El bloc de la mami: goulash estofat de vedella\nAvui una recepta amb molts condiments. Però nois, sense por, ompliu el rebost. Les espècies no es passen i sempre us faran servei. No compreu els preparats d'espècies que diuen "per la pasta", "per peix", "per arròs"... Tingueu el vostre apartat d'espècies i barregeu-les vosaltres al vostre gust!\nPer fer un bon estofat penseu a demanar la carn d'una peça que sigui ben tendre, això és la meitat de l'èxit del plat, us ho asseguro. No us espanteu pels 35 minuts de cocció que necessita, el podeu fer mentre esteu sopant un dia i ja el teniu per l'endemà. S'ha de ser pràctics. Ah! si ho acompanyeu amb pasta sobretot feu-la al moment, que si se n'assabenten a Itàlia no us deixarien passar mai més la seva frontera!\nAquest estofat és hongarès, el gust és diferent del que mengem nosaltres. Proveu-lo, no us decebrà. Un altre dia ja farem el típic!\n250 grs de coll de vedella a tacos per fer estofat ( si no és coll sobretot que sigui una peça tendre)\n1 pabrot vermell petit\ndues cullerades petites de pebre vermell dolç (si us agrada el picant en podeu posar una de picant)\n1 cardamom (és una espècie que te una olor com de llimona, molt adequada per fer guisos orientals)\n1 tassa petita de vi negre\n7 cullerades de tomàquet triturat cru\n150 grs d'spaguetti\nuna cullerada de mantega, pebre negre i nou moscada (per amanir els spaguetti , opcional)\nPosem una cassola al foc amb un fons d'oli. Salem i pebrem els trossos de carn i quan l'oli sigui calent els posem a la cassola. Amb el foc ben viu anem tombant la carn. Hi afegim les boles de pebre negre, la fulla de llorer, la mitja cabeça d'alls,el cardamom i les cullerades de pebre vermell. Quan la carn s'hagi tornat a beure la seva aigua ( si nois, sona estrany però la carn se la torna a beure), hi posem la ceba tallada a trossos petits i el pabrot també a trossos petits. Quan estigui la ceba i el pabrot una mica tou hi afegim la tassa de vi negre i ho deixem a foc fort que el vi redueixi. Després hi afegim les cullerades de tomàquet i hi afegim un polsim de sal i un de sucre i ho deixem que es faci una mica, amb 5 minuts en tindrem prou.\nHo cobrim amb aigua , sense deixar-ho en una piscina, i quan bulli l'aigua abaixem el foc i ho deixem fent xup-xup 35 minuts.\nMentrestant posem una olla al foc amb sal i quan bulli hi tirem els spaguetti. Els coem el temps que diu la bossa i els hi tirem aigua freda abans d'escorrer-los, recordeu que així no s'enganxen. Un cop escorreguts els amanim amb trossos de mantega, pebre i nou moscada.\nServim un plat amb els spaguettis al fons i a sobre una bona cullerada del goulash amb la seva salsa.\nPublicat per La Mami Etiquetes de comentaris: carn, per a nota, tuper calent, tuper fred, vedella\nMarc Vicens 16 d’abril de 2011, a les 9:29\nNúria, sóc el Marc Vicens, m'he animat i estic fent el Goulash però amb petites variacions, estic seguint el fil de la recepta, però he canviat la vedella per xai!! De moment fa molt bona olor.\nUnknown 27 de setembre de 2016, a les 9:42\nHola Núria, he comprat coll de vedella i no sabia com fer lo, la veritat és que està molt bé de preu. La teva recepta m ha semblat fenomenal i els teus consells també.\nUnknown 27 de setembre de 2016, a les 9:43\nLa Mami 27 de setembre de 2016, a les 13:21\nFantàstic, és veritat hi ha carn que està bé de preu i és ben bona. Espero que les meves receptes t'inspirin per fer les teves pròpies versions i que te les facis teves. Un petó.


set 4 pinces subjecta-estovalles | Botiga Online casa viva\nset 4 pinces subjecta-estovalles\n1,80 € Ref. 3031054 -\nDisponibles en color: verd, rosa, blau o vermell. Si vols un color en concret contacta amb nosaltres a online@casaviva.es després de fer la comanda.\nConjunt de 4 pinces subjecta-estovalles fabricades en plàstic i acer inoxidable. Imprescindibles per evitar que el vent mogui les estovalles de les taules, i molt utilitzats en terrasses a l'aire lliure. El seu sistema és senzill i molt pràctic. Descripció\nConjunt de 4 pinces subjecta-estovalles fabricades en plàstic i acer inoxidable. Imprescindibles per evitar que el vent mogui les estovalles de les taules, i molt utilitzats en terrasses a l'aire lliure. El seu sistema és senzill i molt pràctic. Informació addicional


L'Afotmir exposa una mostra sobre piragüisme a la Seu d'Urgell - La Veu - Cultura\nL'Afotmir exposa una mostra sobre piragüisme a la Seu d'Urgell\nMembres de l'Afotmir, durant la inauguració de la mostra 'Photovisió 2017'.\nFoto: Joan Buxó\nEstà formada per 75 imatges fetes al Parc Olímpic del Segre durant diferents competicions\nTot coincidint amb la Copa del Món de Canoe Eslàlom, i fins al 24 de setembre, el Centre Cívic El Passeig de la Seu d'Urgell acull 'Photovisió 2017', una selecció de 75 imatges preses per socis de l'Agrupació Fotogràfica de Montcada i Reixac (Afotmir) en competicions de piragüísme al Parc Olímpic del Segre. El president de l'entitat, Cosme Oriol, ha explicat que ja fa anys que acudeixen a la Seu per fer fotografies artístiques dels palistes. De fet, va ser ell mateix qui va començar a prendre imatges per afició ara fa més de vint anys durant unes vacances de Setmana Santa a l'Alt Urgell, i posteriorment s'hi han sumat més fotògrafs fins a acumular un ampli arxiu visual que deixa testimoni de les competicions que ha acollit el Ràfting Parc des dels seus inicis. Una de les imatges de la mostra, d'Isidre Humet, que té com a protagonista el palista internacional de K1 Samuel Hernanz, va rebre un premi internacional de fotografia esportiva.


Llarga franja de sorra, de gairebé sis quilòmetres de longitud, situada en ple parc natural del Delta de l'Ebre. De sorra fina i aigües tranquil·les, està flanquejada per un sistema de petites dunes, darrere del qual es troba la bassa de la Tancada.\nSituada al privilegiat entorn natural del delta de l’Ebre, la platja dels Eucaliptus és un dels enclavaments més ben conservats de la zona. Es tracta d’una llarga franja de platja que s’estén en el decurs de gairebé sis quilòmetres i 200 metres d’amplada entre dunes baixes i una flora de valor extraordinari, en la qual es combinen els arrossars i els eucaliptus que donen nom a la platja. S'hi pot arribar fàcilment a peu o en cotxe, està formada bàsicament per sorra fina i presenta unes aigües tranquil·les. Disposa de servei de dutxes. El càmping proper del mateix nom és considerat un dels millors d’Europa, amb una extensió de 37 quilòmetres quadrats i una àmplia oferta de serveis que inclouen zones verdes, solàrium, piscina, comerços i zones de jocs per a infants.\nUn dels grans al·licients de la platja és, sens dubte, el seu paisatge circumdant. És molt recomanable fer les diverses rutes naturals que, partint de la platja, permeten descobrir diversos indrets del Delta: la barra del Trabucador, un llarg apèndix que s’endinsa al mar des de la platja en direcció sud-oest entre les salines de Sant Antoni i les salines de la Trinitat, o la reserva natural parcial de la punta de la Banya, situada a l’extrem més meridional del parc del Delta.\nA més, la platja dels Eucaliptus és una destinació molt apreciada per als amants de la bicicleta de muntanya, el senderisme o, fins i tot, les rutes a cavall, que tenen les terres del delta de l’Ebre com a marc de referència.\nCom arribar-hi: Amb cotxe per la carretera N-340. Autopista A-7, sortida 41. Amb tren: Renfe, estació l'Aldea-Tortosa-Amposta.\nAdreça:Platja Els Eucaliptus, s/n\nAdreça: Platja Els Eucaliptus, s/n


Junts pel Sí vol canviar el reglament del Parlament per accelerar la desconnexió - Regió7 :: El Diari de la Catalunya Central\nJunts pel Sí vol canviar el reglament del Parlament per accelerar la desconnexió\nLa mesa accepta la proposta «amb condicions» i demana a la formació que inclogui una ponència conjunta L'oposició en bloc rebutja la mesura\nagències 02.03.2017 | 16:48\nMembres de la mesa del Parlament, ahir al matí acn\nJunts pel Sí va presentar ahir una proposta de modificació del reglament del Parlament català que, si s'aprova, permetrà fer una tramitació exprés de les lleis de desconnexió si es presenten com a proposició de llei.\nÉs un dels escenaris que JxS planteja perquè la coneguda com a llei de transitorietat s'aprovi de forma ràpida i molt a prop temporalment de la convocatòria del referèndum, tot això per blindar-la d'impugnacions per part del govern central. JxS va registrar una proposta per canviar el reglament de la cambra catalana «amb caràcter d'urgència». Una de les propostes és afegir un nou punt a l'article 135 que, si s'aprova, permetrà que una proposició de llei sigui tramitada directament en lectura única només amb la petició d'un grup parlamentari i d'acord amb la Junta de Portaveus, cosa que hauria d'acordar també el ple del Parlament.\nLa mesa del Parlament va admetre a tràmit de forma «condicionada» la proposta de JxS, i aquest grup haurà de presentar un escrit aclaridor que inclogui la creació d'una ponència conjunta, mentre que l'oposició va denunciar les seves «argúcies». En la seva reunió d'ahir, la mesa va fer una admissió a tràmit «condicionada» de la proposta de Junts pel Sí, amb els vots a favor d'aquest grup, mentre que Ciutadans, PSC i Catalunya Sí que es pot van votar en contra de la tramitació, van explicar fonts parlamentàries.\nSegons els partits de l'oposició, els lletrats van emetre un «informe verbal negatiu» sobre la proposta de JxS que preveia un procediment exprés de modificació, ja que d'acord amb el reglament de la cambra la seva reforma ha de fer-se de forma obligatòria a través d'una ponència conjunta en aquest cas concret, ja que afecta l'aprovació de lleis.\nEl secretari segon de la mesa, el socialista David Pérez, va mostrar la seva indignació davant «l'atropellament intolerable» per a l'admissió a tràmit de la proposta, i el portaveu adjunt de C's, Fernando de Páramo, va acusar JxS de voler fer «un reglament a mida per fer el que els doni la gana, per poder fer trampes». C's, el PSC, CSQEP i el PPC es plantegen demanar a la mesa que reconsideri l'admissió a tràmit.\nMunté admet que «em podria haver explicat millor». Arreu


