Res no és etern - Revista Mètode\nVida i mort de la nostra galàxia\nImatge en raigs X, obtinguda pel satèl·lit Chandra, del forat negre supermassiu Sagitari A* i de la regió que l’envolta. S’hi veu el romanent de supernova Sagitari A Est i els lòbuls de gas calent que s’estenen dotze anys llum a cada costat del forat negre. / NASA/CXC/MIT/F. Baganoff, R. Shcherbakov et al.\nEn una nit tranquil·la, sense núvols ni Lluna i, sobretot, lluny de la contaminació lumínica de la ciutat, la bellesa del firmament ens fascina. Per això, ja des de l’antiguitat, l’ésser humà pensà que aquest havia de ser obra dels déus i associà les constel·lacions als seus mites.\nLa franja blanquinosa que creua el cel havia de tindre un origen mític, pensaren. Zeus havia jagut amb la mortal Alcmena mentre el seu marit Amfitrió era absent. El fruit d’aquesta infidelitat, Hèracles (més conegut com Hèrcules), va ser el seu fill preferit a desgrat d’Hera, la seua esposa. Però només podia esdevenir immortal si mamava dels pits de la deessa. Així doncs, Hermes, per encàrrec de Zeus, aprofità que Hera dormia per deixar Hèrcules al seu costat. Hera es despertà sobresaltada en veure’l mamant i l’apartà violentament. Tanmateix la llet que ja eixia s’escampà des de l’Olimp per tot el firmament. Així nasqué mitològicament la Via Làctia, o camí de la llet d’Hera, que ha fascinat i intrigat tant els poetes com els astrònoms al llarg dels segles.\n«Sembla que els braços espirals són una il·lusió i que no representen cap estructura mòbil. Si ho fóra, després d’unes poques rotacions els braços es corbarien i s’enrotllarien cada vegada més fins desaparèixer»\nUna observació acurada de la Via Làctia permet veure-hi zones brillants, descomponibles en estels, que s’alternen amb d’altres de fosques que són nebuloses de gas i pols, com ara el Sac de Carbó. En llocs sense contaminació lumínica també podem distingir cúmuls estel·lars a ull nu, mentre que des de l’hemisferi sud hi destaquen dues nebuloses brillants separades de la Via Làctia: el Petit i el Gran Núvol de Magallanes.\nGalileo Galilei observà per primera vegada la Via Làctia amb un telescopi a finals del 1609 i començament del 1610. Veié com el fons blanquinós es resolia en milers d’estels. Però van ser Immanuel Kant i Thomas Wright al segle xviii els qui proposaren que era realment un disc d’estels, del qual el Sistema Solar només n’era un component. William Herschel, el 1780, i Jacobus C. Kapteyn, el 1922, feren els primers mapes de la galàxia després de comptar els estels de moltes regions del cel.\nLa investigació sobre la Via Làctia no avançà gaire fins que no es trobà un mètode fiable per estimar les distàncies. El descobriment de la relació període-lluminositat dels estels cefeides, l’any 1912, aconseguit per Henrietta Swan Leavitt, del Harvard College Observatory, permeté conèixer, finalment, la profunditat de la galàxia. L’astrònoma trobà en el Petit Núvol de Magallanes una correlació entre el període de variació de la lluminositat d’aquests estels i la seua lluminositat intrínseca. La llum de les variables cefeides fluctua en períodes més llargs com més brillants són. Si sabem el que brilla una cefeida vista des de la Terra i coneixem la seua brillantor real a partir de la mesura del seu període serem capaços de calcular la seua distància.\nTanmateix, quedava un gran dubte: la Via Làctia és tot l’univers o és només una galàxia d’un conjunt enorme de galàxies? Harlow Shapley, que havia desplaçat el Sol als afores de la galàxia després d’observar multitud de cefeides per tot el cel, pensava en una única gran galàxia, mentre que Heber Curtis sostenia que la Via Làctia era una d’entre tantes. L’any 1920 s’arribà a fer un gran debat públic per argumentar les dues posicions. Poc temps després Edwin Hubble observà cefeides en la nebulosa d’Andròmeda i n’obtingué la distància. Aquesta era tan gran que s’hagué de concloure que moltes de les nebuloses visibles eren altres galàxies ben llunyanes.\nLa Via Làctia des de Pinar de Araceli, a la Puebla de Don Fabrique (Granada). S’hi observa Júpiter a l’esquerra. / Joan Manel Bullón\nDes de la Terra, la Via Làctia se’ns presenta plana i allargassada perquè té forma de disc. De fet la forma és molt similar a d’altres galàxies i això s’ha pogut comprovar a partir de les dades en infraroig del satèl·lit COBE, i amb observacions en ràdio, per exemple. La nostra estrella es troba ben apartada, a uns 26.000 anys llum del centre galàctic.\nEl disc galàctic és molt prim, ja que té 100.000 anys llum de diàmetre i només 1000 de gruix. Compost fonamentalment per gas hidrogen, pols i estels joves, s’estructura en un conjunt de quatre braços espirals que, en forma de perfecta espiral logarítmica, es troben al voltant del centre galàctic. En aquests la densitat del gas i de la pols és major que la mitjana, cosa que afavoreix la formació estel·lar. Tanmateix, recentment s’han trobat indicis que realment només hi ha dos braços.\nL’any 1996 es proposà que l’estructura galàctica central d’on s’enganxen els braços no és esfèrica, com es pensava fins llavors, sinó que té forma de barra, com s’observa en altres galàxies. Aquestes sospites es confirmaren l’any 2005 amb les observacions en l’infraroig del telescopi espacial Spitzer.\nSegons la teoria més acceptada sembla que els braços espirals són una il·lusió i que no representen cap estructura mòbil. Si ho fóra, com que la velocitat de rotació de la galàxia és diferencial, és a dir, major prop del centre i progressivament menor a les regions exteriors, després d’unes poques rotacions els braços es corbarien i s’enrotllarien cada vegada més fins desaparèixer. Això, però, no s’hi observa. Les teories modernes més aviat veuen els braços com ones de densitat. Tot el material galàctic del disc va girant, però es frena i es concentra en algunes zones de la mateixa manera que els cotxes es mouen ràpid i frenen en un embús. En aquest disc, doncs, el Sol travessa els braços i es mou en una òrbita el·líptica d’uns 240 milions d’anys de durada, amb pertorbacions causades per les distribucions de massa canviants. Aquest fet ha portat a especular sobre la seua influència en els canvis climàtics a la Terra i les extincions en massa d’espècies.\n«La investigació sobre la Via Làctia no avançà gaire fins que no es trobà un mètode fiable per estimar les distàncies. El descobriment de la relació període-lluminositat dels estels cefeides permeté conèixer, finalment, la profunditat de la galàxia»\nA la fi del 2013 serà llançada la missió Gaia de l’ESA per censar mil milions d’estels de la nostra galàxia, un 1% del total, i determinar amb precisió la seua magnitud, posició, distància i desplaçament. Després dels cinc anys de la missió tindrem, segur, una nova i més exacta visió del disc.\nContràriament al disc, el centre galàctic o bulb té una estructura esferoïdal d’uns 10.000 anys llum de diàmetre. És una zona molt rica d’estels, d’edats distintes, des d’estels joves de 200 milions d’anys fins a estels vells de més de 7.000 milions d’anys.\nEsquema de la Via Làctia.\nUn forat al centre de la galàxia\nDes de la posició que ocupa el Sol en la galàxia el centre és molt difícil d’estudiar. Situat en la direcció de la constel·lació de Sagitari, s’hi troben nebuloses fosques que absorbeixen la llum dels estels que estan darrere i n’impedeixen l’estudi amb les tècniques convencionals. El centre galàctic s’ha d’observar des de telescopis terrestres i des del telescopi Spitzer en radiació infraroja i també mitjançant radiotelescopis. A les freqüències d’infraroig, microones o ràdio, i també en raigs X i raigs gamma, és possible travessar aquestes capes de pols i gas i revelar l’objecte que s’hi troba al centre. Bruce Balick i Robert Brown hi van descobrir l’any 1974 una intensa font de ràdio, anomenada Sagitari A*, de natura totalment desconeguda. La densitat d’estels en el nucli galàctic és realment alta i els estels semblen comportar-se com un gas isoterm. Rainer Schödel, Reinhard Genzel i col·laboradors han estudiat sistemàticament i detallada el moviment dels estels situats a molt poca distància (milers d’unitats astronòmiques1) del centre. En particular van descriure l’estel S2 amb un període orbital de 15,2 anys i una distància mínima al centre galàctic de només 120 UA, és a dir de 17 hores llum, un poc més de tres vegades el semieix major de l’òrbita de Plutó. Una òrbita tan menuda, amb un període tan curt, només pot ser causada per un cos molt compacte. Amb aquestes dades, l’aplicació de la tercera llei de Kepler, per la qual, si es coneix la distància al centre galàctic i el període de revolució de l’estel, s’obté directament la massa del cos central, revela que el misteriós objecte situat al centre de la galàxia és, en realitat, un forat negre supermassiu d’uns 4,1 milions de masses solars. Observacions recents indiquen que el seu radi fa només 6,25 hores llum, és a dir, una mica més que l’òrbita de Plutó.\nL’existència d’un forat negre supermassiu s’ha revelat com a usual en la majoria, si no totes, de les galàxies espirals i el·líptiques. L’explicació d’aquest fet, segons les teories actuals, caldria buscar-la en el col·lapse d’estels supermassius o bé en el resultat de la col·lisió entre galàxies.\nL’últim component lluminós de la galàxia és l’halo que envolta les anteriors estructures i que és format, com a mínim, per 150 cúmuls globulars i per estels de camp amb grans velocitats i òrbites perpendiculars al pla galàctic.\nEls cúmuls globulars són formats per centenars de milers d’estels agrupats en forma esfèrica en un volum de pocs anys llum. L’exemple més conegut és M13, situat a la constel·lació d’Hèrcules. Harlow Shapley va demostrar que la distribució dels cúmuls globulars és molt homogènia al voltant del centre galàctic. Pràcticament tots es troben en una esfera de 137.000 anys llum del centre.\nLa característica principal dels seus estels és el baix contingut en elements pesants, o baixa metal·licitat, la qual cosa indica la seua vellesa, ja que no han estat contaminats per explosions supernova anteriors. No ens ha d’estranyar, per tant, que el més «jove» dels cúmuls globulars tinga 11.000 milions d’anys, mentre que el més antic, amb 13.000 milions d’anys, és només una mica més jove que el mateix univers. Aquests objectes són, sens dubte, els més vells de la galàxia.\nEl misteri de la matèria fosca\nQuan se sumen les masses de tots els components lluminosos de la galàxia –el disc de gas i pols, els estels, la barra, el bulb, el forat negre central i l’halo–, s’arriba a una massa total de 9 × 1010 masses solars. Aquest valor, aconseguit mitjançant tècniques i observacions ben diferents, coincideix prou bé amb el valor de la massa situada a l’interior de l’òrbita del Sol. Si s’aplica la tercera llei de Kepler a l’òrbita del Sol al voltant del centre galàctic, la massa interior és de 8,8 × 1010 masses solars. Aquesta coincidència de resultats no és casual, ja que la major part de la massa lluminosa es troba dins de l’òrbita solar.\nPer això, entre la comunitat d’astrònoms, va causar sorpresa el fet de constatar que, més enllà del Sol, la velocitat dels estels no minva en allunyar-se del centre, sinó que roman constant com si quelcom «estirara» els estels. Aquest efecte s’ha observat també en altres galàxies espirals, com va comprovar l’astrònoma Vera Rubin i col·laboradors a finals dels anys setanta del segle passat. Quelcom desconegut i no lluminós fa moure els estels de la perifèria de les galàxies espirals més ràpid del que fóra raonable. Aquest component no brillant però amb massa, ja que exerceix una atracció gravitatòria sobre el component visible, rep el nom de matèria fosca i és un element que s’ha de tenir en compte en totes les simulacions de formació a gran escala de l’univers o en la formació de galàxies.\nL’halo de matèria fosca sembla estar distribuït de manera esfèrica, tot englobant l’halo estel·lar i estenent-se fins a 750.000 anys llum del centre galàctic. La massa és d’uns 1,9 × 1012 masses solars. Aquesta enorme massa fa ridícula la massa del component visible, ja que aquest només representa el 4,5% de la massa total.\nPerò què és aquest component? Per ara és un misteri. No pot ser de matèria ordinària com gas o pols interestel·lar, perquè la seua presència ja hauria estat detectada amb les tècniques usuals. La primera hipòtesi convincent va fer pensar en objectes compactes massius (MACHO, de Massive Compact Halo Objects). En aquesta categoria inclouríem nans blancs, estels de neutrons, forats negres i nans marrons, és a dir, estels ja morts i apagats o d’altres que no han arribat a brillar mai o molt poc. La presència d’aquests MACHO pot ser detectada quan passen entre un estel llunyà i la Terra. Aleshores la llum de l’estel pot ser desviada i/o augmentada per un efecte relativista anomenat lent gravitacional. C. Alcock i col·laboradors han estudiat milions d’estels del Gran Núvol de Magallanes i han trobat molt pocs exemples d’aquests fenòmens. Per això conclouen que la contribució dels MACHO a l’halo de matèria fosca és només d’un 20%.\nActualment es considera la possibilitat que partícules massives que interactuen dèbilment (WIMP, de Weakly Interacting Massive Particles) constituesquen la part principal de la matèria fosca. Algunes consideracions teòriques sobre la formació i l’evolució de l’univers donarien suport a aquestes partícules desconegudes.\nLes fotografies simulades mostren la seqüència del xoc entre la galàxia d’Andròmeda i la Via Làctia (de dalt a baix i d’esquerra a dreta): a) Cel nocturn actual, amb la Via Làctia i la galàxia d’Andròmeda a 2,5 milions d’anys llum. b) D’ací a 2.000 milions d’anys, el disc de la galàxia d’Andròmeda que s’acosta és notablement més gran. c) D’ací a 3.750 milions d’anys, Andròmeda omple el camp de visió. d) i e) D’ací a 3.850-3.900 milions d’anys, durant el primer acostament, el cel resplendeix amb la formació de nous estels. f) D’ací a 4.000 milions d’anys, Andròmeda s’estira per les marees. La Via Làctia, també es deforma. Andròmeda se n’allunya però hi torna. g) D’ací a 5.100 milions d’anys, durant la segona passada, els nuclis de la Via Làctia i d’Andròmeda apareixen com un parell de lòbuls brillants. h) D’ací a 7.000 milions d’anys, les galàxies fusionades formen una gran galàxia el·líptica. Neta de pols i gas, la nova galàxia ja no té estels joves ni nebuloses.\nFusió amb la galàxia veïna Andròmeda\nLa Via Làctia, juntament amb la gran galàxia d’Andròmeda, situada a uns 2,5 milions d’anys llum de nosaltres i desenes de galàxies menors, formen l’anomenat Grup Local de galàxies, que estan lligades gravitatòriament i es mouen per les forces que exerceixen les masses visibles i la matèria fosca que hi ha entre elles. Així, mentre l’univers en conjunt s’expandeix acceleradament, els components del Grup Local es mouen en conjunt, però internament poden convergir.\nJa fa cent anys que se sap que Andròmeda s’acosta a la Terra. Les últimes mesures confirmen que té una velocitat d’uns 400.000 km/h, tan gran que recorre la distància Terra-Lluna en una hora. Però malgrat aquesta enorme velocitat, Andròmeda no arribarà ací fins que no transcórreguen 4.000 milions d’anys. El que no se sabia fins fa poc és si el xoc entre les dues galàxies seria frontal –amb el consegüent final catastròfic– o tangencial –amb només lleugeres deformacions de les estructures galàctiques.\nRecentment l’equip liderat per Roeland van der Marel i col·laboradors ha resolt el dilema després d’estudiar el moviment d’estels individuals d’Andròmeda durant vuit anys. En un procés llarg les dues galàxies s’aproximaran i es deformaran per efectes de marea. Finalment es fusionaran i formaran una única nova galàxia el·líptica. Sembla que els estels individuals de cada galàxia no quedaran afectats, ja que estan separats per grans distàncies. Més que d’una col·lisió, seria millor parlar d’una intercalació. Això sí, les posicions en resultaran afectades. El Sistema Solar no serà destruït per la col·lisió, però el Sol i la seua cort de planetes, entre ells la Terra, seran enviats, segurament, a un altre lloc de la nova galàxia el·líptica Andròmeda-Via Làctia. De tota manera en aquell temps la Terra serà massa calenta perquè puga ser habitada, escalfada per un immens Sol ja convertit en gegant roig.\nDe vegades saps que una situació acabarà malament, faces el que faces. Però si, almenys, pots ajornar el final o deixar el desenllaç per a futures generacions, egoistament ja et pots sentir satisfet.\n1. Cada unitat astronòmica (UA) equival a la distància entre la Terra i el Sol. (Tornar al text)\nCarroll, B. W. i D. A. Ostlie, 2007. An Introduction to Modern Astrophysics. Pearson International Edition. San Francisco.\nMartínez, V. J.; Miralles, J. A.; Marco, E. i D. Galadí-Enriquez, 2008. Astronomia fonamental. PUV. València.\nastronomiagalàxiesmatèria foscaVia Làctia\nAstronomia de trinxera Notícies Opinió Nau espacial 'Mètode'


