SARS i la Síndrome Respiratori d'Orient Mitjà (MERS), a més de la grip aviària i els adenovirus.\nEl brot s'hauria originat en un mercat de peix i marisc en la ciutat de Wuhan, en el centre de Xina, a on es venien també pardals, conills i serps. Tal com els precedents demostren i els experts afirmen, el contacte amb animals infectats és la font més probable de transmissió d'esta classe d'infecció. El recinte en qüestió ja està clausurat i desinfectat.\nDe moment, no hi ha proves que el virus siga contagiós entre persones ni cap membre del personal hospitalari que ha atés els afectats presenta símptomes de la malaltia. Si només es transmet d'animals a humans, és difícil que s'expandisca, però no es descarta del tot que puga transmetre's entre persones.\nPer això hi ha certa preocupació que el virus puga propagar-se en l'àmbit nacional i internacional, tenint en compte que a finals de gener, milions de xinesos viatjaran per terra i aire a altres indrets del seu país i també a l'estranger, per a celebrar l'Any Nou.\nÉs tal la por a una nova epidèmia que algunes regions ja han pres mesures. En Hong Kong s'ha notat un repunt important de ciutadans que fan ús de les mascaretes. De fet, les autoritats han activat una resposta de «nivell greu», que inclou controls tèrmics als passatgers procedents en tren o avió de la ciutat de Wuhan, focus de la infecció. 30 persones han ingressat amb els símptomes del virus, 13 dels quals ja han rebut l'alta.\nEl record de l'epidèmia\nEsta volta, a diferència de l'episodi del SARS, epidèmia que els dirigents comunistes van intentar ocultar i que se'ls va descontrolar, amb la conseqüència de l'expansió fora de les fronteres xineses, les autoritats pareixen disposades a informar de l'evolució del virus. Les autoritats, de fet, ja estan coordinades amb l'Organització Mundial de la Salut (OMS), que s'encarregarà de controlar la situació.


Grandview (Washington) - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\n46° 15′ 13″ N, 119° 54′ 36″ O / 46.2536°N,119.91°O / 46.2536; -119.91\n245 m-24.510 cm\nGrandview és una ciutat del Comtat de Yakima a l'estat de Washington als Estats Units d'Amèrica. Segons el cens dels Estats Units del 2000 tenia una població de 8.377 habitants.\nSegons el cens del 2000, Grandview tenia 8.377 habitants, 2.431 habitatges, i 1.956 famílies. La densitat de població era de 599 habitants per km².\nDels 2.431 habitatges en un 49,9% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 60% hi vivien parelles casades, en un 14,6% dones solteres, i en un 19,5% no eren unitats familiars. En el 16,6% dels habitatges hi vivien persones soles el 7,8% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 3,4 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,8.\nPer edats la població es repartia de la següent manera: un 36,2% tenia menys de 18 anys, un 11,3% entre 18 i 24, un 27% entre 25 i 44, un 16,1% de 45 a 60 i un 9,4% 65 anys o més.\nLa renda mediana per habitatge era de 32.588 $ i la renda mediana per família de 36.165 $. Els homes tenien una renda mediana de 29.321 $ mentre que les dones 21.959 $. La renda per capita de la població era de 12.489 $. Aproximadament el 16% de les famílies i el 20,3% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.\nGranger (24 km)\nMabton (8 km)\nProsser (12 km)\nSatus (16 km)\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Grandview_(Washington)&oldid=24768902»\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 3 set 2020 a les 02:35.