Responsabilitat Global: El Pla de Govern 2011-2014 incorpora l'RSE\nPla de govern és l'eina que reuneix en un sol document els principals objectius del Govern i les accions que es compromet a dur a terme aquesta legislatura\nEl Consell Executiu va aprovar ahir el Pla de Govern 2011-2014, la carta de navegació que marcarà l’acció de Govern durant aquesta legislatura. Es tracta d’un document que identifica els reptes i objectius estratègics de país i que fixa les línies d’actuació i les accions concretes a dur a terme en els propers quatre anys.\nEl pla parteix de 10 reptes, entre els quals volem destacar el novè per -malgrat que tots hi tenen relació- la seva relació directa amb la Responsabilitat Social. Aquests reptes són:\n1. Creació d’ocupació; 2. Millora de l’educació i la formació al llarg de la vida; 3. La sostenibilitat de l’Estat del Benestar; 4. L’abastament d’energia i aigua; 5. La seguretat de les persones i béns; 6. Les relacions entre Catalunya i Espanya; 7. La immigració i la seva integració; 8. La cultura, la identitat i la internacionalització en un entorn de globalització; 9. La transparència en la vida pública i lluita contra la corrupció; 10. La millora de la situació financera de l’administració. Reducció del dèficit.\nEl pla inclou 8 Eixos, 64 Àmbits i 474 Objectius. Els vuit eixos són els següents:\nEns referirem ara solament al primer, Economia i sectors productius, on es tracten aquests 12 àmbits i en un d'ells, l'esperit emprenedor, es fa referència a l'RSE. N'extraiem alguns objectius concrets:\nEn els programes públics, primar les empreses que no redueixin plantilles i les empreses, de qualsevol dimensió, que contractin nou personal.\nImpulsar el desenvolupament de la igualtat d’oportunitats en el treball, i de polítiques d’ocupació i plans de xoc que donin resposta a les necessitats socials i econòmiques d’aquells col·lectius amb especials dificultats.\nPromoure un pacte social per millorar la productivitat de les persones treballadores.\nEndegar un pacte social per disminuir l’absentisme com un element clau en la productivitat del país.\nImpulsar la reducció de la sinistralitat laboral i la millora de les condicions laborals. Elaborar un nou Pla de Prevenció de Riscos Laborals.\n3. Finançament de l’activitat productiva\nComplir de manera progressiva la llei de morositat escurçant els terminis de pagament segons les disponibilitats de liquiditat de la Tresoreria i en funció del desenvolupament econòmic i l’obertura dels mercats financers.\n4. Austeritat en l’administració pública. Reducció del dèficit\nIncrementar la visualització i la valoració social de l’empresa.\nImplantar en els mitjans de comunicació mecanismes que expliquin les bondats de les empreses per a la societat.\nImpulsar polítiques de responsabilitat social a les empreses.\nDefinir un programa d’actuació dirigit a l’increment del prestigi de les professions vinculades al comerç i els serveis.\nCrear el portal del Comerç de Catalunya i dels serveis.\n8. Estructura del teixit productiu: agricultura, ramaderia i pesca, sector forestal, indústria, serveis, comerç, turisme, i cultura\nImplantar el Programa per al Desenvolupament Sostenible del Medi Rural 2011 – 2015.\nConsiderar l’elevat potencial de nous sectors emergents com els relacionats amb la mobilitat sostenible, els serveis energètics i ambientals, la construcció sostenible, la gestió dels residus i de l’aigua, la política d’eco-disseny de productes, l’agricultura ecològica, l’ecoturisme, la conservació d’espais naturals i del paisatge, la gestió forestal...\nPromoure, pel que fa a la innovació en petites i mitjanes empreses, l’ecoinnovació en productes, serveis, tecnologies i processos, que donin resposta a necessitats tant de sectors tradicionals com emergents.\n9. Desenvolupament empresarial\nFomentar la cooperació público-privada i millorar la multicanalitat en la relació entre les empreses i la Generalitat de Catalunya.\nIntensificar el coneixement de la realitat industrial per poder detectar noves oportunitats en cada sector.\nImpulsar la compra pública tractora d’innovació.\n10. Recerca i desenvolupament\n11. Tecnologies de la informació i la comunicació (TIC)\n12. Consum i qualitat dels productes i serveis de mercat\nMillorar la defensa dels drets de les persones consumidores amb el compromís de defensar especialment els col·lectius més febles i dependents.\nCal dir que hi ha molts altres objectius que tenen a veure amb l'RSE, entre els quals els que es refereixen a la sostenibilitat. Destaquem, però, com a especialment relacionats amb l'RSE aquests:\nFomentar la inclusió de les persones amb discapacitat, especialment a través de la incorporació al món laboral, amb els suports necessaris a la persona per tal que assoleixi la integració laboral plena.\nImplementar les clàusules socials en els concursos públics.\nCrear una taula formada pel Govern, agents socials, àmbit empresarial, sector educatiu i societat civil, amb la finalitat d’impulsar mesures per a la conciliació.\nDotar els policies d’instruments deontològics propis que reforcin la cultura corporativa i potenciïn els seus valors ètics. Suprimir el preexistent “Codi Ètic” de la Policia de la Generalitat – Mossos d’Esquadra i redactar-ne un de nou homologable a les policies de l’entorn i amb el consens de les parts afectades.\nDestaquem també l’eix número 7, que fa referència a “Administració” i està format per 6 àmbits, un dels quals la "Transparència de l’administració i de l’acció de govern". També en aquest eix, es pretén "No aprovar cap regulació nova que no comporti, com a mínim, l’eliminació d’una d’antiga".\nPodeu consultar el document complet (vegeu p.62-68) a: www.gencat.cat/pladegovern


Aquestes serralades són els últims contraforts dels Pirineus abans de morir al mar. Amb un relleu més o menys accidentat fa que hi hagi una gran varietat de paisatges, gairebé sempre de gran bellesa: suredes, garrigues, aiguamolls, estanys temporals... A més d'això és un territori ric en tota mena de patrimoni històric i cultural, on destaca el romànic i els nombrosos megàlits (dòlmens i menhirs) que s'hi troben.\nTots tenim les nostres debilitats i aquestes serres, per tot plegat, són un dels meus racons preferits.\nEl Port de la Selva (04/03/2012)\nLa Jonquera - El Pertús (12/04/2014)\nBiure i Darnius (14/06/2014)\nVALL DE PORTBOU\nLa Jonquera (17/01/2016)\nLa Selva de Mar (02/04/2017)\nDesnivell: ± 720 m\nParticipants: l'Edurne, la Nicole, la Maite, la Núria, en Miguel, la Fina, en Josep, en Joan, en Vicenç, la Gemma i jo.\nSenyalitzada amb marques grogues (i punts taronges) i pals indicadors. Tot i això les marques grogues poden marcar més d'un camí, la ressenya de sota és orientativa i és aconsellable acompanyar-la d’un mapa i/o TRACK wikiloc.\nSortim de l'aparcament de Sant Joan de l'Albera, reculant per la pista asfaltada per on hi haurem arribat (de baixada). A l'alçada d'una casa deixem l'asfalt i girem a la dreta per un corriol al principi poc marcat. Pal indicador al Coll de la Font.\nAl coll de llinars baixem en direcció al dolmen de la balma de na Cristiana (pal indicador). Ull! al cap de poc el camí es bifurca, hem de seguir el de l'esquerra. De fet nosaltres ens vam equivocar i en vam seguir un també marcat amb marques grogues més llargues i fletxes (també grogues)(no surt al track). Si això passa, quan arribem a una bifurcació on s'ajunten marques blanques, s'ha girar a l'esquerra seguint les marques blanques fins a retrobar les grogues una mica més amunt.\nVistes espectaculars, roques amb formes surrealistes i boscos bonics fan d’aquest 100Cims, el primer 900 dels Pirineus, una caminada difícil d’oblidar.\nEL PRIMER 900 DELS PIRINEUS\nMés tard del que ja era tard, per culpa del transit. Començaré a caminar a les onze tocades. Fa calor, però les previsions són que faci tramuntana, amb el que la caminada hauria de ser més suportable (en part per això m’he decidit a venir aquí, en lloc d’un lloc en principi més fresc). Per sort les previsions es compliran i agrairé molt la ventada, moderada, durant tota la caminada.\nComenço al Coll de Banyuls. El camí s’enfila només d’entrada. Primer per una brolla, sense ombra, més endavant per un bonic alzinar (en què, tot i el vent, agraeixo l’ombra). Gairebé dalt de tot passo, també i tot i que d’esquitllada, per una roureda, abans d’arribar als prats i pradells. Pel camí em saluden dragons, sargantaners i un llangardaix ocel·lat.\nEl cim és un petit altiplà on les roques prenen curioses formes donant al lloc un aspecte surrealista, d’una gran bellesa. Pujant ja n’he fet algun tastet, però dalt de tot és impressionant. Amb les vistes passa una mica el mateix, boniques durant tot el camí, al cim són espectaculars: l’Albera, la Catalunya Nord, el Cap de Creus, el Golf de Roses i l’Empordà, l’Alta Garrotxa i molt més (i això que avui la visibilitat només és bona, però no excel·lent). M’hi entretinc una bona estona i aprofito per dinar tot gaudint de la màgia del lloc (una mica arrecerat del vent, prou perquè no toqui de ple, però prou també perquè em toqui una mica).\nAbans de baixar em desvio fins a una creu per gaudir de les últimes vistes a la Catalunya Nord (val la pena). La baixada la faig pel GR, entre alzinars, brolles, roques i bones vistes. El descens és picat i els meus genolls ho noten més del normal. Tot i que bonic, tinc ganes d’arribar a baix.