Park Güell, canvi de cicle | MUHBA\nPark Güell, canvi de cicle\nEl Park Güell va ser un fracàs? És ara un èxit? O potser a la inversa? Les respostes són plenes de matisos. La Barcelona de 1900 era una ciutat efervescent i conflictiva i, alhora, delerosa de reconeixement. L’eclosió de vistoses façanes modernistes conferia a la ciutat un llenguatge original i amb personalitat pròpia, que feia seu una burgesia puixant, i esdevenia l’eco d’una capital emergent que sublimava la dura condició obrera als barris fabrils. En aquest context, Eusebi Güell i Antoni Gaudí, promotor i arquitecte, van projectar el Park Güell, un parc residencial que havia d’allotjar 60 famílies benestants de Barcelona, per bé que tesis recents, com va apuntar Juanjo Lahuerta en els darrers diàlegs organitzats pel MUHBA a la Casa del Guarda, porten a pensar que l’objectiu primordial podria ser el Park en ell mateix, a major glòria de Güell i del seu creador. En qualsevol cas, la venda de parcel·les no prosperava i ningú va moure’s per suavitzar les condicions requerides, amb una edificació restringida i físicament lluny dels eixos d’ostentació burgesa a la Bonanova i al peu del Tibidabo.\nEusebi Güell, potser pels motius esmentats, afavoria altres usos del Park. Hi van tenir lloc celebracions benèfiques i actes culturals, sovint d’exaltació catalanista. Però els seus hereus van preferir vendre’l a l’Ajuntament el 1926, per una bona suma. El Park es convertia en parc, i passava a ser públic. Si es mira bé, no hi ha fracàs per a ningú en cap moment. L’èxit potser no va ser com s’havia imaginat –no fou un condomini residencial– però no per això va ser menor. Tard o d’hora, el Park va compensar Eusebi Güell, Gaudí, la família Trias (l’única resident a banda dels Güell i Gaudí mateixos), els hereus de Güell, el municipi barceloní i els veïns del seu entorn. (Aviat sortiran noves dades en l’obra de Mireia Freixa i Mar Leniz que el Museu té en curs d’edició.)\nActualment, en canvi, ens trobem amb l’exaltació del Park Güell convertit en icona de si mateix. Els usos turístics han alterat la vida al parc i al seu entorn fins al punt que aquest podria ser el seu primer fracàs real, motiu pel qual l’Ajuntament ha establert un nou projecte i una nova forma de governança del Park. Cal repensar-lo des de la multiescalaritat, per fer conviure els interessos de veïns propers, barcelonins i visitants, com des del MUHBA s’ha mirat de fer des de temps abans que tot plegat fos motiu de debat públic. Ara es posa en marxa també, en col·laboració amb els altres agents municipals presents al Park, una reflexió sobre com mostrar Gaudí i la Barcelona del seu temps. L’aposta és rescatar l’arquitecte i el Park del seu èxit.\nEl projecte toca de ple el cor del MUHBA, que difícilment podria entendre’s com a museu urbà sense la seva presència dins l’entorn de major ambició com a capital burgesa a l’alba del noucents. Fa temps que el Museu demana poder comptar amb més espai que el de la Casa del Guarda. El Park Güell és una baula decisiva del MUHBA, l’altra cara de la ciutat que mostren els nous espais fabrils i obrers en curs de museïtzació. Cal poder abordar de manera més satisfactòria tant la figura cabdal de Gaudí com el Park, en un relat integrat de la ciutat. El temple d’August, el Palau Reial i el Park Güell, tres espais vinculats amb el Museu, es configuren així com a elements simbòlics i contrapunts fonamentals del desplegament narratiu de la ciutat antiga, medieval i contemporània.\nElena Pérez Rubiales


"En las Estrellas": La història d'un pare que s'alimenta de la seva imaginació - Sies.tv\nUn drama de quan les millors intencions no són suficients\nVíctor és un exdirector de cinema que ha tingut molt mala sort a la vida i és alcoholic i depresiu. Ell però no perd mai la imaginació i les ganes de transmetre-la al seu fill. Víctor intenta seguir endavant explicant-li al seu fill els guions que somia en dirigir quan tingui recursos.\nComentar ( ) ciència ficciódramaimaginaciópare i fill\n> El mNACTEC presenta una rèplica a escala real de l’estació espacial MIR a l’exposició “Una MIRada a l’espai. Cinema i astronàutica” > ‘Croades’, una obra escrita per Michel Azama i dirigida per Jordi Vilà, s’estrena a El Maldà > Els 20 d’anys de l’escola de música dels Amics de la Unió