La Viquipèdia supera els 100.000 articles! | De les TIC a les TAC\nEl propòsit d’aquest Bloc, es el d’aportar elements per a la innovació educativa, des de la perspectiva pedagògica de les tècniques de l’aprenentatge col·laboratiu i la creació de coneixement en xarxa (TAC).\nLa Viquipèdia va assolir divendres 18 de gener del 2008 la fita dels 100.000 articles. La notícia ha tingut ja un important ressò internàutic i mediàtic (vegeu la crònica de TV3). L’objectiu de la Marató Viquipèdia 2007 s’ha acomplert. Ara cal fixar-nos nous reptes col·lectius.\nMarc Belzunces, al seu bloc “De l’Holocè estant”, a més de fer un interessant apunt sobre l’actual ranking de les Wikipèdies, insisteix en que necessitem incrementar el nombre d’usuaris registrats (i productius) per garantir la continuïtat de l’obra i desestressar els viquipedistes actius amb una menor pressió redactora (actualment estem per sobre dels 9 articles per usuari). Les noves campanyes de dinamització viquipedista hauran de posar l’èmfasi (a més del creixement, rigor i extensió dels articles) en l’increment de viquipedistes registrats (i actius).\nEls centres educatius hi poden tenir un paper molt destacat en l’evolució de la Viquipèdia. A més d’una obra de consulta per cercar informació, la Viquipèdia és un espai obert de producció de contingut en format digital, de gestió compartida del coneixement i d’educació en la ciutadania digital. Tots aquests elements fan de la Viquipèdia un magnífic recurs per treballar la Competència digital.\nTambé cal ser conscients de les limitacions i febleses (sovint més amplificades que els seus punts forts) d’una obra oberta i per tant de fàcil adulteració. En aquest sentit cal inculcar als nostres alumnes que sempre contrastin la informació que troben a la Viquipèdia (i a tota obra de consulta) amb una segona o tercera font. Això és aplicar la Competència digital. També cal que els estudiants/es tinguin l’actitud i adquireixin l’hàbit de fer contribucions i correccions a les informacions errònies o incompletes, que detectin en el decurs de les seves consultes a la Viquipèdia. Aquest exercici de proïsme és un valor important de la ciutadania digital.\nThis entry was posted in General on 21 gener 2008 by jvivanco.\n← Exploratree: un exemple d’aplicació TAC de la Web 2.0


Apartments Dajla Novigrad Croàcia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nDajla 62,69,77a-77b, Dajla, Novigrad, Croàcia, 52466 - Veure al mapa\nMés informació sobre Apartments Dajla\nSi el que està buscant és per un hotel ben situat a Novigrad, no busqui més enllà de Apartments Dajla. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nLes instal.lacions i els serveis que proveeix Apartments Dajla asseguren una estada plaentera als seus clients. Per anomenar algunes de les comoditats de l'hotel, hi ha aparcament de cotxes, transport hotel/aeroport, habitació familiar, instal.lacions de barbacoa, caixa forta.\nA més, totes les habitacions ofereixen una gran varietat de comoditats com ara aire condicionat, calefacció, escriptori, balcó/terrassa, ventilador per satisfer els clients més exigents. L'hotel ofereix instal.lacions fantàstiques, incloses parc infantil, jardí, per ajudar-vos a relaxar després d'un carregat dia a la ciutat. Gaudeixi d'incomparable serveis i d'una localització de prestigi a Apartments Dajla.\nL’allotjament no disposa de recepció. Podeu recollir les claus a: Rivarela 19, Rivalmare Boutique Hotel , 52466 Novigrad. Cal que informeu el Apartments Dajla de la vostra hora d’arribada amb antelació. Podeu fer servir l'apartat de Peticions especials en fer la reserva o posar-vos en contacte amb l'allotjament directament mitjançant les dades de contacte que apareixen a la confirmació.


La localitat de Tuéjar vol tornar a “vestir-se” de blanc - Gastronomía y turismo\nLa localitat de Tuéjar vol tornar a “vestir-se” de blanc\nL’Ajuntament de Tuéjar ha posat en marxa una nova campanya patrimonial, arquitectònica i turística per a tornar als orígens urbanístics del municipi serrà.\nAixí, des del consistori tuejano volen tornar a vestir el nucli urbà, posant especial recalcament en el barri antic, de blanc i blau, colors que permeten recuperar la identitat típicament serrana del municipi i la seua estètica tradicional.\nD’aquesta manera, el projecte, que té un recorregut a curt, mitjà i llarg termini, pretén informar i conscienciar als veïns sobre bones pràctiques constructives i sobre la recuperació d’una estètica tradicional que indubtablement s’ha anat perdent amb el pas dels anys.\n“Necessitem adonar-nos del que som, de les nostres arrels com a poble rural, i així poder actuar d’acord”, explica Virgínia Monrabal, regidora de Patrimoni, Urbanisme, Obres i Serveis. “Des de l’Ajuntament, sabem que aquest pot ser un procés lent, però és important posar-nos a això i començar a treballar des de ja. Aquesta campanya no pretén ser una obligació per a la població, la qual cosa cerca és conscienciar de tal manera que quan un veí decidisca rehabilitar la seua façana, siga dins de 2, 20 o 40 anys, la primera opció que valore siga “vestir-la de blanc”\nEn aquest sentit, l’equip de govern local vol que tot el poble “se senta protagonista d’aquest canvi gradual”\nPer a això s’estan fent els primers passos d’un extens programa urbanístic que passarà, no sols per la difusió de la normativa obligatòria que pose fi a algunes remodelacions que no tenen en compte els criteris arquitectònics tradicionals exigits en barri antic, sinó la tramitació de subvencions per a minimitzar la despesa que suposa als particulars la rehabilitació, la posada en marxa d’un diàleg actiu amb el sector local de la construcció per a involucrar-lo en el projecte i, per descomptat, el diàleg social amb el veïnat.