\nUn cop al Coll de Vallòria la intenció és pujar a la Torre de Madeloc (un 100 Cims com el primer), encara que ja el tinc a la llista. En principi hi ha un camí que hi puja directe, però no el sé veure (això no vol dir que no hi sigui). En lloc d’això continuo fins al Coll de Gascons, des d’on també s’hi puja (enllaça amb la pista asfaltada per on hi vaig pujar fa temps). Com que és tard, estic una mica cansat i acabar de pujar m’allargaria massa la caminada, ho deixo estar i reculo fins al Coll de Vallòria (tot això no surt al track).\nDel Coll ja només queda seguir la pista fins al Coll de Banyuls. Pista que se’m fa una mica llarga, més que res pel cansament. Porto molta estona caminant i arribo al cotxe a les vuit... amb el que no em podré anar a banyar com tenia pensat (a vegades, crec, el meu optimisme és excessiu. Que hi farem).\nCircular: si. Inici al Coll de Banyuls (pista asfaltada entre Espolla i Banyuls, ben senyalitzat).\nParcialment senyalitzada, tot i que de molt fàcil orientació.La ressenya de sota és orientativa i és aconsellable acompanyar-la d’un mapa i/o TRACK wikiloc\nDel Coll de Banyuls prenem qualsevol dels 2 corriols que van cap al refugi, a la vista (s'ajunten més endavant). D'aquí fins al cim només cal seguir les marques grogues (i algunes de PR), n'hi ha de més noves i de més velles, però totes porten al mateix lloc encara que a vegades es bifurquin (pràcticament no hi camins on equivocar-se, però, en tot cas, en cas de dubte cal anar sempre amunt per la carena).\nUn cop al cim de Sallafort (sense cap mena d'indicació, com una placa o senyera) anirem a buscar un camí que ens quedarà visible a la nostra dreta (segons hem arribat), per seguir-lo també cap a la dreta (abans de començar a baixar, però, val la pena arribar fins a la Creu que ens haurà quedat a la vista des del cim). A partir d'aquí seguirem les marques blanques i vermelles del GR-10 fins al coll de Vallòria (ben indicat, sota la Torre de Madeloc).\nAl coll de Vallòria girarem a la dreta per una pista forestal que ja no deixarem fins al Coll de Banyuls (sense cap mena de marques).\nNota: si volem pujar a la Torre de Madeloc al Coll de Vallòria cal seguir pel GR fins arribar a un altre coll (on hi ha unes ruïnes), d'aquí hauria de sortir un corriol a l'esquerra que s'enfila pel dret cap a la Torre (jo no el vaig saber veure, això no vol dir que no hi sigui, possiblement l'entrada estava una mica embardissada). En tot cas, si el corriol s'hagués perdut podem continuar recte pel GR fins al Coll dels Gascons, on girarem a l'esquerra per un corriol que va a parar a la pista, asfaltada, que porta a la Torre (això últim, però, ens allargarà la caminada uns 4 o 5 Km).\nSant Pere de Rodes (2)\nCaminada molt complerta. Per un paisatge excepcional gaudirem del poble de la Selva de Mar, un parell de fonts, un salt d’aigua, l’impressionant monestir de Sant Pere de Rodes i les sensacionals vistes des de Castell Saverdera.\nDIA IDEAL (ACCIDENTAT)\nAvui toca caminada de grup. Després d’algunes baixes d’última hora (algunes d’inesperades i d’altres no tant) al final serem 12. Arribem just a l’hora i ja ens espera tothom, tot i això encara ens entretenim una estona a equipar-nos com cal. El dia és llarg i no hi ha pressa (i la caminada no és llarga).\nSortim de l’aparcament de l’entrada de la Selva de Mar. Travessem aquest bell poble tot passant per la Font dels Lledoners i resseguint la riera. Només a uns cent metres després de sortir del poble, la sorpresa del dia: un bonic salt d’aigua (que, pel seu aspecte, sembla fora de lloc, a només 40 metres d’alçada. Imaginem, sense saber-ho, que normalment està sec, o baixa menys aigua de la que hi baixa ara).\nDesprés ens anem enfilant suaument fins al mas d’Estela, on girem a la dreta. De seguida deixem enrere vinyes i pugem entre suredes i brolles acolorides (amb l’estepa blanca i els brucs, entre altres, ben florits).\nEl camí s’enfila amb ganes i anem fent parades per descansar i agafar aire. Algunes de previstes, com a la Font Rovellada, amb un color que ja dóna pistes del perquè del seu nom, o el dolmen dels Quindals (del 4000 - 3500 aC). D’altres només per gaudir de les vistes (a Port de la Selva i el Cap de Creus).\nLa pujada és més dura del que em pensava, però el premi un cop s’arriba a la carena fa oblidar el patiment. Les vistes s’obren cap a totes bandes: a la Plana Empordanesa, l’Albera, El Canigó, l’Alta Garrotxa, Els cingles del Collsacabra, les Guilleries, el Montseny, les Gavarres, el Montgrí, les Medes, el Golf de Roses, el Cap de Creus, el cap de Cervera... simplement impressionants. A més, tenim la sort que avui fa un dia amb una visibilitat molt bona.\nL’ascens fort s’ha acabat, ara, però, anirem carenant per una cresta entretinguda, amb continues grimpades i grimpadetes (sempre amb grans vistes). A en Jordi li fa mal al bessó i ens ho hem d’agafar amb una mica més de calma (i a dinar una mica més tard, per arribar almenys al castell sense que es refredi. Per sort portàvem una mica de crema i un ibuprofè, que sembla que li aniran bé).\nEl fet d’anar a poc a poc em permet "gaudir" d’una cruenta batalla entre formiguers rivals, ja amb algunes baixes i un caos que fa preveure un resultat incert).\nDesprés d’una parada al vèrtex geodèsic acabem d’arribar al castell, carenant tant que sense donar-nos compte hi acabem pujant pel dret (en lloc del camí que volta les muralles). Un cop a dalt, després de tornar a gaudir de les vistes (les mateixes, però encara més impressionants), ho aprofitem per dinar. Ho fem arrecerats de la tramuntana, que s’ha deixat notar durant tot el dia (tot i que no amb prou força com per ser molesta, excepte més endavant, quan es taparà el sol i farà una mica més de sensació de fred).\nBaixem cap al Monestir de Sant Pere de Rodes. Sembla que no hi ha ganes d’entrar i ens saltem la seva visita (cosa que, almenys a mi, no em sap greu, ja que hi he estat diverses vegades i l’última no fa gaire). Ho aprofitem, això sí, per anar al lavabo. La cama d’en Jordi sembla que està millor i no l’haurem de deixar al Monestir (ni s'haurà de fer monjo si no el tornem a buscar, tal i com li aconsella algú).\nBaixem pel GR, per un camí més ample i de més bon caminar, el que s’agraeix, ja que alguns ja comencen a acumular cansament (i la Mireia a ressentir-se del genoll). La decisió de fer la ruta al revés de la ressenya que tenia ha estat encertada, sembla.\nJa arribant a la Selva de Mar passem pel costat de Sant Sebastià, una curiosa ermita fortificada. D’origen anterior, l'edifici va ser refet en estil romànic als segles XII-XIII i fortificat al segles XIV-XV (amb murs, merlets i espitlleres que li donen aspecte de castell).\nEn molt poca estona més arribem al poble, per passar pel costat d’algunes de les torres de defensa medievals i acabar, com sempre, celebrant el final de l’excursió al bar.\nDesnivell: 720 m.\nCircular: si. Inici a la Selva de Mar (aparcament a l'entrada del poble).\nParticipants: la Roser, l'Estel, en Jordi, la Gemma, en Joan, en Quim, la Neus, la Mireia, la Mari, l'Àngels, la Clara i jo.\nNo senyalitzada com a tal. D'orientació fàcil, la ressenya de sota és orientativa i és aconsellable acompanyar-la d’un mapa i/o TRACK wikiloc.\nDe la Selva del Camp seguim el Carrer de Dalt i després el Carrer de la Font (fins a la font). De la font prenem el corriol que continua al costat de la riera (per anar al salt d'aigua).\nDel Salt reculem uns metres i girem a la dreta per un corriol amb marques verdes i vermelles. Quan sortim a una pista la seguim a la dreta fins el Mas Estela (l'únic mas que trobarem pel camí).\nDavant el mas girem a la dreta i anem seguint sempre per la pista (ara secundària) i quan acaba, pel corriol que continua (de seguida trobarem marques grogues, abundants, que ja no deixarem fins al final).\nQuan arribem a la carena girem a la dreta i carenem fins al cim (seguint les marques grogues i les verdes i vermelles). De Castell Saverdera baixem al Monestir, el camí és ben evident, i a partir d'aquí baixem a la Selva de Mar seguint les marques del GR-11 (i les grogues i les verdes i vermelles).\nUn paisatge excepcional, cims amb vistes magnífiques, un parell de dòlmens, una ermita romànica i un trosset de Camí de Ronda fan que aquesta ruta sigui espectacular.\nPROBLEMES DE LOGÍSTICA\nComencem al dia amb un bon grapat de problemes logístics. Hores equivocades, trobades a llocs que no eren... però finalment ens trobem tots a Figueres poc més tard del previst (gran invent el "Whatsapp"!). Toca caminada de grup i avui serem 14.\nSortim de Llançà a les onze. Fa un dia ennuvolat però no es preveuen pluges. Les fotos no quedaran tan bé... però no patirem tanta calor, o sí, fa força xafogor. El camí el farem per les brolles típiques d’aquesta zona, amb ben poques ombres.\nEl camí comença planejant però de seguida ens enfilarem cap a la serra del Socarrador (o de Garbet), que carenarem. Anem a bon ritme, la caminada d’avui és més aviat llarga. A mesura que pugem, sempre per un entorn molt maco, les vistes és van obrint més.\nA mitja pujada ens separem en dos grups, només per una poca estona. Uns passaran per la drecera, mentre els altres continuarem carenant per passar pel dolmen de Puig Tifell (un sepulcre megalític indeterminat amb datació poc precisa, de mitjans a final del IV mil·lenni a. C.) i el cim de Puig Tifell, amb grans vistes.\nEns retrobem tot seguit, per continuar pujant de forma més planera fins a Mas Patiràs, abandonat (una imatge que sempre fa mal, i més tractant-se d’un mas situat en un entorn tan guapo). A prop hi ha algun dolmen i una font, però ho deixem per una altra ocasió (i per no allargar excessivament la caminada).\nQueda una última pujada, curta però intensa. En poca estona arribem al gran objectiu del dia, el Puig d’Esquers, un 100 cims modest però amb grans vistes. Tot i que la visibilitat no és molt bona, ho és prou per deixar-nos veure Llançà, Colera, el Cap de Creus, el Golf de Roses, l’Albera... En un dia clar ha de ser impressionant. A pocs metres del cim hi ha, també, un altre dolmen. Arrecerats del vent, que bufa suau, ho aprofitem per dinar.