Les desiguals vares de mesurar | Diari de Tarragona\nLes desiguals vares de mesurar\nCatalunya se'ls escapa de les mans pels propis errors dels dirigents unionistes\n12/01/2017 10:41 | Actualizado a 21/05/2017 16:53\nL’Espanya actual, dirigida pel Sr. Rajoy, viu una democràcia on les vares de mesurar no són iguals per a tots els qui habiten en el seu sòl. I més quan ‘l’autonomia catalana’ pretén deixar de ser Espanya perquè entén que aquestes vares no s’apliquen igual per a tots. Des d’aquesta base naix una democràcia on les veritats d’alguns són mentides per als altres. Vet aquí, doncs, la frase de Winston Churchill quan digué que la democràcia era «la forma política menys imperfecta». El mot democràcia, avui en aquesta Espanya, s’empra segons les conveniències sense tenir en compte el concepte del seu fonament.\nLa frase de ‘tots som iguals davant la llei’ és idíl·lica, sense cap mena de dubte, i, a la vegada, la base de qualsevol democràcia. Però a Espanya no tots tenim els mateixos drets perquè els uns per demografia, per força i per vots poden imposar obligacions a altres que desitjarien rebre un tracte paral·lel. Això de «la igualdad de todos los españoles» és una utopia que a la nostra Espanya cruix des de la base.\nQuan el Parlament de Catalunya ha demanat un debat i així es va acordar entre les forces majoritàries, l’Estat espanyol ha perdut la batalla política, en no acceptar-lo perquè excusant-se amb la seva llei, no ho permet. Uns parlaran que no es pot produir perquè la Constitució està per sobre de tot i alguns jutges la poden arbitrar segons els desitjos dels qui manen, fins i tot divergint amb altres rellevants juristes. Altres s’expressaran que és des del poble on emergeix la voluntat de debatre i desitjar la llibertat.\nI dic que ha perdut la batalla quan es pretén obviar la història i el seu desenvolupament. Una Catalunya que per incorporar-la al que en aquells anys hom coneixia per ‘les Espanyes’ hagueren de servir-se dels canons, de les armes de França i dels seus generals. Posteriorment va arribar la voluntat d’aniquilar les lleis, la llengua i les institucions autòctones amb el Decret de Nova Planta. Han passat tres-cents anys, però les voluntats catalanes no s’han debilitat; ans el contrari, la formula més imperfecta de l’exercici de la política, la democràcia, li ha donat possibilitats per emergir i refer-se quan les dictadures no existeixen i el règim parlamentari preval sobre els cops d’estat i els aixecaments militars. I s’ha rehabilitat perquè des de l’Estat, les vares de mesurar no s’apliquen de la mateixa manera dins el territori. Mentre a Catalunya, primera força de creació de riquesa estatal, se li ha vetat la construcció d’infraestructures necessàries per al seu desenvolupament, se li escanyen els diners per elaborar els pressupostos autonòmics, altres autonomies disposen quatre vegades més d’euros per habitant, les lleis catalanes dictades pel Parlament són derogades pel TC, l’emprenyada dels catalans s’incrementa constantment. I malgrat la crema de les fotocòpies de la cara del rei, les acusacions de la CUP al conseller Jané, mai les forces independentistes havien estat tan unides. Els atacs continuats, les diferents vares de mesurar i els recursos del PP, servint-se del TC, provoquen la cohesió dels catalans amb més força que mai.\nEls judicis del TC ja no intimiden els polítics del Parlament. A Europa, malgrat que els grans dirigents no accepten el divorci català, per no enredar més encara aquesta Unió Europea amb les desavinences que emergeixen a diari, són molts eurodiputats que criden a ordre i pretenen col·locar la democràcia on toca.\n‘La Operación Diálogo’ del govern espanyol pretén tapar l’extrema preocupació existent entre els seus dirigents. Quan no van acceptar ni una sola petició de Catalunya, quan havien enderrocat el nou Estatut referendat, i se’ls va amenaçar amb la possible independència, sempre van negar-se a parlar. Van fer servir la majoria absoluta que disposaven i usar el TC que el tenien al seu costat. Ara acceptarien les reclamacions dels 21 o els 45 punts, però la destitució pública de Carme Forcadell resultarà ser un cop dur per a la democràcia sobre la qual es fundà la Unió Europea i les democràcies dels seus Estats membres. Apliquen una vara per un costat i ens volen fer creure en una altra de fictícia i mai acceptada fins avui, que pretén tapar les pròpies miopies.\nQuan a Espanya existia un govern nascut de l’aixecament militar, en morir el dictador, es canvià la convivència iniciant la democràcia amb la Constitució. Els qui durant 40 anys havien dirigit el govern amb mà dura i repressió, no volien canvis. I vet aquí que un cop referendat, els mateixos que avui defensen la Constitució, amb personatges tan ressonants com l’expresident Aznar, com a exemple dels seguidors del franquisme, hi van votar en contra. A Catalunya, en canvi, la majoria de la gent hi va votar a favor. Després de tants anys de repressió, poder estudiar en català, poder votar lliurement i disposar d’una autonomia política va ser acceptat per una gran majoria. Les circumstàncies han canviat; aquells que no el volien i el van haver d’acceptar forçosament, avui s’emparen en ella per no canviar res. Ara ja els va bé; han aconseguit dominar-lo i n’han fet l’essència del seu govern. Han acomodat els seus articles a les seves voluntats, els seus jutges per ells nomenats dicten les sentències d’acord amb els seus desitjos. Actualment no poden actuar Milans del Bosch, Primo de Rivera o Francisco Franco, com durant anys van desbancar les voluntats populars amb la força de les armes. Ara vivim una democràcia molt defectuosa, això sí, però Espanya està integrada a la Unió Europea i la democràcia, no es pot adaptar sempre a favor d’uns i en contra dels altres, sense existir els recels lògics que aquesta actitud provoca.\nJa no són, només, les paraules de Pablo Iglesias, quan diu que s’avergonyeix com a espanyol i demòcrata per la impunitat d’una part dels càrrecs públics quan s’apliquen les vares de mesurar. Són veus, també, de diputats i eurodiputats europeus que segons els periòdics internacionals adverteixen la feblesa de la democràcia espanyola.\nSense un referèndum, avui per avui, negant la preocupació política emergent d’Europa, aquesta anirà augmentant. I paral·lelament la intranquil·litat d’alguns dirigents unionistes quan s’adonen que Catalunya se’ls escapa de les mans pels seus propis errors.


S'han trobat 5870 registres. Mostrant pàgina 36 de 235\nL'alumna de l'institut Denisa Toderoiu, premiada als Baldiri Reixach\nToderoiu ha obtingut un dels cinc premis Baldiri Reixach pel seu treball de recerca de batxillerat titulat L'origami. Una barreja de matemàtiques i creativitat. L'acte de lliurament dels premis se celebrarà virtualment al Teatre Lliure de Barcelona el proper 7 de juny\nEs mantenen en 172 els positius per coronavirus a Malgrat de Mar\nEl mapa de casos positius per municipi de l'Agència de Qualitat i Avaluació Sanitàries de Catalunya (AQuAS) recull que de les proves diagnòstiques que s'han fet fins ara a Malgrat de Mar de covid-19, 172 —les mateixes que en la darrera actualització— són positives. Per altra part, el mateix mapa registra 445 casos sospitosos, 4 més que aquest dissabte. AQuAS també indica al mapa de mortalitat per comarques que al Maresme hi ha hagut fins ara 503 defuncions per coronavirus, 5 més que ahir\nPugen a 172 els casos positius per coronavirus a Malgrat de Mar\nEl mapa de casos positius per municipi de l'Agència de Qualitat i Avaluació Sanitàries de Catalunya (AQuAS) recull que de les proves diagnòstiques que s'han fet fins ara a Malgrat de Mar de covid-19, 172 —5 més que en la darrera actualització— són positives. Per altra part, el mateix mapa registra 441 casos sospitosos, 25 més que aquest divendres. AQuAS també indica al mapa de mortalitat per comarques que al Maresme hi ha hagut fins ara 498 defuncions per coronavirus, 13 més que ahir\nDe les 404 denúncies que la Policia Local ha realitzat des que va començar el confinament, 376 corresponen a actes per no respectar-lo i 28 per desobediència. Per altra part, els delictes que s'han comès al municipi entre el 15 de març i el 5 de maig, han baixat un 85% en relació al mateix període de l'any passat. També hi ha hagut una disminució pel què fa als desplaçaments amb vehicle. En aquest sentit, les càmeres de la Policia Local han registrat un 77% menys de vehicles des de l'inici del confinament fins ara en relació al 2019. Aquestes dades es van donar a conèixer ahir en el transcurs del ple municipal que, per primera vegada a la història de Malgrat de Mar, es va celebrar de manera telemàtica\nLa Corporació de Salut del Maresme i la Selva rep 665 euros de Gesport per a la lluita contra la covid-19\nLa iniciativa 'Activa't i suma Maresme La Selva', impulsada per Gesport, ha aconseguit 665 euros per a la lluita contra la covid-19. Recordem que aquesta acció solidària es va realitzar per primera vegada el passat diumenge i va consistir en fer esport a casa o a l'aire lliure, coincindint amb el primer dia en què es podia practicar esport al carrer. Els participants, un centenar, van fer la seva aportació al web www.activatisumamaresmelaselva.com tot practicant diferents disciplines esportives com ara córrer, ciclisme, escalda, fitness, ioga o crossfit, entre altres. La directora de Gesport, Noelia Pastor, ha estat l'encarregada de fer el lliurement del xec amb la recaptació recollida a l'Activa't i Suma Maresme La Selva a Santi Cardona, director de Gestió i Finances de la CSMS. Aquesta iniciativa solidària va comptar amb el suport dels Ajuntaments del Maresme i La Selva i una dotzena de clubs i entitats esportives.\nL'Institut Ramon Turró i Darder organitza jornades de portes obertes virtuals\nEl centre ha programat dues trobades virtuals que es faran els dies 12 de maig per als alumnes d'ESO, i 22 de maig per als estudiants de batxillerat, cicles formatius i programes de formació i inserció. L'Institut Ramon Turró i Darder ha programat aquestes jornades, que començaran a les 18h, coincidint amb la proximitat del període de preinscripcions escolars, que començarà el proper 13 de maig de manera telemàtica per a l'educació infantil, primària i ESO\nEs mantenen en 167 els casos positius de coronavirus a Malgrat de Mar\nEl mapa de casos positius per municipi de l'Agència de Qualitat i Avaluació Sanitàries de Catalunya (AQuAS) recull que de les proves diagnòstiques que s'han fet fins ara a Malgrat de Mar de covid-19, 167 —les mateixes que en la darrera actualització— són positives. Per altra part, el mateix mapa registra 416 casos sospitosos, 2 més que aquest dijous. AQuAS també indica al mapa de mortalitat per comarques que al Maresme hi ha hagut fins ara 485 defuncions per coronavirus, les mateixes que ahir\nPugen a 167 els casos positius de coronavirus a Malgrat de Mar\nEl mapa de casos positius per municipi de l'Agència de Qualitat i Avaluació Sanitàries de Catalunya (AQuAS) recull que de les proves diagnòstiques que s'han fet fins ara a Malgrat de Mar de covid-19, 167 —3 més que en la darrera actualització— són positives. Per altra part, el mateix mapa registra 414 casos sospitosos, 26 més que aquest dimecres. La taxa estandarditzada de positius per 10.000 habitants és de 80,62. AQuAS també indica al mapa de mortalitat per comarques que al Maresme hi ha hagut fins ara 485 defuncions per coronavirus, 6 més que ahir\nL'Associació de Comerciants de Malgrat s'adhereix a la campanya SlowShopping.cat per reactivar el comerç local en temps de confinament\nLa iniciativa agrupa en un directori digital 46 associacions de comerciants de Catalunya i 1.140 establiments, que ofereixen productes a domicili. Des de l'Associació de Comerciants de Malgrat creuen que la proposta "ajudarà a reaccionar positivament el comerç local dels pobles i ciutats de Catalunya en temps de confinament i de paralització de l'economia del país"\n[ÀUDIO] ERC demanarà al ple flexibilitzar les regles fiscals per augmentar la capacitat pressupostària del món local i garantir el dret a l'empadronament\nEl grup polític municipal d'ERC proposarà dues mocions al ple telemàtic d'aquest dijous, que començarà a les 17h. D'una banda, proposarà flexibilitar les regles fiscals i augmentar la capacitat pressupostària del món local; i, de l'altra, garantir el dret a l'empadronament\n[ÀUDIO] #MúsicaQueCura, cançons personalitzades en temps de pandèmia\nAvui hem entrevistat Vírginia López, una de les impulsores de #MúsicaQueCura, un projecte altruista que vol donar ànims i força a les persones que estan passant per una situació difícil durant la pandèmia del coronavirus. Ella és estudiant de Medicina, músic i reflexiona sobre els beneficis de la música sobre la salut. La proposta, motivada per un grup de músics, consisteix en fer arribar cançons personalitzades a totes aquelles persones que estan passant per una situació difícil ja sigui a l’hospital, a la residència o al domicili. La idea és donar ànims i força a través de la música a les persones afectades d'una manera o altra per la Covid-19: persones que pateixen o han patit la malaltia, persones grans aïllades a casa o a residències, personal essencial durant aquesta crisi.\nUn centenar de dibuixos i missatges solidaris per a la gent gran de les residències\nUn centenar de nens i nenes de les escoles Marià Cubí, Mare de Déu de Montserrat i Vedruna han participat a la crida de la regidoria de la Gent Gran per fer arribar a les persones ingressades en residències dibuixos i missatges de suport i solidaritat ara que vivim la crisi sanitària de la covid-19. L'objectiu és, segons fonts de la regidoria de Gent Gran, continuar fomentant la socialització de les persones grans i treballar amb els més joves valors com el respecte, l’empatia i la solidaritat.\nEs mantenen en 164 els positius per covid-19 a Malgrat de Mar però s'incrementen els sospitosos en 21\nEl mapa de casos positius per municipi de l'Agència de Qualitat i Avaluació Sanitàries de Catalunya (AQuAS) recull que de les proves diagnòstiques que s'han fet fins ara a Malgrat de Mar de covid-19, 164 —les mateixes que en la darrera actualització— són positives. Per altra part, el mateix mapa registra 367 casos sospitosos, 21 més que aquest dilluns. La taxa estandarditzada de positius per 10.000 habitants és de 78,88. AQuAS també indica al mapa de mortalitat per comarques que al Maresme hi ha hagut fins ara 472 defuncions per coronavirus, 10 més que ahir\nEl professorat de l’Escola Municipal d’Adults Cases dels Mestres de Malgrat ha expressat la seva preocupació pel calendari de les proves que va quedar ajornat a causa de l'estat d'alarma i que encara no té data. En aquest sentit, están pendents de reprogramar les proves lliures de Graduat en Educació Secundària Obligatòria i les proves d'accés a cicles formatius de Grau Mitjà i Superior. Una preocupació que han deixat per escrit juntament amb altres escoles d'adults de Catalunya. Així ho ha explicat durant una entrevista a Ona Malgrat Montse Aguilar, professora de l'Escola d'Adults Cases dels Mestres. De fet, ella participa des de mitjans del mes de març, quan es va decretat l’estat d’alarma i el confinament, en reunions d’equip amb altres docents d’escoles de persones adultes, de diverses poblacions de Catalunya, per posar en comú les diferents situacions en què es troben. Segons ella, aquesta situació que es viu inèdita i que ha obligat tothom a reinventar-se també servirà per fer visible l’ensenyament de les persones adultes i les mancances que té. L'article el signen des de l’equip Educació de Persones Adultes (EPA) de l’Institut de Ciències de l’Educació de la Universitat Autònoma, que tot i el confinament mantenen el contacte per donar-se suport, i compartir experiències, feines, recursos, formacions i innovacions, entre altres.\nL’Ajuntament de Malgrat de Mar va declarar dijous en ruïna urbanística l’edifici situat a la platja davant del càmping Marisol i va ordenar el seu enderroc. El mateix dissabte la propietat va iniciar els treballs d’enderroc. Aquesta edificació tot i estar en terreny privat, es trobava a primera línia de mar. Tenia 197 metres quadrats, i tot i que està qualificat com a sistema de protecció de ribera i del delta, va quedar molt malmesa després del temporal Gloria, tot i que no presentava desperfectes greus com per poder declarar-lo en ruïna. Després de les últimes pluges de la setmana del 20 d’abril, aquests deficiències s’han agreujat suposant un perill, ja que molts elements de l’edifici amenaçaven de caure. Durant una entrevista a Ona Malgrat, el tinent d'alcalde d'Urbanisme i portaveu del govern, Jofre Serret, ha destacat que aquesta és una bona notícia ja que s' aconsegueix alliberar espai de la primera línia de mar amb l'objectiu de naturalitzar-lo un cop s'endreci la zona. Serà, segons Serret, un espai perquè tothom ho pugui gaudir però sempre respectant la natura i les espècies que hi conviuen.\nEl Concurs de Microrelats amplia el termini de participació fins el 15 de maig\nLa regidoria de Cultura ha decidit allargar el termini de participació del 1r Concurs de Microrelats fins el 15 de maig a les 14h. Els treballs, d'un màxim de 140 caràcters, s'han d'enviar en format PDF per correu electrònic a cultura@ajmalgrat.cat\nEl regidor de Promoció del Municipi, Ludwig Ivan Hasko, ha dit durant una entrevista a Ona Malgrat que des de la seva àrea estan en contacte permanent amb el sectors del comerç, la restauració i l'hosteleria buscant les millors solucions per sortir d'aquesta situació provocada per la crisi sanitària de la covid-19. Entre les mesures que s'han pres hi ha la de no cobrar la taxa de les terrrasses dels bars i restaurants durant aquest 2020. Segons xifres aportades per Serveis Econòmics de l'Ajuntament de Malgrat de Mar, 52 establiments es beneficiaran de la mesura presa pel govern municipal, la qual suposa uns 60 mil euros. Hi ha 4 establiments que ja havien pagat la taxa, als quals se’ls retornarà l’import. Segons Ludwig Ivan Hasko, "amb aquesta mesura es dóna resposta a les demandes del sector, tot i que aquesta exempció de la taxa està sobre la taula de l'equip de govern des dels inicis de la crisi". El regidor creu que aquesta mesura "ajudarà a treure pressió al sector que davant la situació actual i futura està patint molt". El regidor de Promoció Econòmica també ha destacat que la situació no és fàcil. En un primer moment de la crisi l'emergència ha estat salvar vides i ara, poc a poc, buscar fórmules per ajudar els sectors econòmics afectats per tal que puguin continuar endavant. Durant l'entrevista, Ludwig Ivan Hasko també ha destacat que si algun comerciant del poble no està dins l'Associació de Comerciants però necessita ajuda o orientació, des de la regidora els poden ajudar i estan al seu servei.\nContinuen en 164 els casos positius de covid-19 a Malgrat de Mar\nEl mapa de casos positius per municipi de l'Agència de Qualitat i Avaluació Sanitàries de Catalunya (AQuAS) recull que de les proves diagnòstiques que s'han fet fins ara a Malgrat de Mar de covid-19, 164 —les mateixes que en la darrera actualització— són positives. Per altra part, el mateix mapa registra 346 casos sospitosos, 4 més que aquest diumenge. La taxa estandarditzada de positius per 10.000 habitants és de 78,88. AQuAS també indica al mapa de mortalitat per comarques que al Maresme hi ha hagut fins ara 462 defuncions per coronavirus, 8 més que ahir\nEs mantenen en 164 els positius de coronavirus a Malgrat de Mar\nEl mapa de casos positius per municipi de l'Agència de Qualitat i Avaluació Sanitàries de Catalunya (AQuAS) recull que de les proves diagnòstiques que s'han fet fins ara a Malgrat de Mar de covid-19, 164 —les mateixes que en la darrera actualització— són positives. Per altra part, el mateix mapa registra 342 casos sospitosos, 1 més que aquest dissabte. La taxa estandarditzada de positius per 10.000 habitants és de 78,88. AQuAS també indica al mapa de mortalitat per comarques que al Maresme hi ha hagut fins ara 454 defuncions per coronavirus, 5 més que ahir\n164 casos positius de coronavirus a Malgrat de Mar\nEl mapa de casos positius per municipi de l'Agència de Qualitat i Avaluació Sanitàries de Catalunya (AQuAS) recull que de les proves diagnòstiques que s'han fet fins ara a Malgrat de Mar de covid-19, 164 —2 més que en la darrera actualització— són positives. Per altra part, el mateix mapa registra 341 casos sospitosos, 4 més que aquest divendres. La taxa estandarditzada de positius per 10.000 habitants és de 78,88. AQuAS també indica al mapa de mortalitat per comarques que al Maresme hi ha hagut fins ara 449 defuncions per coronavirus, 5 més que ahir\nPugen a 162 els casos positius de coronavirus a Malgrat de Mar\nEl mapa de casos positius per municipi de l'Agència de Qualitat i Avaluació Sanitàries de Catalunya (AQuAS) recull que de les proves diagnòstiques que s'han fet fins ara a Malgrat de Mar de covid-19, 162 —9 més en la darrera actualització— són positives. Per altra part, el mateix mapa registra 337 casos sospitosos, 48 més que aquest dijous. La taxa estandarditzada de positius per 10.000 habitants és de 77,99. AQuAS també indica al mapa de mortalitat per comarques que al Maresme hi ha hagut fins ara 444 defuncions per coronavirus, 4 més que ahir\n[VÍDEO] L'Alcalde Respon, el programa mensual de l'alcalde de Malgrat de Mar, Joan Mercader\nCom cada últim dijous de mes, avui hem tingut l'espai l'Alcalde Respon en què Joan Mercader respon les preguntes i consultes dels malgratencs i malgratenques. Avui l'espai ha estat centrat en la gestió de la crisi sanitària de la covid-19 i els seus efectes socials.\nMés de 30.000 maresmencs es troben afectats per ERTOS\nEl Consell Comarcal del Maresme ha donat a conèixer el nombre d'ERTOS que s'han presentat a la comarca del 22 de març al 28 d'abril i que supera els 5.000 i afecta a més de 30.000 persones, segons les dades extrapolades per l'Observatori de Desenvolupament Local a partir de les publicacions del Departament de Treball, afers socials i famílies de la Generalitat. El 95,63% d'aquests expedients són per força major i, per tant, es poden vincular a la situació de pandèmia de la COVID-19.