Sant Pau la Fundacio Catalana Sindrome de Down i la Universitat de Cambridge descriuen per primer cop la historia - Actualitat\nSant Pau la Fundacio Catalana Sindrome de Down i la Universitat de Cambridge descriuen per primer cop la historia\nLa revista The Lancet, referent mundial en Medicina, publica l’article “Clinical and biomarker changes of Alzheimer’s disease in adults with Down síndrome: a cross-sectional study”, liderat per investigadors del Grup de Recerca en Neurobiologia de les Demències de l’Institut de Recerca de Sant Pau, la Unitat Alzheimer Down de l’Hospital de Sant Pau i la Fundació Catalana Síndrome de Down, en col·laboració amb investigadors de la Universitat de Cambridge, Regne Unit, i amb l’impuls de la Fundació “la Caixa”.\nAquest treball descriu, per primera vegada, la història natural de la malaltia d’Alzheimer en persones amb síndrome de Down. Determina l’ordre i la temporalitat dels canvis dels diferents biomarcadors que antecedeixen al deteriorament cognitiu associat a la malaltia d’Alzheimer en la síndrome de Down. L’estudi, pioner en el seu camp, engloba un total de 388 participants amb síndrome de Down i 242 individus de controls sans, i analitza biomarcadors bioquímics, de neuroimatge i cognitius. La Fundació “la Caixa” ha destinat 923.000€ durant els tres anys en els que s’ha realitzat l’estudi.\nL’esperança de vida de les persones amb síndrome de Down ha augmentat de forma exponencial en les darreres dècades, fruit dels avenços mèdics i del tractament de les comorbiditats associades a la síndrome. Malauradament, aquesta major esperança de vida ha revelat un risc molt elevat de desenvolupar una malaltia d’Alzheimer entre aquesta població degut a que en el cromosoma 21, que aquestes persones tenen triplicat, es troba el gen de la proteïna precursora d’amiloide. L´inici de la malaltia es manifesta normalment al principi de la cinquantena, i el risc acumulat de patir Alzheimer en la seixantena és superior al 90%.\nEls resultats del treball de recerca mostren que els canvis en els biomarcadors cognitius, bioquímics i d’imatge en els usuaris amb síndrome de Down s’expandeixen durant més de 20 anys. Això estableix una llarga fase preclínica on els biomarcadors segueixen un ordre previsible de canvis abans de l’aparició de la demència de la malaltia d’Alzheimer i en un ordre i una temporalitat sorprenentment similars a les descrites en la malaltia d’Alzheimer esporàdica i autosòmica dominant, forma de la malaltia causada per una alteració genètica que té una aparició precoç (freqüentment abans dels 55 anys).\nEls canvis més precoços comencen als 30 anys d’edat, amb la disminució dels valors d’amiloide en líquid cefaloraquidi (LCR) i un augment de les concentracions plasmàtiques de neurofilament (un marcador de neurodegeneració), seguit per un augment de les concentracions de la proteïna tau en LCR i per reduccions en el metabolisme cerebral. Als 40 anys es produeix l’atròfia cerebral juntament amb un deteriorament cognitiu que evoluciona fins a un diagnòstic de malaltia d’Alzheimer prodròmica o fase simptomàtica de la malaltia i, eventualment, a una demència per malaltia d’Alzheimer als 50 anys.\nEl coneixement d’aquesta fase preclínica de la malaltia ofereix una magnífica finestra d’oportunitats per intervenir abans que els símptomes no es desenvolupin. Entendre el patró de canvis en els diferents biomarcadors és crucial pel disseny d’assajos clínics en la síndrome de Down, destinats a prevenir o moderar la progressió de la malaltia d’Alzheimer en aquesta població, ja que aquests biomarcadors podrien ser útils per seleccionar les dianes terapèutiques i per monitoritzar la progressió de la malaltia o la resposta a un potencial tractament.