\nUn cop refetes les forces comencem una llarga baixada. Visitem, primer, la propera ermita de Sant Miquel de Colera, romànica, del segle XII (ben restaurada). Bella, ho aprofitem per fer la foto de grup.\nD’aquí anem a buscar una altra carena, que ara farem tot baixant. Pocs metres abans d’arribar al coll de Sant Antoni , a la N-260, ens desviem a la dreta per seguir el GR. Arribem de seguida a la bonica platja de Garbet, on descansem una mica tot ficant els peus a l’aigua (i els més valents banyant-se).\nLlavors continuem tot seguint el camí de ronda, tot passant pel Cap Ras i les seves cales: del Borró, Borró Gran, Rastell i Bramant. Un punt i final magnífic de la caminada.\nBé, el punt final el posem a la terrassa d’un hotel de quatre estrelles poc abans d’arribar al cotxe. No serà el lloc més econòmic, però tenim set i no ens podem resistir. Gran final i gran companyia, com sempre.\nCircular: si. Inici a Llança (Carrer Boquer, al costat de la N-260).\nParticipants: la Gemma (x2), l'Albert, en Jordi, l'Estel, la Marta, la Mireia, la Laura, la Sílvia, en Joan, en Quim, la Neus, la Clara i jo.\nNo senyalitzada com a tal. La ressenya de sota és orientativa i és aconsellable acompanyar-la d’un mapa i/o TRACK wikiloc.\nDe Llança al Coll dels Tres Camins, ja passat el cim, trobarem marques grogues i algun pal indicador.\nDel carrer Boquer cal seguir la pista que continua al final del carrer, fins passada la depuradora, on a la següent bifurcació marxarem cap a la dreta per una altra pista que, una mica més endavant, es converteix en un corriol. El Corriol s'enfila fins arribar a una carena, on girarem a l'esquerra i anirem sempre carenant (a estones per corriols a estones per una pista).\nPassat el Mas Patiràs (un gran mas mig enrunat) a la pista girem a la dreta i al cap de pocs metres prenem un corriol a l’esquerra que s'enfila amb ganes fins al cim. Del cim baixem per l'altra banda fins al Coll de Sant Miquel (cruïlla de pistes).\nEn aquest coll busquem el corriol que baixa a Sant Miquel. De Sant Miquel baixem per la pista i a la següent cruïlla marxem a la dreta fins al Coll de Tres Camins (cruïlla de pistes). A partir d'aquí cal baixar per la carena fins a trobar el GR, just abans de la N-260, on cal girar a la dreta per anar a buscar el camí de ronda, que ja seguirem fins al final.\nEl Puig Neulós és el cim més alt de l'Albera, amb unes vistes impressionants a la Catalunya Nord, l'Empordà, l'Alta Garrotxa i més enllà. S'hi puja, a més, per boniques fagedes i s'hi pot veure un pou de neu molt ben conservat i visitable.\nGRAN CAMINADA ...AMB UNA RESSENYA PÈSSIMA\nComenço a caminar a les onze, amb el temps més aviat just, però en principi suficient per no haver de córrer. Només baixar faig una volta pel Santuari de la Mare de Déu de Requesens (del segle XVII o principis del XVIII, amb afegits posteriors) i la Font Grossa.\nAl cap de ben poc de caminar em trobo la primera bifurcació. Em llegeixo la ressenya tres vegades i encara no sé per on haig d’anar (mira que seria fàcil posar "a la bifurcació ves a la dreta", i en lloc d'això està ple de floritures literàries que serveixen per tot menys per orientar-se. Per si fos poc, l’únic que en podria servir, diu que deixi el GR, tampoc, ja que els dos camins estan marcats com a tals. I per més INRI, el mapa és enganyós. En resum, que desprès de dubtar molt me’n vaig per on no toca.\nQuan porto una estona caminant m’adono, però, que no puc anar bé (cada cop m’allunyo més de la direcció del cim), i les fagedes per on havia de passar continuen sent alzinars i suredes. Tot i això decideixo continuar un tros més, pensant que com a últim recurs improvisaré una altre excursió i ja tornaré un altre dia.\nMés endavant, al costat de la pista marxa un camí amb marques grogues en la direcció que hauria d’anar. Com que és tard per recular decideixo seguir-les i em començo a enfilar amb més ganes. Arribo al cim del Puig de les Canals, on puc gaudir de les vistes que ja he anat veien durant tota la pujada, molt boniques. I m’acabo d’orientar. Faré una mica més de volta del compte però al final segurament podré fer la caminada que volia fer (polint-me, això sí, una de les hores de marge, “de seguretat”).\nAl cap de poc arribo al Coll Forcat i ara sí, passo per on hauria de passar, enfilant-me mica en mica cap al cim, entre fagedes i rouredes, tot carenant.\nAbans d’arribar al cim em desvio cap al pou de gel (a pocs metres). Ben restaurat i visitable val molt la pena.\nPoc després arribo al cim. Un cim lleig, ple d’antenes, però amb unes vistes impressionants: el Canigó, la plana del Rosselló, l’Alta Garrotxa, l’Empordà... I avui fa un bon dia. Bé, un bon dia per la visibilitat, ja que bufa una tramuntana freda, que fa que hagi de dinar arrecerat del vent a una banda del cim (gaudint de les vistes cap al sud).\nSón les tres, en principi la baixada és més llarga, però només vuit kilòmetres i sense entretenir-me gaire l’hauria de poder fer tranquil·lament (si hagués set una mica més tard, per assegurar hauria baixat per on he pujat, però pel camí correcte). Segueixo carenant fins on, dedueixo, hi ha el Coll del Faig i on haig de girar a la dreta (la ressenya torna a costar d’interpretar i a hores d’ara, ja a casa, encara no sé si vaig agafar el camí correcte o no). Sigui com sigui segueixo les marques grogues i, si més no, després d'una llarga baixada acabo arribant al camí per on havia de baixar, almenys a la part final.\nTot i que no m’encanto gaire (més aviat al contrari), només una mica a la bonica fageda, acabo tardant més del que comptava. Ja a la part final la caminada no em puc entretenir en alguns dels elements interessants que hi ha (com un altre pou de gel i una rajoleria... que haig de deixar per un altre dia en una volta que ja tinc pensada. Tot i que em sap greu).\nArribo sense aigua i tinc l’esperança que la Font Rovellada no faci honor al seu nom, però no estic de sort, com era d’esperar, i té gust de ferro (que hi farem). Per sort ja estic gairebé arribant... just abans no es faci fosc (tot i que l’última part, ja per pista i més o menys coneguda, ja me l’agafo una mica més calmadament). Avui ha anat una mica just.\nCircular: si. Inici a Requesens (s'hi arriba per pista forestal per Cantallops o Sant Climent Sescebes).\nSenyalitzada (no com a tal). Com explico al text jo vaig fer una volta "estranya", per això no l'explico aquí.\nEn aquesta pàgina web, però, hi ha la ressenya de la caminada clàssica ben explicada (que, de fet, és la que volia fer). Penjo el track amb la volta que vaig fer jo, per a qui li pugui interessar, tot i que recomanant el que es pot trobar a la pàgina web.\nVolta a la Vall de Portbou, fins al Querroig, per un paisatge increïble i gairebé sempre amb vistes sensacionals. A més, amb final per un curt tarm de Camí de Ronda (amb dues cales molt boniques).\nA les 9 a Vic, com sempre que toca sortida de grup. Avui serem poquets, només cinc (aniré molt ben acompanyat): la Mari, la Neus, la Gemma, l’Etelka (un nou “fitxatge”) i jo (bé, i la Rosa i en Saül que ens acompanyaran un trosset a Portbou).\nFa un dia molt bonic. Farà una mica de vent, però ho agrairem especialment a les pujades, i encara més a la primera, fins al Coll del Frare, que puja amb ganes. Les primeres vistes, cap a Portbou i el Cap de Creus, però, valen la pena.\nDes d’aquí prenen la Forestal, una pista ampla que puja suaument per la muntanya. Al Coll dels Falcons ens decantem mig expressament, mig sense voler, per la opció més fàcil. En lloc d’anar per la ruta que passa pel Coll de les Llaceres, seguim per la pista, més còmode però una mica més llarga (molt poc). Em quedo una mica amb les ganes, però bé, serà l’excusa per fer una altra caminada per aquesta zona.\nXerrant xerrant, i cada cop amb més bones vistes, la pujada, que no és pas poca, passa sense gairebé adonar-nos-en. Al final de la pista, al Pla del Ras, arriba un dels moments culminants. Ara les vistes s’obren cap a l’altre banda, la Catalunya Nord. Són impressionants i encara milloren una mica més des del cim del Querroig, que queda ben a Prop. Es domina, des d’aquí, tot el cap de Creus i bona part de l’Empordà; més lluny és deixen entreveure els cingles del Far, les Muntanyes de Rocacorba o el Montseny; més a prop, la Vall de Portbou, els cims més alts de l’Albera, el Canigó (mig tapat), bona part de la Costa Vermella i, més enllà, la plana del Rosselló. El cim, com passa tot sovint, és modest, però a banda de l’alçada té poc a envejar a d’altres molt més alts.\nDalt el cim del Querroig hi ha les ruïnes d’un castell, dels segles X i XI, i d’una torre de vigilància, dels segles XIV i XV. Entre això, les vistes que no ens cansem de mirar, que som al punt més alt i que ja és hora, aprofitem per dinar.\nLa baixada era, en teoria, carenant, però de seguida ens adonem que anem marxant cap a la banda francesa i hem de recular un altre cop fins al cim (no surt al track). I un cop a cim, recular uns metres fins a trobar el camí correcte... que carena però una mica més enllà (amb alguna pujada i baixada no massa forta, excepte la primera). Tot baixant passem pel dolmen del Coll de la Farella, un sepulcre en corredor de fa 6.000 anys. Visible, tot i que una mica més i ens el saltem (només es conserven les pedres laterals). També pel coll de Belitres, una de les nombroses rutes de l’exili republicà durant la Guerra Civil que hi ha repartides arreu del territori.\nTot i que la caminada és llarga, descartem fer drecera i baixar cap a Portbou de dret, per continuar fins al Puig de Cervera, sempre gaudint de bones vistes... ara de Cervera i el seu cap, que queda ben a prop. Falta, encara, la traca final.\nPrimer hem d’acabar de baixar, però, fins ran de mar. Ho fem per un sender marcat, que baixa amb ganes, en algun punt fins i tot fent alguna petita desgrimpada... i ple de figueres de moro. Petites però molestes, que acaben en algunes cames... i en algun cul (no direm de qui, perquè ho ha demanat).