Pepitet – Gegants de Gràcia\nHomeLes Figures Pepitet\nEl Gegantó Pepitet va ser estrenat el 15 d’agost de l’any 2018. La peça, creada per Meritxell Campos (sòcia de l’entitat) com a sorpresa per a la colla de geganters, és la versió infantil del gegantó Pepitu el Campanar, una representació festiva del popular campanar de la Vila de Gràcia.\nCom el Pepitu, el Pepitet té una campana dins seu, que sona mentre balla. Però, a diferència del gegantó -figura que treu i ensenya la llengua-, el petit gegantó porta un xumet a la boca i un pitet penjant del coll. A més a més, el gegantet té els trets de la cara i el cos molt més infantils que els del gegantó.\nEl Pepitet, que és portat per la canalla de la colla dels Geganters de Gràcia i que serveix per facilitar la transició de capgrossos a gegantons, el fan ballar en tots els actes on participen. També, va ser batejat amb el nom del Pepitet per elecció dels mateixos nens i nenes de la colla.


Com canviarien els nens el seu entorn? | betevé Web\nAna Gili@anagili dimarts 13 de febrer, 2018 , 12.04\nEls estudiants de 50 escoles de la ciutat treballen els resultats de l'enquesta municipal de benestar de la infància fet a alumnes d'entre 10 i 12 anys. A les aules aborden les conclusions del sondeig que revela que a tres de cada 10 nens no els agrada el barri on viuen o que prop de la meitat creuen que no tenen prou temps lliure. Les propostes concretes que estan fent es recolliran en un informe a final de curs que analitzarà l'Ajuntament.\nLes classes de 50 escoles de diferents barris de la ciutat es converteixen en espais de debat sobre com millorar l'entorn i les relacions dels nens. Professionals de l'Ajuntament estan debatent amb els alumnes d'entre 10 i 12 anys els primers resultats de l'enquesta de benestar de la infància amb l'objectiu que els nois reflexionin i aportin solucions concretes en quatre àrees: família, amics, col·legi i barri on viuen. D'ara a final de curs, s'aniran fent sessions a les aules amb propostes d’anàlisi per interpretar els resultats de l'estudi i que els estudiants proposin millores per elaborar un informe final a final de curs amb les idees.\nL'Ajuntament ha preguntat a 4.000 alumnes de 50 escoles de la ciutat sobre com se senten i el seu entorn. El sondeig es va fer al maig de forma anònima per garantir la sinceritat de les respostes, que fins ara feien els pares. Com explica la directora de l'Institut de la Infància i l'Ajuntament, Maria Truño, es tracta que es reconegui els nens com a "agents actius, amb criteris i visions capacitats pròpies."\nBarcelona es pregunta pel benestar dels seus infants\nLes enquestes intenten afinar els resultats a menys d’una setmana per al 21-D\nEsquerra i JxC, frec a frec