\nPer tant, els resultats i les conclusions d’aquest estudi tenen diverses implicacions:\nEn primer lloc, donen suport al concepte de la síndrome de Down com a forma genèticament determinada de la malaltia d’Alzheimer. Els canvis en el cervell es desenvolupen durant dècades abans del començament dels primers símptomes. Aquest concepte de malaltia genèticament determinada, assimila la síndrome de Down amb la malaltia d’Alzheimer autosòmica dominant, la qual cosa té un gran efecte en el maneig del pacient i en l’assessorament familiar dels adults amb síndrome de Down.\nEn segon lloc, els resultats mostren que la malaltia d’Alzheimer en la síndrome de Down és qualitativament igual que en la població general. Els canvis bioquímics en la seva direcció i magnitud són similars als descrits en la malaltia d’Alzheimer esporàdica i autosòmica dominant. Els mapes d’atròfia, hipometabòlics i d’amiloïdosis també són similars als descrits en les formes esporàdiques i autosòmiques dominants de la malaltia.\nEn tercer lloc, mostra que l’augment molt precoç dels nivells de neurofilaments en plasma i l’hipometabolisme cerebral es produeixen molt abans del que es pensava en individus amb síndrome de Down. La qual cosa significa que el dany cerebral, la neurogeneració, comença anys abans del que es pensava, subratllant la necessitat d’intervencions més precoces.\nEn quart lloc, tant la llarga fase preclínica com les similituds amb la malaltia d’Alzheimer en la població general, converteixen a la població amb síndrome de Down, com ja ho era la malaltia d’Alzheimer autosòmica dominant, en un model adequat per als estudis farmacològics de prevenció (assajos clínics) de la malaltia d’Alzheimer. Aquests assajos són indispensables per a les persones amb síndrome de Down, però podrien resultar beneficioses per a la població general. La malaltia d’Alzheimer en la síndrome de Down podria ser més fàcil de curar que en la població general.\nEn resum, aquest estudi mostra que els tipus i la temporalitat dels canvis de la malaltia d’Alzheimer en la síndrome de Down són els mateixos que els que es produeixen en la població general. El coneixement de la llarga fase preclínica és el primer pas essencial per al desenvolupament de futures teràpies que aconsegueixin endarrerir o prevenir la malaltia d’Alzheimer en la síndrome de Down i, pot ser, en la població general. És possible que la millor manera de lluitar amb la malaltia d’Alzheimer en la població general, fos ajudar a les persones amb síndrome de Down a vèncer la seva pròpia malaltia.


Bufalà 56-57 Premini Blau - Unió Bàsquet Sant Adrià\nBufalà 56-57 Premini Blau\nArribaven les 9 del mati i l’àrbitre llançava la pilota a l’aire donant inici al partit. Aquesta acció sembla ser que només la van veure els locals ja que nosaltres no ens vam adonar de que començava el partit fins ben entrat al tercer quart.\nFins al tercer quart a la pista només hi havia un equip intens i concentrat i un altre despistat, inactiu, amb cares de cansanci i sense cap tipus de reacció.\nA partir del tercer quart les coses van començar a canviar i tot va ser gràcies a la intensitat defensiva, a les ganes d’anar a per la pilota (que ara si existien) i a la millor concentració.\nEls nostres van seguir en línia ascendent fins a la fi del partit, fins acabar fent molt bones accions individuals i col-lectives.\nPer davant setmana sense competició (si…una mes en aquesta temporada) que aprofitarem per seguir amb il·lusió i no parar d’aprendre!\nTornem a tenir partit dissabte 5 a les 9:45h al Sant Gabriel.\nSalou 39-89 Junior 1\nMaristes Valldemià 46-74 Pizzería 1900 Sub 21 A