\nDesprés de la baixada, no apte, en algun punt pels qui tinguin por a les alçades (ho passo malament, però valdrà la pena). Passem per dues cales molt boniques. Ho aprofitem per mullar-nos els peus (i no ens hi banyem perquè és relativament tard i estan a l’ombra).\nLa caminada ha set una mica llarga, però tot xerrant i amb les bones vistes, ni ens en hem adonat. Hem rigut i ens ho hem passat molt bé. Tant que, abans de tornar cap a casa, ho “celebrem” fent un últim got en una terrassa al costat del mar (... també perquè estem una mica assedegats).\nCircular: si. Inici a la Passeig de la Sardana (a la Platja).\nParticipants: la Gemma, la Neus, la Mari, l'Etelka i jo.\nNo senyalitzada. Tot i que no és complicada, la ressenya de sota és orientativa i és aconsellable acompanyar-la d’un mapa i/o TRACK Wikiloc.\nSortim del Passeig i ens enfilem pel Carrer Alcalde Cabré per anar a buscar unes escales i continuar pel GR. Al coll del Frare (N-260) deixem el GR i ens desviem per una pista forestal (a la dreta), que seguim fins al Pla del Ras, on ens desviem a la dreta fins al Castell del Querroig (que fa estona que tindrem a la vista).\nUn cop al cim reculem una mica i agafem el camí que marxa a l'esquerra (baixant ens quedarà visible la pista i els camins que ens portaran al Puig de Cervera (visible, amb unes antenes). Un cop al Puig cal buscar les marques grogues que baixen cap a Portbou (ull amb les figueres de moro!).\nCaminada bonica entre suredes fins a un bon mirador de l'Alt Empordà. Pel camí es passa per una bella ermita romànica i, si es vol, es pot anar fins a un dolmen.\nUna altra caminada per fugir una mica del fred de la Plana, buscant les temperatures més agradables de la costa. Curta perquè no vaig massa d’hora i, també, per no se’m faci tard (la ressenya que porto és poc detallada, tot i que no sembla complicada).\nComenço a caminar a Darnius una mica abans de les dotze. Primer entre camps i alguna pineda, tot i que de seguida ho faré per les suredes típiques de la zona, que m’acompanyaran pràcticament tot el camí (en alguns trams seran força boniques). El camí segueix, també, paral·lel al torrent del Ricardell, que travesso un parell de vegades, una per una petita però bonica cascada (suposo, també, força més quan hi baixa una mica més d’aigua).\nMés endavant el camí es comença a enfilar una mica. A l’alçada de la carretera, abans de travessar-la, trobo la desviació cap al el dolmen de mas Puig Caneres, com que es relativament a prop, un kilòmetre i tres-cents metres, decideixo anar-hi. Pujo per una pista ample fins a trobar-lo. És un sepulcre de corredor de fa uns 5.500 anys enrere. És, també, el més occidental de tots els monuments megalítics trobats dins del grup de Les Salines i l'Albera.\nReculo fins a la carretera, i continuo el camí. Al cap de ben poc hi ha la següent parada: la bonica ermita romànica de Sant Esteve del Llop. Romànica, del segle XI, tot i que la nau va ser reconstruïda al segle XIV. Al costat de la porta hi ha una pedra amb un “forat” que té forma de peu... que la tradició popular atribueix a una petjada de Sant Esteve mateix.\nA partir d’aquí el camí puja amb una mica més de ganes, tot i que per poc tros. Arribant al cap de munt de la carena del Serrat, faig cas a una fita i em desvio del camí, uns pocs metres, fins a unes roques que em fan d’improvisat mirador. Les vistes hi són esplèndides: la Plana de l’Empordà, l’Albera, les Salines, els cims del Canigó, l’Alta Garrotxa, el pantà de Boadella...\nEl sender va, llavors, més o menys seguint la carena, tot i que una mica ensotat i/o entre vegetació. Passo a banda i banda d'alguns petits cims en què sembla que hi ha d’haver-hi, també, bones vistes, però no veig cap sender prou evident per anar-hi i la brolla és prou densa com per no passar pel dret sense quedar ple d’esgarrinxades.\nAl final del Serrat, però, hi ha el Mirador de la Tortuga, que ofereix totes les vistes que fins ara han estat amagades o mig amagades. Són les mateixes que he vist abans, però des de una mica més d’alçada, una mica ampliades i millorades. Boniques, ho aprofito per dinar tot gaudint-ne, al sol.\nI un cop al mirador, si només ens fixem una mica al seu voltant, descobrirem el perquè del seu nom...\nNomés baixar una mica hi ha un altre mirador, el del Serrat del Sentinella, ben original però amb menys vistes. Després un trosset més de baixada, ja fins al poble, on faig l’última parada a l’església de Santa Maria de Darnius i el seu bonic raval. Romànica, bonica, del segle XII o XIII, amb afegits i modificacions posteriors.\nDificultat: baixa (atenció, però, a l'orientació)\nCircular: si. Inici a la Plaça Major de Darnius.\nNo senyalitzada com a tal, tot i que hi ha marques grogues pràcticament en tot el camí. Cal ressenya (amb aquesta i l'ajuda del mapa de l'I.C.C jo en vaig tenir prou), o TRACK Wikiloc. Per anar al dolmen només cal seguir la pista (a partir del pal indicador que hi ha al costat de la carretera).\nExcursió complerta per l'Albera (i encara més si s'allarga una mica al voltant de Requesens). Bones vistes, dòlmens i una riera molt bonica fan que aquesta sigui una caminada molt bonica.\nMITJA CAMINADA (PEL MAL DE PANXA)\nCom l’any passat, vull començar bé l’any, fent una de les coses que més m’agraden. Trio una caminada a l’Albera que fa dies que tinc guardada. És un lloc que sempre m’ha agradat i sé que no en decebrà. Començo a caminar a les onze, amb una mica de son i una mica de mal de panxa... tot i que ahir vaig fer bondat (però no me’n vaig anar a dormir molt d’hora).\nLes primeres parades són només baixar del cotxe, al Coll de Medàs. Al conjunt megalític de Medàs, de fa entre 6000 i 7000 anys enrere. M’entretinc, també, a contemplar les bones vistes, especialment a l’Empordà. La caminada comença bé. Una miqueta més enllà, un altre dolmen, el de la Coma de la Coma del Gall.\nLlavors el camí, entre suredes, baixa suaument fins a la riera d’Anyet. Volia anar al dolmen de Mesclants, però no trobo la manera de travessar la riera sense mullar-me els peus i ho deixo per una altra ocasió, espero. Mentre, el mal de panxa mica en mica va augmentant.\nComenço a resseguir la riera, que porta força aigua. L’espectacle és molt bonic, i aniré passant per gorgues i petits salts d’aigua. Cada dos per tres estic aturat fent fotos i gaudint de la bellesa del lloc. El camí està molt poc fresat, amb marques mig esborrades, i costa de seguir, però no té secret i només haig d’anar al costat de la riera. Està pensat, també, per dies en què baixi menys aigua, suposo, haig de travessar la riera diverses vegades i cada cop que ho haig de fer, em costa trobar un punt per on fer-ho... cosa que no m’estalviarà mullar-me els peus, primer sense voler, i llavors, aprofitant que ja estan molls, expressament. Tot i això, no me’n penedeixo, és un lloc molt bonic.\nArribo a la serradora i la central hidroelèctrica de les Pipes. Dues edificacions mig enrunades actives de principis fins a mitjans del segle passat. Ho faig força tard i una mica cansat, pel mal de panxa no he menjat res des del matí (que esmorzo ben poca cosa), i ho noto. Deixo el veïnat, els voltants i el castell de Requesens per un altre dia. També per l’hora, tampoc em vull arriscar que se’m faci fosc i encara menys en les condicions que estic.\nEm queda un tram de pujada, suau, fins al cotxe. Pel camí hauria de trobar la desviació cap a un altre dolmen, però tot i que em sembla que trobo el trencant, no veig un camí clar... i també ho deixo estar (segur que tornaré).\nLa caminada s’ha quedat més o menys a mitges, el que serà una bona excusa per tornar un altre dia, però tot i això, torno cap a casa content, ha valgut molt la pena.\nDificultat: mitjana (el camí al costat del riu està desdibuixat i es travessa diverses vegades)\nCircular: si. Inici al coll de Medàs.\nNo senyalitzada com a tal, tot i que hi ha marques grogues o de PR (blanques i grogues) en tot el camí. De fàcil orientació amb el TRACK Wikiloc sobre el mapa de l'ICCG és pot fer sense problemes. El tram del riu està molt poc fresat i s'ha de travessar diverses vegades (atenció amb pluges o quan porta força aigua).\nNota: es pot allargar començant a Cantallops o fent una volta més gran al voltants de Requesens. Més informació AQUÍ.\nNo senyalitzada. Per fer-la cal mapa (als de l'I.C.C hi surten tots els camins per on es passa) i/o TRACK Wikiloc i/o ressenya.\nLa opció fàcil és seguir la pista fins al cim del Moixer (antenes) i després anar al Roc Comptador i al Roc de la Frausa. Les cruïlles de pujada estan indicades. També s'hi pot pujar des de Maçanet de Cabrenys o, si la volem escurçar força, des del Santuari de les Salines.\nCaminada curta però bonica. Pel camí es passa per un munt de búnquers (el del cim és espectacular). El cim del Mont-roig és modest, però amb una vistes a l'Empordà excepcionals. Al castell, a més de les vistes, podrem gaudir d'una mina que hi passa per sota (aquí la llegenda és veritat!). A més, més endavant el passeig al costat del riu és agradable i podem acabar l'excursió al bonic racó de la Fonteta, ja a Biure.\nSORPRESES. DE TOT MENYS EL QUE BUSCÀVEM\nTenia ganes de tornar aquí. Encara no fa ni un any m’hi donava la mà amb dos milions de persones més, en una diada històrica. Ara torno amb l’excusa d’una orquídia, que buscarem i no trobarem, com ve passant habitualment aquest any (que hi farem!).\nSortim del poble de Biure cap a quarts d’onze. La temperatura arriba gairebé als trenta graus. Per sort, però, bufa tramuntana, el que agrairem tot el camí (farà la calor més suportable). Pràcticament només sortir del poble, primeres vistes, boniques. La zona es va cremar l’estiu passat, però això no treu, ni traurà, cap mena d’encant al que veurem.