Ticket Restaurant®, la targeta restaurant líder a Europa\nDÓNA EL SALT\nAMB TICKET RESTAURANT\nT'interessa Ticket Restaurant?\nfes-te client online sol·licita informació\nCALCULA AQUÍ LA TEVA COMANDA AMB COMPRA DIRECTA ONLINE!\nTiquets en paper\nIndica l'import que desitges carregar en cada targeta i el nº de targetes que vols sol·licitar. Si necessites targetes amb imports diferents, usa l'enllaç inferior.\n€ Has de completar aquest camp\nHas de completar aquest camp\nTotal Ticket Restaurant ---\nImport exempt d'IVA\nImport lliure d'IVA\nL'import adquirit en Ticket Restaurant està exempt d'IVA, per tant l'IVA solament s'aplicarà a les despeses de gestió i servei (i podrà deduir-se, en tractar-se d'una despesa vinculada a l'activitat econòmica).\nAfegir targeta amb un altre import\nIndica l'import que ha de tenir cada tiquet i el nº tiquets que vols sol·licitar.\nTiquets Ticket Restaurant\nVALOR DEL TIQUET\nNº TIQUETS Has de completar aquest camp\nL'import adquirit en Ticket Restaurant està exempt d'IVA, per tant cosa l'IVA solament s'aplicarà a les despeses de gestió i servei (i podrà deduir-se, en tractar-se d'una despesa vinculada a l'activitat econòmica).\nNº EMPLEATS Has de completar aquest camp\nTIQUETS PER EMPL. Has de completar aquest camp\nAfegir tiquets amb un altre valor\nS'ha produït un error en el procés. Per favor, torna a intentar-ho. Si l'error persistís, contacta amb nosaltres en el 900 813 666.\nTotal comanda sense IVA\nCost final de la teva comanda, incloent despeses de gestió i IVA\nDETALL DE LA TEVA COMANDA\nImport en Ticket Restaurant\nTotal en Ticket Restaurant --- Import exempt d'IVA\nDespeses de gestió ---\nTotal comanda ---\nCOMPLETAR COMANDA ONLINE\nAmb el codi BIENVENIDA, fes la teva primera comanda online aquest mes i les despeses de gestió et sortiran gratis.\nExempt d'IRPF i deduïble de l'Impost de Societats\nÚnic amb pagament per mòbil Android i iPhone\nCompra-ho online i paga per targeta o transferència\nTriat Millor Servei al Client de l'Any 2018\nT'ajuda a simplificar i eliminar costos administratius per la gestió i comptabilització de les despeses de menjars.\nImport exempt d'IRPF fins a 11€ per persona i dia i deduïble en el càlcul de la base imposable de l'Impost de Societats.\nSi ets usuari de Android o d'Apple Pay, vincula fàcilment la teva targeta Ticket Restaurant i paga des del teu mòbil amb tota comoditat.\nGaudeix de la la xarxa d'ús més àmplia del mercat –més de 35.000 restaurants– i de la xarxa de restaurants que accepten MasterCard®, si tries la targeta.\nUn servei a la teva mida: sense compromisos ni import mínim, fes les teves comandes online quan prefereixis i i personalitza l'ús de les teves targetes si ho desitges.\nMÉS DETALLS SOL·LICITA MÉS INFORMACIÓ\nPaga els teus àpats còmodament: hi ha més de 35.000 restaurants adherits i la xarxa de restaurants de MasterCard® per a targeta. A més, si utilitzes iPhone, vincula la teva targeta i podràs pagar amb Apple Pay.\nRedueix el temps dedicat a tasques administratives: si sempre has hagut de justificar les despeses de menjars de forma individual, ara, gràcies a la factura única de Ticket Restaurant, la comptabilitat de les teves despeses se simplifica.\nTroba el que busques a la nostra app per a iOS i Android: tria on menjar per mapa o geolocalització, consulta el saldo i els moviments, bloqueja la targeta, contacta amb nosaltres...\nGaudeix d'interessants ofertes per estalviar en les teves despeses diàries amb Beneficio Club, el teu club d'avantatges exclusiu per ser usuari d'Edenred. Cada mes tindràs més de 50 promocions, tria la teva!\nBeneficio Club de Edenred\nAugmenta i fidelitza els teus clients: més de 200.000 persones utilitzen Ticket Restaurant per pagar els seus àpats diaris.\nDóna't a conèixer: el teu restaurant apareixerà al nostre cercador d'establiments i a l’aplicació mòbil.\nAvantatges addicionals: a través del nostre programa “FOOD” d'alimentació saludable, t'aconsellem perquè ofereixis un menú equilibrat i atractiu.\nT'acompanyem: sistema fàcil d'implantar i gestionar, amb possibilitat de gestió completa per Internet.\nControl centralitzat dels teus àpats diaris i despeses de representació.\nClaredat administrativa davant de possibles inspeccions fiscals.\nSense compromisos ni import mínim: fes les teves comandes quan vulguis i sol•licita a cada moment l'import que desitgis.\nDisposes de la xarxa d'ús més àmplia del mercat –més de 35.000 restaurants– i de la xarxa de restaurants que accepten MasterCard per a targeta.\nIntuitiva app de gestión: escoge dónde comer y consulta fácilmente el saldo y los movimientos de tu tarjeta.\nAtenció al client personalitzada i gestió còmoda de comandes en línia o per telèfon.\nSolament coneixes els tiquets?\nDescobreix la comoditat de la targeta!\nPermet fer pagaments per l'import exacte de cada transacció.\nEstalvia temps, ja que evita haver de lliurar els tiquets periòdicament als empleats.\nRecàrregues a distància, qualsevol dia i a qualsevol hora, gràcies al seu senzill sistema de gestió en línia.\nVàlida en els restaurants inclosos en la xarxa de Mastercard® a Espanya.\nVincula fàcilment la teva targeta al teu mòbil Android o iPhone i paga còmodament des del teu mòbil.\nFES-TE CLIENT ONLINE\nTargeta Ticket Restaurant®\nCOM FUNCIONA LA COMPRA I RECARREGA DE TARGETES?\nContracta les teves targetes online i indica l'import inicial que vols carregar en elles. Podràs pagar la comanda per targeta o transferència.\nLa targeta Ticket Restaurant és personal i va associada a un titular.\nSense obligació de recarregues, ni quotes, ni compromisos: recarrega les teves targetes online quan tu decideixis, amb les facilitats que et dóna el teu compte online (repetir comandes anteriors, rebre avisos de recarrega...).\nPer facilitar les recarregues, al final del procés de compra podràs crear el teu compte online.\nEl lliurament de la comanda de targetes es farà en el termini de 5 dies feiners després de rebre’n el pagament.\nLa factura serà enviada en format electrònic després de la recepció del pagament.\nI LA COMPRA DE TIQUETS?\nDemana els teus tiquets online indicant el nº de tiquets i el valor de cadascun. Per demanar un talonari per cada empleat, escull la configuració avançada. Podràs pagar la comanda per targeta o transferència.\nPer facilitar la consulta de comandes i factures, al final del procés de compra podràs crear el teu compte online.\nEl lliurament de la comanda es farà en el termini de 5 dies feiners després de rebre’n el pagament.\nEl servei de Ticket Restaurant consisteix en el subministrament de tiquets i targetes de menjar de conformitat amb la legislació vigent.\nHa de ser acceptat en qualsevol horari i sense recàrrecs, pel mateix import que es cobraria amb un altre mitjà de pagament.\nTicket Restaurant ha de ser utilitzat per al pagament del servei de menjars. No pot ser utilitzat amb cap altra finalitat ni bescanviat per diners, i ha de ser utilitzat únicament durant la jornada laboral.\nL'exempció d'IRPF s'aplica fins a 11€ per persona i dia.\nEdenred ens dóna les eines que necessitem per agilitar i simplificar la gestió del dia a dia i podem centrar-nos en el que realment ens ha de portar temps. Un servei francament útil en qualsevol situació laboral.\nJuan Polo, Realitzador i Director General en POLO Studio\nConeix millor Ticket Restaurant i resol tots els teus dubtes.


'La torre mestra', un pastitx pertorbador (Montse Virgili)\nFins fa gairebé 3 anys, el nom de Jennifer Egan era desconegut per a la majoria de lectors catalans. Només una petita secta, la que devora suplements literaris sense que n'importi la llengua, n'havia llegit alguna cosa. El reconeixement internacional per a l'escriptora de Chicago va arribar el 2011 quan va guanyar el Pulitzer de ficció per A visit from the goon squad, una novel·la poblada de vells rockers i bales perdudes que aquí es va traduir com El temps és un cabró (Edicions de 1984). Fos pel que fos, com a conseqüència del guardó, per la traducció desacomplexada del títol en català o, fins i tot, per les bones crítiques que va rebre, va aconseguir notorietat. Aquell tipus de reconeixement que alimenta l'orgull de llibreters i lectors que encara es gasten bona part del sou en llibres. Un parell d'anys més tard, Edicions de 1984 edita una novel·la anterior de Jennifer Egan, La torre mestra, publicada el 2006 als Estats Units. Sota el títol amb tuf d'exemplar de gènere fantàstic, s'hi amaga una novel·la ambiciosa en què conviuen tres històries unides pels personatges que farceixen les novel·les d'Egan. Fracassats, individus perduts a la recerca d'una segona oportunitat, tant protagonistes com secundaris, formen un caràcter únic que presideix les seves novel·les.\nL'argument central l'ocupa la història del Danny i el Howie, una parella de cosins que veuen transformada la seva vida a partir d'un episodi tràgic. Quan eren petits, el Danny va tancar el cosí en una cova durant tres dies. A partir d'aquella experiència, el Howie s'endinsa en una espiral de drogues i l'envien a un reformatori. Vint anys més tard es retroben. El Howie s'ha convertit en un empresari d'èxit que construeix un hotel dins la torre d'un castell mig abandonat del centre d'Europa. Aïllat del món i les noves tecnologies, l'hotel vol convertir-se en un lloc per recuperar "la imaginació perduda" de la infància. Per la seva banda, el Danny, fart de la vida a Nova York, té ganes d'emprendre una nova aventura. Després d'anys sense saber res del seu cosí, decideix anar a ajudar-lo i, d'alguna manera, esborrar la culpabilitat que conserva des de l'incident. Aquest argument rocambolesc surt del tupí del Ray, un presidiari que s'apunta a un taller d'escriptura que organitza el centre penitenciari. Vol allunyar-se del seu company de cel·la i acostar-se a la Holly, la professora d'escriptura que li fa perdre el nord. Una exionqui que, al seu torn, intenta redimir-se del passat amb la literatura.\nÉs així com Egan lliga tres històries dins de la novel·la, en què els gèneres literaris també es barregen. A La torre mestra hi conviuen un conte de fantasmes, el relat de ciència-ficció i la crònica social. La relació dels dos cosins, dins de l'espai asfixiant i laberíntic de la torre, és l'argument que ocupa més pàgines en la novel·la. Egan, pel broc gros i amb l'imaginari medieval com a referent, relata la supervivència del Danny enmig del grup d'adeptes a la causa del Howie que restaura l'antic castell. A mig camí entre una pel·lícula d'Indiana Jones, l'estètica de Joc de trons i el desconcert oníric d'un film a l'estil d' Inception, La torre mestra és un pastitx pertorbador. La tradició europea es representa amb el personatge de la baronessa Ausblinker, propietària de la torre. Qui ha de ser la figura amenaçant exhibeix el punt estrafolari i inofensiu dels quadres enormes de comtes i duquesses a qui se'ls mouen els ulls. Entre el somni i la realitat, la bogeria amenaça tots els personatges, que d'una manera o una altra han perdut la llibertat. Com diu la Holly, la professora del taller literari, el que pretén amb les classes és "crear una porta" dins de la ment dels alumnes perquè puguin escapar-se. Que comprin els drets de La torre mestra i en facin una pel·lícula ben americana. Serà un èxit.


Cultius Culturals: Bring them back!\nRecentment ens hem fet ressò a la nostra pàgina de Facebook de la nova campanya d'Act Click i Metaxa: Bring Them Back!, una iniciativa en xarxa per al retorn de les escultures del Partenó d'Atenes i la reunificació del monument.\nAmb el suport de la Universitat d'Atenes, l'Institut d'Educació Tecnològica de Kalamata, el Comitè Finès per a la Restitució de les Escultures del Partenó i el Comitè Suís pel Retorn dels Marbres del Partenó; aquesta e-petició vol recollir un milió de firmes per tal de presentar la disputa davant del Parlament Europeu, però quin és exactament el problema amb les escultures del Partenó?\nSi visiteu Atenes, al capdamunt d'un turó hi podreu visitar l'Acròpolis, l'antiga ciutadella amb funció defensiva on hi havia els llocs de culte i que el 1987 fou declarada Patrimoni de la Humanitat per la UNESCO. Entre els elements més coneguts de l'Acròpolis d'Atenes hi ha la monumental porta d'entrada anomenada Propileus, el Temple de Nike Àptera, el Teatre de Dionís, l'Erectèon i el Temple d'Atena Pàrtenos, més conegut com a Partenó. Però a Atenes, encara que visiteu el nou Museu de l'Acròpolis, amb prou feines hi podreu contemplar la meitat de les escultures d'aquests antics temples. Si heu acabat la vostra visita a la capital grega i encara voleu veure la resta d'escultures del Partenó haureu de comprar un altre bitllet d'avió i anar al Museu Britànic de Londres.\nFa ja 200 anys que temple i escultures es troben separats i el motiu té nom i cognom (i títol nobiliari): Thomas Bruce, setè Comte d'Elgin. Com a ambaixador britànic a l'Imperi Otomà, que en aquells moments dominava el territori grec, Thomas Bruce va arribar a un acord amb l'Imperi per tal d'estudiar i documentar les escultures de l'Acropòlis; però en assabentar-se que part dels vells marbres eren reutilitzats en la fortificació del recinte (durant l'ocupació de la península grega els otomans van haver de fer front als venecians i més tard als propis grecs lluitant per la seva independència) Lord Elgin va dur l'acord un pas més enllà i el 1801 començà a emportar-se materials del Partenó i dels edificis del voltant.\nEl seu souvenir en tornar al Regne Unit consistia en 17 escultures dels frontons del Partenó, 15 mètopes del fris exterior representant la batalla entre Làpites i centaures, 75 dels 160 metres de fris intern del Partenó i una cariàtide de l'Erecteion, a banda d'altres fragments arquitectònics de la resta d'edificis del turó. L'arribada de les escultures, però, no va ser rebuda amb igual interès per part de tota la població, més per una qüestió de no complir amb els ideal estètics d'altres col·leccions en millor estat o pel fet de ser objectes valorats pels barbàrics turcs i no pas per l'espoliació en sí, i no va ser fins més d'una dècada després que el 1816 el Parlament ho adquirí tot per 35.000 lliures.\nDurant molts anys el Regne Unit ha mantingut el seu control sobre aquestes escultures justificant-se amb que Atenes no comptava amb les infraestructures necessàries per a una millor conservació que la que pot oferir el Museu Britànic, però aquest punt ara sembla resolt amb el nou Museu de l'Acròpolis. Ara bé, si l'objectiu no és “reconstruir” el Partenó sinó traslladar les escultures d'un museu a l'altre; és aquest realment un argument de pes en favor dels grecs? Sent un conjunt escultòric de gran importància per a tota la cultura europea, no només per als grecs, realment canvia la percepció o és més satisfactori espiritualment pagant 5€ per veure'l en un museu a Atenes que veure'l gratuïtament a una de les ciutats europees amb més afluència de turistes. És a dir, aquest projecte té un interès merament cultural o es tractar d'augmentar els ingressos en turisme (i això s'aplica als dos bàndols)?\nPartenó amb el nou Museu de l'Acròpolis al fons. Font: Web del Museu de l'Acròpolis\nAltres arguments que presenten els líders polítics britànics són l'adquisició de les escultures dins dels marges de la legalitat amb un contracte signat amb el govern del territori grec en l'època. No podríem parlar per tant d'espoliació, tot i que l'existència d'aquest contracte és aigua tèrbola. A més, tot i que la campanya només demana específicament el retorn de les escultures del Partenó i no les de la resta d'edificis de l'Acròpolis; els anglesos insisteixen en que això podria obrir una porta per a altres reclamacions que buidarien els grans museus europeus i americans.\nPer la seva banda Grècia insisteix en que altres reclamacions no tindrien cabuda donada l'especial importància del Partenó com a monument de valor universal. les diverses peces del Partenó escampades arreu de món constitueixen una única obra d'art que cal reunificar per tal de restablir elements orgànics que ara careixen de cohesió, homogeneïtat i historicitat; però que un cop retrobades al seu lloc d'origen oferiran una major interpretació i comprensió del conjunt. Còpies dels marbres servirien per mostrar l'influencia i deferències de l'art grec en la cultura europea mentre que el context al qual pertanyen els originals no podria ser mai recreat al Museu Britànic.\nEtiquetes de comentaris: arquitectura, art, conflicte, conservació, cultura, debat, escultura, Europa, Grècia, història, Londres, memòria, monumentos, museums, patrimoni, turisme