\nPassem pel costat d’un parell de búnquers, que visitem, tot i que ens costarà unes quantes esgarrinxades a les cames. Una mica més endavant deixem la pista planera per començar-nos a enfilar al Mont-roig, que hem tingut gairebé sempre a la vista. Les vistes són precioses.\nGairebé al cap de munt, mig amagada trobem l’entrada del búnquer que feia de punt d’observació o comandament. Molt ben conservat, entrar i passar pels túnels excavats a la muntanya impressionen. La veritat és que no sabíem que ens trobariem una cosa així (i ens agrada molt).\nA la zona hi ha un munt de búnquers. Tots ells formaven part de la “Línia P” (abreviació de Pirineus). Era una barrera defensiva construïda pel govern feixista entre 1939 i 1957 per evitar que els Aliats penetressin al territori espanyol, al final de la Segona Guerra Mundial (tot i que no es van abandonar definitivament fins al 1980). Repartits de la Mediterrania al Cantàbric, hi ha uns sis mil búnquers acabats. Va ser un secret militar del qual ara es comença a descobrir i entendre la seva realització. Aquesta obra magna de fortificació no va entrar en cap moment en servei i realment tampoc va arribar a acabar-se del tot... i va néixer obsoleta. Es volia aconseguir que la frontera resultés impermeable. L'exèrcit en aquella època pensava que amb aquestes obres es podria parar un exèrcit que entrés per algun dels passos de muntanya. Els francesos, amb experiència amb la Línia Maginot, ja consideraven aquestes línies com una obra lleugera (i fàcil d’abatre per l’artilleria i aviació modernes). La línia estava dividida en Sectors, i aquests en Centres de Resistència o CR, que englobaven gran quantitat d'assentaments (a Catalunya n’hi ha un centenar). Es podem diferenciar cinc tipus d'assentaments:\n- Assentaments d'observació o de comandament: Situats a les cotes més elevades, ja que des d'elles es té una panoràmica sobre tot el conjunt o una bona part. És el cas del que hi ha gairebé al cim del Mont-roig.\n- Assentaments de combat: Els més nombrosos. Allotjaven fusells metralladors o metralladores. Pràcticament la majoria estaven gairebé enterrats i coberts d'herba o roques del lloc, creant un perfecte camuflatge. Cobrien pels seus espiells un sector de tir fix (la majoria dels que es trobarem pel camí).\n- Assentaments d'artilleria: els més grans, ja que havien d'albergar un canó antitancs o un d'infanteria. Situats en punts molt estratègics per controlar i batre especialment les carreteres.\n- Assentaments a cel obert: Aquests comprenien les metralladores antiaèries o els morters de 81 i 50 mm. Generalment es troben a les parts més elevades, per d'aquesta forma tenir més cobertura de foc (segurament ho era el que trobarem baixant del castell).\n- Abrics: Excavats a la roca dels escarpats de cada CR, servirien per donar aixopluc a la tropa destinada o a emmagatzemar municions i queviures.\nUn cop visitat tornem a la pista i ens enfilem, pel dret, a la seva part més alta i exterior. Per seguir per la carena fins al cim del Mont-roig. Tot i la modesta alçada d’aquest cim (297 m), les vistes són magnifiques, i més avui que hi ha bona visibilitat. Des d’aquí es domina tot l’Empordà i els Pirineus més propers.\nContinuem per la pista, planejant, entre suros i alzines, que rebroten, uns des de les branques, els altres des de la soca, després de l’incendi. Passem per un parell de búnquers més (assentaments de combat).\nArribem al castell de Mont-roig. La llegenda diu que la sang de la dama del castell i el seu amant, assassinats pel seu gelós marit, va tenyir les parets i les terres d'aquesta muntanya. La realitat és molt menys “romàntica” ja que es troba en terrenys argilosos d'un viu color vermell. Documentat des de l'any 1070, l'edifici conserva poques restes d'aquesta época, ja que ha patit contínues reformes. Va ser malmès al segle XVI per ordre del virrei i va caure en runes a la Guerra Gran (1793-1795). Sota seu hi ha unes mines, de longitud modesta, però visitables... dels pocs llocs, on la llegenda dels túnels sota el castell, que deu ser veritat!!! Amb sorpresa, en una hi ha una rata pinyada.\nA partir d’aquí el camí baixa, passant per un altre búnquer i el que sembla un assentament a cel obert. Un cop a baix el camí ja és pla i segueix, fent un passeig agradable, més o menys pel costat del Ricardell (que encara porta una miqueta d’aigua), i on anirem trobant encara més búnquers.\nUn cop a Biure, encara seguint el riu, ens arribem a la Fonteta, una bonica font on hi ha, també, els antics safareigs del poble. Ho aprofitem per dinar i refrescar-nos. Tornem al cotxe tot passant per davant de l’església de Sant Esteve, barroca, reconstruïda al segle XVIII.\nCircular: si. Inici a Biure (aparcament al costat de l'església).\nNota: per visitar el búnquer del cim cal llanterna. Bona caminada per fer amb nens (hi ha una versió més curta, si es vol, des de la carretera de Darnius).\nNo senyalitzada. La ressenya de sota és únicament orientativa i cal acompanyar-la d’un mapa i/o TRACK Wikiloc.\nCal sortir pel final del poble, tot seguint les marques de la ruta BTT 19. Passada la pedrera, en un revolt, cal seguir la pista principal a l'esquerra. Ull! al cap d'uns 300 metres cal agafar un sender ample i fresat a l'esquerra (no senyalitzat).\nEl búnquer del cim és troba passades les ruïnes d'una casa, a l'esquerra (l'entrada està mig amagada, tot i que és més o menys visible des del camí). Un cop vist, cal tornar a la pista i més endavant enfilar-nos pel dret fins a un altre búnquer (que veurem per fora) i seguir la carena fins al cim de Mont-roig (vèrtex geodèsic).\nLlavors tornem a la pista per on veníem, baixant pel dret. Cal seguir-la una altra vegada, deixant més endavant, a l'esquerra, un sender que ens portaria directament al castell (el podem agafar, si volem). En la següent bifurcació de pistes cal seguir per la de l'esquerra, tot i la que baixa segueix en paral·lel i es torna a ajuntar més endavant.\nEl castell ens queda a l'esquerra i girem per una pista a l'esquerra que hi puja (un cop passat). Un cop al castell cal recular i seguir la pista. En un revolt fort a la dreta, continuant recte es va a un búnquer a pocs metres, a l'esquerra hi ha un sender que baixa directe (que és el que agafarem un cop visitat el búnquer, si volem).\nUn cop a la pista de baix cal seguir la pista a l'esquerra (marques blanques i vermelles de GR). Un cop travessem el riu es deixen les marques de GR i es passen a seguir marques grogues o grogues i blaves ja fins a Biure (més o menys seguint el riu).\nSalt del Fitó i Sant Pere\nCaminada curta però molt bonica, tot i que amb força desnivell i alguns camins pedregosos (no recomanable amb nens petits excepte fins al salt). Entre alzinars i suredes passarem per diferents gorgues i salts d'aigua, algun tant espectacular com el de Fitó (especialment després de pluges), a més d'una ermita preromànica, mig enrunada, sovint gaudint de bones vistes.\nCom m’agrada ara que el dia és llarg. Un cop fet tot el que havia de fer al matí, em queda tota la tarda. I decideixo a última hora, cosa força habitual, fer-ne una d’aquelles que tinc pendents... tot esperant les pluges que van caure ahir hagin sigut suficients, com fa pocs dies... llavors, em va sortir bé).\nDeixo el cotxe a el Pertús i començo a caminar cap a les tres (tot i que sempre ho faré pel terme municipal de la Jonquera, a la Catalunya del Sud). La caminada és curta i hauria de tenir temps de sobres de fer-la.\nM’enfilo entre suredes i alzinars, on trobo un curraià blanc... comença la temporada d’orquídies i flors en general (tot i que cada vegada costa més trobar-ne de noves i desconegudes). De tant en tant, bones vistes cap al Pertús i la Catalunya Nord.\nQuan porto un bon tros, em trobo un pal que indica el Fitonell. No surt a la ressenya que porto, però com què només està a tres-cents metres decideixo acostar-m’hi. I no me’n penediré gens, encara que passo una mica de por baixant al riu gràcies a l’ajuda d’unes cadenes. No és excessivament complicat, però la meva por a les alçades no m’ajuda gaire (hi ha fins hi tot unes escales, que no m’atreveixo a baixar, però per sort és pot fer una mica més enllà gràcies a unes cadenes). L’espectacle val la pena. El riu Llobregat forma aquí petits salts d’aigua i petits gorgs, molt bonics, el color blanc de la roca contrasta amb el verd dels verns i el ataronjats reflexes de l’aigua transparent. M’agrada i decideixo jugar-me-la una mica. Segueixo riu amunt, sovint saltant de roca en roca, imaginant que si l’aigua i les roques no m’impedeixen passar, i hagi de recular per força, arribaré a la palanca. Més gorgues boniques i alguna granota verda.\nArribo a la palanca. La travesso i començo a contemplar l’impressionant Salt del Fitó, que fa seixanta metres d’alçada. Tan bonic i encaixonat com difícil de fotografiar, amb mig salt a ple sol i l’altra a plena ombra (un cop a casa, tinc la sensació que cap foto li fa justícia).\nTot seguit el camí s’enfila en picat per una tartera, sense cap possibilitat aparent (sense risc de matar-se) per veure el salt de més amunt i de més a prop. La pujada és dura i fa caloreta.\nUn cop a dalt, en camí segueix la carena, sempre amunt. Aquí contrasta el vessant nord, recobert d’alzines, amb el sud, que mica en mica es va recuperant dels efectes del foc de fa dos anys (i amb els seus efectes encara ben visibles).\nCap al final de la carena, hi ha l’ermita de Sant Pere del Pla de l’Arca. Segurament una de les primeres esglésies de l’Empordà. Preromànica, del segle X, està mig enrunada (inclòs el casal que si li va afegir posteriorment, als segles XVII i XVIII). Destaquen, també, les fileres en “opus spicatum” de les seves parets. Ho aprofito per refer forces tot contemplant les boniques vistes a les dues Catalunyes, les dues força encalitjades.\nA partir d’aquí el camí pràcticament baixa fins a la propera mina de Sant Pere, tancada, i s’enfila fins al també enrunat Mas Nou. Tot seguit pràcticament només baixada.\nTorno a travessar el Llobregat, però com què vaig bé de temps i fa un dia fantàstic, exploro una mica el riu, per tornar a gaudir del seus petits però meravellosos salts d’aigua i gorgues. Val la pena, i entre aquests i els anteriors marxo amb un bon munt de fotos.\nMica en mica vaig deixant el riu a la meva dreta i avall, fins a retrobar el camí per on he vingut, pràcticament a l’alçada d’on he deixat el cotxe. He fet força kilòmetres, però ha valgut molt la pena .\nDificultat: baixa-mitjana (la pujada a la tartera, just passat el salt, no recomanable amb nens petits)\nCircular: si (excepte un petit tram al principi/final). Inici al Pertús (pàrquing de la depuradora, passat el túnel de l'autopista)\nSenyalitzada amb pals indicadors i marques grogues (atenció! les marques grogues NO ens seran útils en algunes cruïlles, ja que sovint marquen més d'un camí), millor portar una ressenya (jo vaig fer servir aquesta i en vaig tenir prou) i/o TRACK Wikiloc.\nNota: el riu no porta aigua sempre (he llegit). Millor anar-hi després de pluges (per assegurar).\nSant Quirze - Puig d'en Jordà\nTot passant per bonics racons i fent un cim amb grans vistes gaudirem d'una caminada plena d'història. Sortint del Comjunt romànic de Sant Quirze de Colera pel camí ens trobarem fonts i dolmens, a més de passar per una de les rutes de l'exili republicà.\nBUSCANT TORTUGUES ...PERÒ ELS MIRACLES SÓN MOLT RARS\nComencem a caminar a Sant Quirze de Colera. Un lloc que bé val una visita, s'hi vagi a caminar o no. Les imponents ruïnes de l’antic monestir Benedictí de Sant Quirze de Colera encara deixen entreveure l’esplendor medieval d’aquest cenobi, declarat monument nacional l’any 1931. Les notícies més antigues del monestir són del segle X, si bé l'edifici va patir modificacions posteriors, la majoria en època romànica i algunes, poques, gòtiques. Cal afegir a aquest conjunt l’església romànica de Santa Maria, a uns dos-cents metres del monestir.\nNomés sortir ja ens entretenim a fer fotos a les primeres flors. En aquest sentit segurament aquest serà l'últim dia que dedicarem a la primavera ran de mar i el volem aprofitar ben aprofitat... i ho farem. Al final del dia afegirem a la llista més d'una vintena de flors, la majoria "noves" per a nosaltres.\nEl paisatge majoritari d'avui serà el de brolles, que en aquesta època semblen tenir tota la gamma de verds. Entremig, també, alguns prats de pastura, també ben verds gràcies a les pluges abundants i generoses d'aquesta primavera. Per acabar-ho de rematar, la majoria de rius i rieres baixen amb aigua i sovint ens acompanya el so de l'aigua.\nD'entrada el camí puja fins al Coll de Plaja, tot passant per la Font dels Gossos. Un cop a dalt ens desviem per anar a veure el dolmen del Solà d'en Gibert... que no aconseguim trobar, tot i buscar-lo (ves a saber si cobert per la vegetació).\nDesprés de la cerca fallida baixem fins a Mas Pils, passant per la Fonteta I i la II, i tot desviant-nos un moment fins al dolmen de Comes Llobes de Pils, aquest sí ben visible, i amb cartells explicatius. Es tracta d'un sepulcre en corredor de cambra pentagonal, de fa uns sis mils anys enrere.\nA partir de Mas Pils, mig enrunat, comença la pujada. Primer fins al Coll de Banyuls, frontera entre la Catalunya Nord i la Sud i Espai de Memòria, amb alguns monuments commemoratius. El 26 de gener de 1939 les tropes rebels del general Franco van ocupar Barcelona. La Guerra Civil espanyola havia arribat pràcticament a la seva fi i la victòria franquista era imminent. Però per a tots aquells que havien lluitat al costat de la legalitat democràtica, la República, començava un període marcat per la repressió i el silenci. Milers de ciutadans, tant militars com civils (homes, dones i nens), van haver de fugir i deixar feina, casa i família. Entre finals de gener i principis de febrer de 1939 es calcula que van fugir cap a França passant pel Pertús, Portbou i altres punts de la comarca de l’Alt Empordà unes 350.000 persones. Si hi sumem la resta de ciutadans que van travessar la frontera pels camins de les comarques de la Cerdanya i el Ripollès, el nombre d’exiliats ascendeix a gairebé mig milió de persones. Una vegada traspassada la frontera, es va iniciar un recorregut marcat per la incertesa, el fred, la fam, la por i la mort.\nA partir d'aquí el camí continua pujant amb ganes, sempre amb bones vistes a banda i banda d'una frontera que, tant de bo, algun dia considerem artificial.\nA mitja pujada ens desviem cap a una font... que no val la pena. Anant-hi, però, trobem la tulipa silvestre florida, almenys el viatge no haurà estat en va.\nSi tot pujant les vistes cada cop són millors, des dels Puigs de la Calma i d'en Jordà són espectaculars (i avui la visibilitat és prou bona). D'una banda Banyuls de la Marenda, la torre de Madeloc, els últims contraforts de l'Albera i la plana del Rosselló, amb el mar tacat de marró per les aportacions, suposem, de la Tet i el Tec. Per l'altre, el golf de Roses i la plana Empordanesa, amb les muntanyes que l'emmarquen i algunes de més enllà, com les Gavarres, el Montgrí, el Montseny, l'Alta Garrotxa o el Canigó. Ho aprofitem per dinar, tard, tot gaudint de la vista.\nBaixo a poc a poc, noto el cansament acumulat (malgrat que no hem fet molts kilòmetres el desnivell acumulat és força important... tant com pujar un cim pirinenc). Ho faig també, buscant el miracle d'última hora, que avui no és produirà). En aquesta zona de l'Albera hi ha l'última població natural de la península ibèrica (tractant-se d'una població relictes i en perill d'extinció a causa, principalment, dels reiterats incendis dels anys 70 i 80). Bé, sempre podem anar al Centre de Reproducció de Tortugues de l'Albera, a Garriguella, tot i que ho deixarem per un altre dia.\nGairebé un altra cop al monestir ens queda una última parada, a la bonica font de l'Abad, que aprofitem per descansar una mica i refer forces. Encara ens queda tornar a fer una volta pel monestir... i fer fotos a les últimes flors.\nDurada: 6 h (amb moltes parades).\nCircular: si. Inici a Sant Quirze de Colera. També es pot començar al coll de Banyuls.\nSenyalitzada amb marques vermelles i blanques (GR-92) fins a Mas Pils. A partir d'aquí hi ha marques grogues, però cal mapa, ressenya o track en algunes cruïlles (tot i que l'orientació és fàcil i molt intuïtiva, ja que gairebé sempre tenim a la vista els llocs on hem d'anar). TRACK Wikiloc\nVal la pena complementar l'excursió amb la visita al Centre de Reproducció de Tortugues de Garriguella.\nNota: Es pot escurçar (gairebé mitja caminada, sense perdre'ns el més essencial) si al coll de Plaja fem drecera (trencant a la dreta) i pugem directament fins al Puig de la Calma.\nUn paisatge magnífic, vistes impressionants, un petit tram de Camí de Ronda i la visita a una de les joies del romànic de casa nostra, fan que aquesta excursió sigui inoblidable.\nPassem primer per la Vall de la Santa Creu (per veure-la abans el govern convergent actual se l'acabi carregant, tard o d'hora, amb les lleis Òmnibus. Ara que, seguint aquest criteri, potser aviat se'ns girarà feina, primer a acomiadar-nos del Delta de Llobregat si porten l'Eurovegas... i després per allà on passi el transvasament del Roina i alguna que altre MAT, que sinó ja m'explicaran d'on traurem l'aigua i la llum per 10 milions de turistes més).\nDe la Vall ens enfilem al coll del Perer, des d'on hi ha unes molt bones vistes cap a Llança i al cap de Cervera. La pujada és forta, però val la pena.\nA partir del coll el camí ja és més planer. Les vistes s'obren també, cap el Port de la Selva i el Cap de Creus.\nTot seguint baixem fins al peu de monestir, dinem a fora (entrepans) i tot seguint visitem l'impressionant monestir de Sant Pere de Rodes, una de les joies del nostre romànic (no havia vist en Salvi mai fer tantes fotos). Anar-hi, a peu, en cotxe o de la manera que sigui sempre val la pena.\nDel monestir, el camí baixa en picat fins al Port de la Selva, des d'on continuarem pel Camí de Ronda fins a la platja del Port de la Vall (prop d'on tenim el cotxe). Per un camí ample i agradable, és un bon punt i final de l'excursió.\nAquesta és una de les moltes maneres de pujar a Sant Pere. Pots trobar una altra ruta possible més amunt.\nSenyalitzada amb pals indicadors (i en part amb diferents marques). La ressenya de sota és únicament orientativa i cal acompanyar-la d’un mapa i/o TRACK Wikiloc\nDel coll del Perer fins a Port de la Selva hi ha marques blanques i vermelles (GR-11).\nAtenció! Passat l'aparcament de Sant Pere, ja baixant, crec que han canviat el recorregut del GR, pel que si volem fer la ruta indicada al track i descrita aquí, a partir d’aquest punt haurem de seguir les marques velles (les noves baixen cap a la Selva de Mar i d'aquí van a Port de la Selva).\nDe Port de la Selva a la Platja Port de la Vall cal seguir el Camí de Ronda (que coincideix amb GR-92).\nKilòmetres: 14 (hi ha també, una versió més curta, de 3.5 Km des de la carretera de Cantallops, amb diverses alternatives). Jo em vaig equivocar i en vaig fer 16.\nDurada: 4 h 30' ( ...perquè em vaig equivocar)