El Plenari és l'òrgan màxim de decisió del CoNCA. Actualment en forma part:\nCarles Duarte i Montserrat President (Barcelona, 1959) Poeta i lingüista. Va ser col•laborador de Joan Coromines al Diccionari etimològic i complementari de la llengua catalana. La seva obra poètica ha estat traduïda a diverses llengües i ha merescut els premis Rosa Leveroni, Vila de Martorell, Crítica “Serra d’Or” i el Nacional de la Crítica. Ha rebut la Creu de Sant Jordi i és cavaller de les Arts i les Lletres de la República Francesa. També ha estat distingit per l'APPEC i l'ACPC. Actualment és director de la Fundació Lluís Carulla i membre del Consell de Cultura de Barcelona i de la Junta de la Coordinadora Catalana de Fundacions. És ex-secretari general de la Presidència de la Generalitat.\nGemma Sendra i Planas Vicepresidenta primera\n(Barcelona, 1960) Llicenciada en Filosofia i Lletres. Ha estat gerent de la Fundació i Consorci del Gran Teatre del Liceu i del Museu d’Art Contemporani de Barcelona (MACBA) i directora del Recinte Històric de Sant Pau. Va assumir la direcció adjunta de continguts del Fòrum Universal de les Cultures. Ha elaborat nombrosos projectes culturals entre els que destaquen les propostes de pla estratègic per al Museo de Arte Reina Sofia i de creació del Pla de Biblioteques públiques de Barcelona. Docent habitual del màster en Gestió Cultural de la Universitat Pompeu Fabra i assessora de l’AECID del Ministerio de Asuntos Exteriores y de Cooperación.\nDavid Albet i Sunyer Vicepresident segon\n(Mérida, Veneçuela, 1955) Músic, fundador i director artístic del conjunt de música contemporània Barcelona 216. Ha estat director del Festival de Músiques Contemporànies de Barcelona, professor de Conjunt Instrumental i Cap del Departament de Clàssica i Contemporània de l’Escola Superior de Música de Catalunya ESMUC. Ha estat responsable de la programació de música de cambra de l’Auditori de Barcelona a partir del 2006. Com a intèrpret de flauta ha tocat entre d’altres a la Orquestra Simfònica de Catalunya i Nacional de Barcelona i a la Orquestra del Gran Teatre del Liceu.\nMercè Gisbert i Cervera Secretària\n(Tortosa, 1964) Doctora en Ciències de l’Educació i professora titular del departament de Pedagogia de la Universitat Rovira i Virgili. Ha estat directora de l’Institut de Ciències de l’Educació i Vicerectora de Política Docent i Convergència del Pla de l’Espai Europeu d’Educació Superior (EEES). Experta en cultura popular i tradicional a les Terres de l’Ebre. És vicepresidenta de l’Agrupació Musical Senienca. Coordinadora del Certamen Internacional de Bandes de Música “Vila de La Sénia” i del Concurs Internacional per a Joves Compositors de música per a banda “Vila de La Sénia”. Directora acadèmica dels cursos d’estiu sobre “Direcció de Banda”. Ha estat membre del Patronat de l’Institut Ramon Muntaner. És membre del Consell Escolar de Catalunya.\nPilar Parcerisas i Colomer Membre del Plenari\n(Manresa, 1957). Crítica d'art i curadora d'exposicions. Doctora en Història de l'Art i llicenciada en Ciències de la Informació. Membre fundadora del diari Regió 7. Ha comissariat nombroses exposicions, entre elles: Idees i Actituds. Entorn de l'art conceptual a Catalunya, 1964-1980 (1992), Dalí. Afinitats Electives (2004), Man Ray, llums i somnis (2008) i Il•luminacions. Catalunya visionària (2009). Ha publicat Art & Co. La màquina de l'art (2003), Conceptualismo(s). Poético, políticos y periféricos. En torno al arte conceptual en España, 1964-1980 (2007) i Duchamp en España (2009). Ha escrit guions per al cinema, entre ells destaca el llarg L’última frontera (1992). Ha estat presidenta de l’Associació Catalana de Crítics d’Art.\nIsona Passola i Vidal Membre del Plenari\n(Barcelona, 1953) Llicenciada en Història Contemporània. Productora, guionista i directora cinematogràfica. És fundadora de Massa d’Or Produccions amb la que ha realitzat llargmetratges documentals i tvmovies entre els que destaquen El Mar (1999), Mirant al Cel (2008) i Pa Negre (2010). Ha dirigit el documental Catalunya-Espanya. És presidenta de l’Associació de Productors Independents del Mediterrani (APIMED) amb seu a Barcelona. És membre del Patronat de la Universitat Oberta de Catalunya. Exerceix la docència en l’àmbit del guionatge cinematogràfic a la Facultat de Ciències de Comunicació Blanquerna de la URL.\nConsulta la llista de membres que n'han format part en el passat


Un octubre solidari i ple de contrastos al Museu Deu\nIniciInformacióUn octubre solidari i ple de contrastos al Museu Deu\nCom ja és habitual, el Museu Deu inicia el mes d’octubre amb activitats pedagògiques. Les sales del museu s’omplen d’infants que experimenten, juguen i aprenen amb les obres d’art d’aquest important equipament museístic vendrellenc.\nContinuant amb l’entramat solidari, el dijous 7 d’octubre tindrà lloc l’acte de la Primera Setmana de La Mallola. La Mallola és una xarxa formada per set iniciatives de l’economia social i solidària que intercooperen per promoure el desenvolupament local i la transformació ecosocial de la comarca. A les sis de la tarda tindrà lloc a la Sala de les Catifes del Museu Deu la conversa amb Marc Talavera del Col·lectiu Eixarcolant i els grups de consum agroecològic Les Garrofes i el Poniol. L’acte és obert a tothom, però cal inscripció prèvia a coopcamp.cat/agenda.


Sistema Spirio De Steinway & Sons, Et Sorprendrà\nQuè és Spirio?\nSistema d’interpretació automàtica d’alta resolució, el nostre piano tocarà només, no reproduirà música gravada, si no que les tecles tocaran soles, com si les estigués tocant el pianista que va gravar la seqüència\nSpirio no grava el so, grava els impulsos de les tecles\nCom funciona Spirio?\nSPIRIO és el primer sistema d’interpretació automàtica d’alta resolució que fa honor al nom de STEINWAY & SONS. Aquesta obra mestra de precisió, tecnologia i artesania li ofereix una experiència musical mai viscuda, que no té res a envejar als espectacles en viu. N’hi ha prou amb un simple toc en l’iPad® perquè el Spirio de vida al piano Steinway.\nMúsica clàssica, jazz o pop, tango, boogie-*woogie o soul, des de Mozart, Liszt o Tchaikovsky fins als Beatles, Coldplay o Adèle. Decideixi què vol escoltar a cada moment. La biblioteca de música Spirio conté més de 130 hores de contingut amb més de 2000 arxius de música disponibles en el catàleg principal de música i continua creixent cada mes.\nHi ha tres punts importants: Spirio és un piano Steinway & Sons totalment acústic amb el mateix nivell d’artesania que s’empra en cada piano fabricat per la companyia. En segon lloc, s’ha utilitzat una tecnologia perfeccionada única per a capturar un rang de delicadesa i de matisos que no havia estat possible fins ara perquè el piano reprodueixi amb total fidelitat als artistes i les seves obres. En tercer lloc, els usuaris tenen accés a tot el repertori d’alta resolució gravat en els estudis Steinway & Sons a través d’una llista de més de 1.700 artistes Steinway, exclusivament creada per al Steinway Spirio.\nExisteixen altres sistemes com Spirio?\nSPIRIO és el primer sistema de reproducció automàtica d’alta resolució de la marca STEINWAY & SONS. Una obra d’art que convertirà qualsevol estada en un una sala de concerts que no tindrà res a envejar a un espectacle en directe.\nAmb només un iPad, el seu SPIRIO cobra vida i tindrà a l’abast més de 130 hores de música amb més de 2000 arxius entre vídeos i títols de diferents gèneres que s’actualitzen mensualment per a ús i gaudi del seu usuari. Música clàssica, jazz o pop, tango, boogie-*woogie o soul, des de Mozart, Liszt o Tchaikovsky fins als Beatles, Coldplay o Adèle: amb el SPIRIO sentirà que acudeix a un concert en viu dels seus artistes favorits i podrà gaudir de tots els matisos, colors i passió que aporten aquests a les seves interpretacions.\nEl STEINWAY SPIRIO és una obra mestra que representa l’excel·lència, tradició i tecnologia d’aquesta marca. Un instrument que serà capaç de transportar-te als més espectaculars auditoris i als millors concerts. Amb ell podrà gaudir amb exactitud de l’essència de més de 1.700 artistes Steinway interpretant les seves peça favorites i creades en exclusiva per a SPIRIO.\nEl Steinway SPIRIO | r\nEl Steinway SPIRIO | r és el primer i únic piano d’interpretació automàtica d’alta resolució que també integra un sistema d’enregistrament. Amb el no sols pot escoltar les interpretacions dels mes grans Artistes Steinway, podrà gravar en viu i reproduir-ho de fidel i rigorosa, i amb una eina d’edició única en el món amb solo el seu iPad.\nAmb un SPIRIO |r podrà experimentar una dimensió completament nova. Pot tocar un piano de cua Steinway & Sons, deixar que la seva Spirio toc i gaudir de l’inimitable so d’un Steinway, gravar el seu piano tocant en el format d’alta resolució propi de Steinway i perfeccionar els seus enregistraments usant les funcions d’alta resolució integrades en l’App de la seva iPad Spirio úniques en el món.\nMODELS DE PIANO DISPONIBLES PER A SISTEMA SPIRIO:


Ribes i les Roquetes, 1950 – 1975\nRedacció Sant Pere de Ribes 19-03-2019 18:29 Lectures 3075\nSant Pere de Ribes recull la seva memòria històrica a través d'un segon documental. EIX\nL’Ajuntament de Sant Pere de Ribes ha donat continuïtat al projecte iniciat fa uns anys per recuperar la memòria històrica local i presenta ara un segon documental “Ribes i les Roquetes, 1950 – 1975” que complementa el seu antecessor “Recordis Ribes, 1930 – 1950”. Tot dos són un recull d’entrevistes en format audiovisual a veïns i veïnes que varen viure l’abans i després de la guerra civil espanyola.\n“Ribes i les Roquetes, 1950-1975”, que s’ha fet amb la mateixa vocació de mantenir viva la memòria i amb la novetat de documentar per primera vegada oralment la història del naixement i el desenvolupament del nucli de les Roquetes, es projectarà públicament els divendres 22 i 29 de març, a les 6 de la tarda, al Centre Cívic l’Espai de les Roquetes i al Centre Cultural el Local de Ribes, respectivament. A la presentació hi assistirà l’alcaldessa de Sant Pere de Ribes, Abigail Garrido, així com d’altres representants municipals, i el director de la segona entrega, el periodista i músic, Esteve Molero, entre d’altres. El nou audiovisual, amb nous testimonis de Ribes i de les Roquetes que aporten i amplien el coneixement i l’experiència de fets històrics locals, ha estat publicat en un doble DVD que inclou la reedició de “Recordis Ribes”, que va tenir molt èxit i es va exhaurir de seguida. Dissenyat per Gerard Gómez i editat per Audiovisuals de Sarrià, es podrà adquirir els dies de la presentació i també online (http://www.estevemolero.com/botiga/) a un preu de 20€. D’igual manera, també es podrà comprar en posteriors presentacions que s’estan programant pel mes de maig.\n“Recordis Ribes” és una producció feta l’any 2011 per part de l’Ajuntament, realitzada per Magí Fortuny, Carles Miret i Miquel Obenza i la col·laboració de Canal Blau/Maricel Televisió. El reportatge es va fer amb el recull d’una vintena d’entrevistes a ribetans i ribetanes que expliquen els seus records de la guerra civil, la supervivència en temps de postguerra, la vida de casa a la plaça, l’educació, l'economia, les festes populars i la recerca de recursos, entre d’altres. La gravació va ser un encàrrec del Consistori en motiu de la posada en marxa de l’arxiu de testimonis de la història oral del municipi.\nLa sèrie documental permet a l’espectador poder analitzar com ha evolucionat Ribes i les Roquetes durant els últims anys.\nEls enregistraments restaran com a document videogràfic testimonial per recordar, des de la subjectivitat, diverses dècades de la vida local. Els costums, l’organització familiar, l’economia domèstica, el dia a dia, la feina… Tot aquest material, hores i hores d’entrevistes, es pot consultar a l’Arxiu Municipal.


Rubens Figueiredo i Bernardo Kucinski presenten llibres\nEls escriptors Rubens Figueiredo i Bernardo Kucinski exemplifiquen la diversitat de la literatura brasilera, encara molt desconeguda a Espanya\nDimecres, 15/05/2013 | Actualitzat el 17/05/2013 a les 16:01 CEST\n¡Ràpid, digueu els tres primers escriptors brasilers que us vinguin al cap! Penseu, penseu. Tres noms. ¿No? Una pista: l'autor de 'L'alquimista' ho és. ¡Molt bé! Ja teniu el primer: Paulo Coelho, un dels grans supervendes de la història. ¿Us atreviu amb el segon? Una dona, amb nom i aspecte de dama sofisticada, que va tenir ampli predicament entre la intel·lectualitat pàtria els 90. Exacte: Clarice Lispector. ¿Se us en acut un tercer? Si no, no us preocupeu. Podem donar la hipòtesi per comprovada: tantes coses que sabem sobre el Brasil, tant que ens fascina aquest país que és gairebé un continent, i respecte a la seva literatura anem més aviat despistats.\nPerò aquest any tenim l'ocasió perfecta per posar remei a aquest desconeixement: el Brasil és el convidat d'honor de la Fira del Llibre de Frankfurt, la més important del sector, i no pensa desaprofitar l'oportunitat de demostrar que té molt més per oferir que platja, ritme i filigranes futbolístiques. La cita serà a l'octubre, però fins que arribi aquest moment, en què les lletres brasileres estaran dia sí i dia també en les seccions culturals de la majoria de diaris del món, val la pena aprofitar que dos dels autors brasilers més interessants han arribat a les llibreries espanyoles per sembrar la llavor de la curiositat per una literatura tan rica i diversa com el país que l'ha engendrat.\nEls autors en qüestió són Rubens Figueiredo (Rio de Janeiro, 1956) i Bernardo Kucinski (São Paulo, 1937) --guanyador el 2011 i menció d'honor el 2012, respectivament, del premi Portugal Telecom, un dels més importants en llengua portuguesa-- i van visitar Espanya a les portes de la primavera, convidats per Rayo Verde, l'editorial que s'ha decidit que deixin de ser uns desconeguts en aquestes latituds. A les antípodes un de l'altre pel que fa a personalitat, trajectòria vital i projecció pública, comparteixen, no obstant, la voluntat de convertir la ploma en un ariet capaç d'enderrocar els murs que aixeca el sistema per amagar la injustícia i assetjar la dignitat.\nDebut en espanyol\nLa Barcelona que rep Rubens Figueiredo és freda i plujosa i no convida en absolut a passejar-hi, encara que això no és obstacle perquè l'escriptor accepti la proposta del fotògraf de sortir al carrer i pujar al primer autobús que passa. Potser perquè és la imatge que casa més bé amb el seu llibre, 'Passatger del final del dia', o potser perquè la timidesa que s'endevina darrere la seva extrema amabilitat li impedeix oposar resistència. En qualsevol cas, quan s'asseu a parlar d'aquesta obra que suposa el seu debut davant el públic espanyol, tot i que és la vuitena que escriu, ho fa amb un punt d'eufòria per l'aventura viscuda. No sol fer coses així per promocionar els seus llibres.\n“No m'agrada el moviment. La meva editora brasilera diu que és necessari perquè es coneguin els llibres. 'Doncs encarregui-se'n vostè', li responc. Jo confio en ella”r;, exposa. Potser no li agrada la idea de promocionar els seus llibres, d'haver de fer coses especials per vendre'ls, però és evident que li agrada parlar-ne. O que simplement li agrada parlar, en general. I escoltar. Compensa així les hores de soledat i silenci que li imposa la seva professió de traductor, amb què es guanya la vida, juntament amb les classes de portuguès que fa tres nits a la setmana en un institut públic de Rio. “Al Brasil és gairebé impossible viure de la literatura. Però no em queixo: no és dolent per a un escriptor viure com les altres persones. Si no es té una vida real, és impossible escriure sobre la vida real”r;, argumenta.\nLa seva està enganxada al carrer. “Sóc professor des de fa 28 anys, i els meus alumnes pertanyen al grup més pobre de la població --explica--. M'agrada molt la meva feina: aprenc més del que ensenyo. Els meus alumnes m'han aportat molt més que qualsevol llibre que jo hagi llegit”r;. Dels milers d'hores compartides amb ells surt aquest 'Passatger del final del dia' que li va donar el premi Portugal Telecom el 2011, un reconeixement que li obrirà les portes de diversos països, ja que suposarà la traducció d'una obra que, fins ara, no havia sortit de l'àmbit lusòfon. Un llibre, doncs, que suposa obertura. Però també tancament.\n“Vaig començar a escriure'l als 50 anys. Ara en tinc 57, i he estat tot aquest temps escrivint-lo i reescrivint-lo, perquè suposa la consolidació de tota la meva experiència vital, la plasmació de la meva manera de veure la vida. Jo sóc de classe mitjana, mitjana-baixa potser, però els meus alumnes són de classe molt baixa, molt, molt baixa. I la relació amb ells ha fet que em plantegi constantment el perquè de la desigualtat social, què hi ha en l'interval entre una classe i una altra, què construeix aquesta distància. Aquest llibre indaga en això”r;.\nEl protagonista, Pedro, viatja en autobús per passar el cap de setmana amb la seva nòvia, que viu en un dels barris més pobres i conflictius de Rio. El canvi de paisatge i la lectura del llibre que l'acompanya en el trajecte, un relat del pas de Darwin pel Brasil, el portaran a prendre consciència, gairebé sense voler, dels mecanismes que utilitza el sistema per perpetuar la desigualtat, universals en temps i lloc. “Sóc un home que viatja poc, però crec que puc afirmar que el que dibuixo al llibre passa a tot arreu del món”r;, diu gairebé xiuxiuejant. Figueiredo parla baixet i en un peculiar portunyol, però, contra pronòstic, aconsegueix mantenir en tot moment l'atenció de l'interlocutor: la sinceritat i la noblesa del que diu i de com ho diu calen en qui té davant. El mateix exactament es podria dir del seu llibre. Autor sense escarafalls, tot i els premis; traductor sense escarafalls, tot i ser considerat un dels que coneixen més bé Tolstoi; llibre sense escarafalls, tot i el seu exquisit domini del llenguatge i la innovació formal.\nBernardo Kucinski és una altra cosa. Des de la planta, d'aristòcrata de sang vermella, fins al to de veu, aspre i amb un punt d'exigència que porta a pensar que no li costaria donar ordres i sí acceptar-les. La seva trajectòria professional ho confirma: periodista sense pèls a la llengua ni por de la polèmica, va fundar destacats diaris alternatius al seu país i el 1970 va marxar a la Gran Bretanya, on va col·laborar amb mitjans com 'The Guardian' i la BBC. De tornada al Brasil poc després, va combinar el periodisme actiu amb la docència, i va començar a col·laborar amb el Partit dels Treballadors de Lula, a qui va assessorar en el seu primer mandat, entre el 2002 i el 2006.\n“L'arribada de Lula al poder va ser una revolució: ¡un operari elegit president en una societat esclavocràtica! Hi vam arribar amb moltes ganes. I jo tenia una feina molt especial: feia un informe analític diari, el primer que llegia Lula cada matí, en la línia de les 'Cartas ácidas' [amb aquest nom es van recollir en un llibre] que li havia enviat durant anys com a periodista. Tenia una relació directa amb ell. Però amb el temps em va incomodar una cosa: jo era allà al poder, i em feia amb militars que entraven i sortien, i quedaven amb mi per xerrar... I la qüestió de la meva germana desapareguda m'estava menjant per dins”r;, explica.\nLa seva germana i el seu cunyat van ser víctimes de la dictadura militar que va oprimir el Brasil entre el 1964 i el 1984. Un dia del 1974 van treure a passejar el gos i se'ls va empassar la terra. Van desaparèixer. Els van fer desaparèixer. Per això Kucinski va tornar al Brasil. Per això ha afegit una obra de ficció a la quinzena de títols d'assaig econòmic, periodístic i polític que l'han convertit en intel·lectual de referència i flagell de governants al seu país. “Quan la meva germana va desaparèixer, no vaig poder escriure sobre això. Sempre hi havia un impediment íntim per fer-ho. Primer hi havia massa feina: enviar cartes, visitar associacions que ens poguessin ajudar a trobar-la... I, després, la vaig matar. M'ho deia un familiar d'un desaparegut xilè a qui vaig entrevistar a Londres: `Ells ens obliguen a matar-los'. I és així, també em va passar a mi: hi va haver un dia que vaig matar la meva germana i vaig oblidar l'assumpte per poder tirar endavant”r;.\nPerò l'assumpte seguia allà, i al final va decidir abordar-lo a través de la literatura. “Havia de ser d'aquesta manera. Jo m'havia quedat la biblioteca del meu cunyat, la part de l'herència familiar que li corresponia a la meva germana... Les culpes es van acumulant, i aquesta mena de sentiments només es poden expressar així, no serveix la mera exposició d'uns fets”r;. La catarsi va ser 'Les tres morts de K', on la K remet a Kucinski i remet a Kafka, en qui és inevitable pensar al llegir la història d'aquest pare que busca la seva filla desapareguda.\n“Com la nostra literatura, la nostra dictadura és poc coneguda --lamenta el periodista--. Potser perquè, a diferència del que va passar a Xile o l'Argentina, a penes hi va haver 500 morts i sempre es va intentar mantenir l'aparença de democràcia. Però el segon ordre de repressió, el de les depuracions i les llistes negres, va afectar més de 50.000 persones”r;, denuncia. La Comissió de la Veritat que la presidenta Dilma Roussef va instaurar el 2012 per investigar aquests crims hauria de servir per tancar ferides, però Kucinski no hi confia. “L'Estat vol acontentar les víctimes, però sense crear problemes”r;, sentencia.\nAixí que, contra la falta de valentia governamental, literatura. I també per conèixer la realitat del país de moda, el que subjau sota el miracle econòmic. Que la tinta pot proporcionar més plaer que la caipirinha.


‘Els Dijous Cooperactius. Mirades innovadores a l’acció social’ | Notícies TGN - Notícies de Tarragona Diari Digital\nArcadi Oliveres en una de les sessions del cicle de l’any passat./Cedida\nAquest dimarts 1 de març a les 16 h, el Centre de Cooperació al Desenvolupament “URV Solidària”, junt amb l’àrea de cooperació de l’Ajuntament de Tarragona i l’àrea de serveis a la ciutadania de l’Ajuntament de Reus, donen el tret de sortida a l’edició 2016 del cicle de conferències i de sensibilització dels Dijous Cooperactius.\nSota el títol de “Mirades innovadores a l’acció social” donen la possibilitat de conèixer diferents visions sobre les noves formes d’acció social. Amb el context actual, en l’àmbit nacional i internacional, de canvis de paradigma, mobilitzacions i una societat en constant moviment, és important fer arribar a la comunitat universitària, i a la societat en general, una aproximació del que passa en l’àmbit social, el perquè i el com de moltes coses, des de diferents perspectives, plantejaments i posicions.\nAl llarg de sis sessions, que tenen llocs els dies 1, 3, 8, 10, 15 i 17 de març, es tracten diferents iniciatives, projectes i il·lusions vers la innovació i incidència social. De les que podem destacar la sessió del fotoperiodista tarragoní David González “un objectiu compromès”, la participació del Nan Casteller “un projecte viable amb responsabilitat de 360 greus” o la xerrada de l’ONGD Proactiva Open arms “la llum del mar”, entre d’altres.\nLes sessions estan obertes, a més a més de la comunitat universitària, al públic en general, a la ciutadania i es faran, a Tarragona, a l’Espai Jove Kesse i, a Reus, al Casal de les Dones.\nA la primera de les sessions, d’aquest dimarts a les 16 h a l’Espai Jove Kesse, es parlarà dels “Horts Socials URV. Un projecte per a la innovació social”, on la Clàudia Egea, Thays Ricarte i Susana Borràs, tres de les promotores del projecte, faran una aproximació al significat real i efectiu de la iniciativa universitària i de ciutat, vinculada a molts col·lectius diferents.\nUs deixem l’enllaç del web dels Dijous Cooperactius amb tota la informació de cada sessió.\nSessió amb la Campanya del Mil·lenni de les nacions unides, edició de l’any 2014./Cedida


Macián: "Marco i Compromís han forçat una coartada per a no donar la cara per l'apagada de les Càmeres"\nGrup Popular Dissabte, 7 de Octubre de 2017\nEl portaveu popular adjunt, Juan José Pérez Macián considera que l'alcaldessa Amparo Marco i el seu soci de govern Compromís han ordit una coartada durant una setmana per a no donar la cara per l'apagada de les càmeres de seguretat de l'Ajuntament.\nMacián: "Tot i la investigació policial, encara queden molts dubtes en l'aire. L'absència d'imatges al circuit de videovigilància interior de l'Ajuntament, -perquè les càmeres de seguretat es van fondre a negre entre el 13 i el 28 de setembre, sospitosament a 2 dies abans de l'assalt a l'Ajuntament-, ha fet que no s'haja pogut provar cap de les dues hipòtesis que estudien els agents ".\n"PSOE i Compromís s'aferren a la hipòtesi del salt entre terrats fins a arribar a la de l'Ajuntament, perquè l'altra hipòtesi, la de l'accés per l'interior del propi consistori, els deixa als peus dels cavalls".\n"És humana i políticament comprensible la seua postura, però la hipòtesi d'haver pujat per les escales o per l'ascensor segueix sent igual de vàlida perquè no hi ha càmeres que demostren el contrari".\nMacián conclou: "Estant en nivell 4 d'alerta antiterrorista, cóm és possible que ningú ordenara revisar el funcionament dels dispositius de seguretat de l'Ajuntament amb anterioritat?


Us proposem diversos recorreguts per fer una mirada panoràmica des de les alçades\nUn noi fotografiant la ciutat des dels búnquers del Carmel FRANCESC MELCION\nBarcelonaQuan no es pot caminar més enllà dels límits de la ciutat, cal pensar en tres dimensions i descobrir la Barcelona vertical, la dels turons, els gratacels, els telefèrics i les talaies. Us convidem a enfilar-vos sobre la trama urbana i descobrir així una ciutat que amaga més d’un skyline, amb moltes sorpreses ocultes a la vista de tots. Això sí, prepareu-vos per fer exercici, perquè per arribar a molts dels miradors d’aquest reportatge la millor manera de fer-ho, si no l'única, és caminar (tot i que molts són accessibles per a tothom, i gairebé sempre hi ha alguna manera d’escurçar una part del trajecte, si no voleu o no podeu caminar).\nHeu de tenir en compte un parell d’idees abans d’iniciar les vostres ascensions als cims barcelonins, a més: i és que a Collserola i Montjuïc no hi ha gaires llocs on poder comprar res de menjar o anar al lavabo, perquè amb la pandèmia s’han tancat alguns equipaments. Un altre advertiment que heu de tenir present és que en les dues zones les distàncies enganyen, i és fàcil que acabeu caminant molt més del que teníeu previst. Hem omès en aquest reportatge algunes de les propostes clàssiques que ara mateix, ai las!, són tancades, com el monument a Colom o la Sagrada Família o la Torre de Collserola, però recordeu que a més de tenir parcs i espais visitables amb bona vista, Barcelona és també una ciutat de terrats, i sovint des de qualsevol casa podeu gaudir de paisatges insospitats en altres urbs més planes.\nL'observatori Fabra i la ciutat als peus Marc Rovira\nUna torre i moltes vistes\nComencem per tot un castell, o almenys un castell de nom, perquè la Torre del Baró no és una edificació medieval, sinó l’estructura d’un hotel que no es va arribar a inaugurar mai, i que havia de ser part d’una urbanització sofisticada, una mica a l’estil de la del Parc Güell, a inicis del segle XX. Hi va haver, però, una Torre del Baró real, desapareguda a la Guerra de Successió. Sigui com sigui, hi podeu accedir en cotxe, o hi podeu arribar baixant al metro de Roquetes i pujant unes quantes escales –tranquils, un tram són automàtiques– o amb el bus 127. L’esforç val la pena; en un dia clar gaudireu no només d’una vista meravellosa sobre la ciutat i fins al Maresme, que per si mateixa ja justifica la visita, sinó també d’una altra, molt més desconeguda, sobre els barris de Torre Baró i Ciutat Meridiana, als quals podeu arribar caminant pel sender que surt cap a la dreta del castell i passa darrere del restaurant El Cordero-El Mirador (el nom n’explica clarament l’oferta). Aquests dos barris, i el de Vallbona, que travessa la Meridiana, són obra dels esforços i la lluita dels seus veïns i amaguen entre els seus forts desnivells travessats per carrers serpentejants unes altres vistes privilegiades: des de la plaça balconada que hi ha a la sortida del metro de Ciutat Meridiana podeu arribar a veure el Montseny, i a tocar de l’estació de Torre Baró hi trobareu un petit funicular, amb només tres parades i gratuït, que ajuda els veïns a superar els desnivells.\nEls clàssics de Collserola\nLes vistes i els miradors de la serra de Collserola i el seu parc natural mereixerien per si mateixos no ja un reportatge sinó un llibre, però un bon punt per començar a explorar-les és la carretera de les Aigües, el passeig panoràmic marcat pel trajecte d’una de les antigues conduccions d’aigua a la ciutat que tants ciclistes i corredors estimen i visiten el cap de setmana. Si hi aneu entre setmana podreu fruir molt més assossegadament tant de la natura com de l’espectacular vista sobre la ciutat. Hi podeu accedir amb el funicular de Vallvidrera, en cotxe, aparcant al pla dels Maduixers, o pujar caminant des de la plaça del Doctor Andreu, cosa que us recomanem, perquè així podeu aturar-vos a fer una copa o bé al Merbeyé, o bé al Mirablau, i contemplar mentre es fa fosc la vista que va immortalitzar Loquillo a Cadillac solitario. Una altra opció és fer la visita al capvespre a l’Observatori Fabra, que més enllà del magnífic horitzó us permetrà aixecar la vista també cap al cel nocturn. Els caps de setmana s’hi fan visites guiades a les set de la tarda, que podeu reservar a través de l'empresa Sternalia.com.\nLes vistes des de Collserola Manolo Garcia\nPerò si no teniu ganes de pujar tan amunt, podeu també enfilar-vos als primers contraforts de Collserola visitant el Parc-Castell de l’Oreneta, amb un petit mirador amb una agradable zona de pícnic molt a prop de l’entrada inferior, a quatre passes del monestir de Pedralbes.\nTres vessants de Montjuïc\nL’altra gran elevació de Barcelona és la muntanya de Montjuïc. Un espai sense el qual no s’entén la ciutat –de fet, bona part està construïda amb la seva pedra– i que ha servit, en virtut precisament de les seves vistes, de punt de vigilància, de far i de lloc d’oci. La simple pujada cap a la muntanya ja us portarà tot de sorpreses agradables: si ho feu pel Poble Sec, podreu caminar pel parc del mateix nom; pugeu per Creu dels Molers o per Blasco de Garay i arribareu al desconegudíssim barri de la Satàlia, un reducte de casetes de finals del segle XIX que van estar a punt de caure sota la piqueta especuladora i que són un niu d’àliga des del qual es pot contemplar la trama de la ciutat. Des d’allà podeu seguir fins al mirador del mateix nom –amb un convenient xiringuito on refrescar-se després de la pujada– i continuar més amunt fins als jardins del mirador de l’Alcalde i el castell de Montjuïc. La bola extra és fer aquest últim trajecte en telefèric, i sentir que sureu sobre la ciutat. A Montjuïc també podeu pujar a l’aeri –a l’altura de Miramar, antics estudis de TVE i ara hotel– i baixar fins al port de Barcelona fent "ooooh" i "aaaah" amb l’espectacular imatge de la costa barcelonina.\nLes vistes des de Montjuic Manolo Garcia\nSi en canvi pugeu per l’altre costat de la muntanya, tindreu ocasió d’aturar-vos a contemplar la ja clàssica perspectiva des del Museu Nacional d’Art de Catalunya (en versió premium si pugeu al terrat o dineu al seu restaurant). Envolteu l’anella olímpica pel vessant sud, mentre veieu els terrenys de la Zona Franca, on al segle XVII s’assecaven les indianes que van protagonitzar una primerenca revolució industrial, i l’arquitectura de l’Hospitalet. Arribareu al mirador del Migdia, un parc costerut i ple de vida al costat del cementiri. En acabat, podeu fer una mica de trampa i agafar l’autobús 108, que us durà fins a Miramar, des d’on podeu recórrer en sentit invers l’itinerari que us descrivíem al principi d’aquest paràgraf.\nUna ciutat costeruda\nSí, Roma és la ciutat dels set turons, però en realitat el sobrenom també el podria tenir Barcelona. En aquest recorregut per les grans talaies de la ciutat, el turó de la Rovira, coronat per les famoses restes dels búnquers del Carmel –en realitat, bateries antiaèries, convertides després en barraques–, és el que en els últims anys s’ha fet més popular entre caçadors de vistes del món sencer, i bé merita una visita, amb una possible parada d’avituallament al cèlebre Bar Delicias del Carmel. Però no us deixeu perdre altres pujols menys coneguts, que a més de les vistes tenen l’al·licient de ser una petita bombolla d’aire net enmig de la ciutat, com ara el turó de la Peira –amb doble skyline de la ciutat i de Collserola– o el Putxet. Aquest últim té moltes zones on caminar, malgrat que cal pujar un bon tram d’escales per fer-ne el cim, i una vegetació frondosa i agradable.\nSi el que preferiu són els terrats, molts hotels concentren aquests dies la seva oferta de restauració a les terrasses (consulteu-los abans, que el temps i la pandèmia no ajuden). Si trobeu que més aviat teniu necessitat d’elevació espiritual, una altra gran opció és visitar els terrats de Santa Maria del Mar o de la Catedral, dues de les esglésies de la ciutat que permeten descobrir des del seu sostre com es veu Barcelona a vista d’ocell.