Miquel López Crespí - Memòria històrica | Crònica sentimental de sa Pobla (Anys 20 i 30)\nCrònica sentimental de sa Pobla (Anys 20 i 30)\npobler | 19 Març, 2018 10:37 | Compartir:\nDe jovenet m´entretenia mirant les fotografies de l´arribada del general, del fill del rei Alfons XIII, de tota la parafernàlia de militars que els acompanyava. Era com contemplar un àlbum de cromos antiquíssims. Veig l´oncle-padrí, joveníssim, amb ulleres fosques, capell de senyoret i corbatí amplíssim al davant de la corporació municipal, caminant fins a l´entrada del poble; la banda de música en plena acció, el rector, suat, corrent per arribar d´hora a la balconada on es fan els discursos. Amb un poc d’imaginació pots sentir l’eco llunyà d’himnes i pasdobles, de jotes i boleros. Els comerciants més rics, amb les seves filles i esposes vinclen l’esquena davant el dictador i el fill mut del rei que compareix, hieràtic, a la inauguració. Hi ha un estol de jovenetes vestides de pageses per a ballar davant el cap de Unión Patriótica, posant, rialleres, davant el fotògraf oficial que enregistra la cerimònia per a la història. Hi pots veure tota la majestuositat de l´edifici, l’ampli pati amb les esveltes columnes que sostenen els dos pisos curulls d´aules, el laboratori, la biblioteca plena de llibres. Les classes, amb els pupitres i mobles més moderns de l´època, els cartells amb els grans mapes d´Espanya i del món, l´enrajolat amb la figura de Ramon Llull, les plantes del jardí just acabades de sembrar... El general, el fill del rei don Alfons de Borbó i el batle Miquel Crespí Pons són al davant del grup de dansaires, regidors municipals, sacerdots, la presidenta de les Filles de Maria, comandant de la Guàrdia Civil, metge i alguns dels més importants terratinents de la contrada en la que serà la fotografia que sortirà a tots els diaris de Palma. Al costat de l’oncle, dues al·lotetes d’uns sis o set anys: la meva mare i la seva germana, amb els millors vestits. I, just al darrere, quasi sense veure’s, perdut entre amics i amigues, uns padrins quasi irreconeixibles, ja que sempre els havia vist d’edat, envellits per la feina i les preocupacions familiars: el fill mort prematurament en un accident de moto; l’exili del batle quan entrà la República. (Miquel López Crespí)\nTot havia començat feia anys, quan per diverses circumstàncies, la família de la mare entrà en declivi. El batle Miquel Crespí Pons, el padrí-oncle, va ser el cap polític del partit del dictador Miguel Primo de Rivera. Els Crespí i Pons lligaren el destí familiar a la dictadura. Una puixant petita burgesia agrícola volia convertir el Port d’Alcúdia en un empori de riquesa, un indret que fes la competència a Palma i deslligàs les nostres comarques de la influència dels grans empresaris ciutadans. Es tractava de perllongar l’arribada del tren fins a Alcúdia i el seu port. Convertir l’indret en la base per a la importació i exportació dels productes que havien d’anar cap a ciutat. L’oncle de la mare s’implicà a fons en el projecte. Els seus amics l’animaren a no defallir en l’intent. Era abans que el turisme esdevengués la principal riquesa de l’illa. En aquell temps només la terra, l’exportació de la patata, l’ametlla, les mongetes, el cacauet i certa quantitat de tabac, representaven diners i benestar. Qui hauria pogut mai imaginar el futur, malgrat la construcció de l’Hotel Formentor? Cap pagès podia entendre que l’arena, les roques i el sol fossin una possible font de riquesa. Només la terra productiva, la marjal amb els molins fent rajar l´aigua esponerosa eren valorats. L’arena no valia res. La platja, per a la generació dels padrins, era solament un lloc on s’anaven a cercar les algues que servien per abonar els camps. I, també, el refugi on els pobres de Pollença i Alcúdia, de Búger i Santa Margalida, els que no tenien un hort, veles a l´albufera, provaven de sobreviure, pescant quatre peixos. Els petits ports de pescadors eren contrades d´exiliats. Cap infant no volia jugar amb els fills dels pescadors perquè, deien, “feien pudor”. La crueltat de la infància és terrible! Sovint pot causar mals irreparables, complexos que poden durar una vida sencera!\nL’oncle Miquel Crespí Pons, el batle de la dictadura, va ser el culpable de la desfeta econòmica de la família. Oferí al Consistori cinquanta solars de forma quasi gratuïta, per a bastir l’escola que aquella societat agrària necessitava. El pla consistia a construir l´immens casalot del col·legi i convidar després el general a la inauguració. Els actes oficials, els dies en què romangués a Mallorca, servirien per explicar a les autoritats la idea de bastir un port de gran abast industrial a Alcúdia, una fàbrica d’electricitat i la necessària continuació de la línia del tren que aniria de sa Pobla fins al port.\nL’escola es va construir.\nDe jovenet m´entretenia mirant les fotografies de l´arribada del general, del fill del rei Alfons XIII, de tota la parafernàlia de militars que els acompanyava. Era com contemplar un àlbum de cromos antiquíssims. Veig l´oncle-padrí, joveníssim, amb ulleres fosques, capell de senyoret i corbatí amplíssim al davant de la corporació municipal, caminant fins a l´entrada del poble; la banda de música en plena acció, el rector, suat, corrent per arribar d´hora a la balconada on es fan els discursos. Amb un poc d’imaginació pots sentir l’eco llunyà d’himnes i pasdobles, de jotes i boleros. Els comerciants més rics, amb les seves filles i esposes vinclen l’esquena davant el dictador i el fill mut del rei que compareix, hieràtic, a la inauguració. Hi ha un estol de jovenetes vestides de pageses per a ballar davant el cap de Unión Patriótica, posant, rialleres, davant el fotògraf oficial que enregistra la cerimònia per a la història. Hi pots veure tota la majestuositat de l´edifici, l’ampli pati amb les esveltes columnes que sostenen els dos pisos curulls d´aules, el laboratori, la biblioteca plena de llibres. Les classes, amb els pupitres i mobles més moderns de l´època, els cartells amb els grans mapes d´Espanya i del món, l´enrajolat amb la figura de Ramon Llull, les plantes del jardí just acabades de sembrar... El general, el fill del rei don Alfons de Borbó i el batle Miquel Crespí Pons són al davant del grup de dansaires, regidors municipals, sacerdots, la presidenta de les Filles de Maria, comandant de la Guàrdia Civil, metge i alguns dels més importants terratinents de la contrada en la que serà la fotografia que sortirà a tots els diaris de Palma.\nAl costat de l’oncle, dues al·lotetes d’uns sis o set anys: la meva mare i la seva germana, amb els millors vestits. I, just al darrere, quasi sense veure’s, perdut entre amics i amigues, uns padrins quasi irreconeixibles, ja que sempre els havia vist d’edat, envellits per la feina i les preocupacions familiars: el fill mort prematurament en un accident de moto; l’exili del batle quan entrà la República.\nEl més emocionant, el que m’interessava especialment eren les fotos del poble, la pagesia, els jornalers i jornaleres que assistien a la inauguració. Els rostres reflectien alegria i il·lusió. Una escola per als fills! El somni dels treballadors en constatar que els seus al·lots podrien progressar, aprendre de llegir i escriure, fer comptes... Entre la gentada que hi és present i que camina rere la banda de música hi veus poques dones vestides com les esposes i filles de comerciants i rendistes. La majoria van amb els desgastats vestits de la feina. Algunes amb la senalla plena d´herba per als conills, el càvec que havien emprat per regar l’hort, netejar la terra de males herbes. Tothom amb una claror radiant en la mirada. Com si al davant no hi hagués les màximes autoritats de la nació, els representants d´un sistema d´injustícies etern, d´ençà de la derrota dels agermanats, sinó àngels venguts del cel que obrien la porta del paradís.\nPer les cròniques que l’amic Alexandre Ballester em va deixar llegir molts d’anys més tard, vaig saber que, posteriorment als actes oficials hi hagué dinars, visites a l’església, grans recepcions en algunes possessions... Sembla que el general va ser receptiu als precs i suggeriments de la comissió que encapçalava el batle Crespí.\nI és en aquest precís moment, quan pareixia que tot rutllava a la perfecció, quan comença la confusió i el declivi familiar.\nPocs mesos després de la visita, caigué la dictadura, el rei Alfons XIII hagué d’exiliar-se i, un any després, l’oncle-padrí també va haver de marxar del poble en direcció a l´Argentina, perdent, amb la caiguda del règim, els diners invertits en l’operació d’ampliació del port.\nAmb el temps vaig poder anar reconstruint l’inici d´aquella desfeta espectacular. Els padrins ho comentaven sovint, provant d´explicar-se com havia començat la decadència. La ruïna venia determinada, no solament pel lliurament a l´Ajuntament dels cinquanta solars per bastir l’escola. Aquest només era un petit detall, una part del desastre que ens marcà de forma perenne. El batle Miquel Crespí Pons i alguns amics ja havien comprat nombrosos terrenys ben al costat del port. Els plans inicials per al desenvolupament de la zona preveien la construcció d´una gran àrea comercial, magatzems per a guardar les mercaderies que s´haguessin d’enviar a la península i l’estranger. L’amo Francesc Siquier, el propietari de la fonda més important del poble, invertí tots els seus estalvis en la compra de deu solars que servirien per a bastir un gran hotel.\nAmb la caiguda de la dictadura i l´adveniment de la República, els plans bastits amb tanta il·lusió quedaren reduïts al no-res. Les noves autoritats republicanes eren més partidàries de potenciar el port de Palma i ampliar les infraestructures existents. No hi veien cap sentit, a voler perllongar la via del tren fins a la badia d’Alcúdia.\nAmb la victòria de l´esquerra es començava a trencar la xarxa clientelar del més ranci caciquisme nostrat. Per si mancaven més problemes, Joan March, el capitalista més influent de Mallorca i, potser, de tot l´Estat espanyol, no en volia sentir parlar, de l´ampliació del port d´Alcúdia. La majoria dels seus interessos comercials romanien ben fermats a Palma i no desitjava que altres importadors i exportadors poguessin crear el més mínim entrebanc en els negocis.\nAquesta nova actitud, la fi del projecte somniat pels comerciants més decidits de la comarca, causà un terratrèmol entre els socis embarcats en l´aventura. La majoria havien hipotecat cases i finques en l’operació, amb la confiança, com aquell qui juga a la ruleta, que la sort els afavoriria. Pensaven tenir avantatges: la dictadura semblava dòcil a les seves indicacions. Alguns pensaven tornar a vendre la terra comprada barata a un preu més elevat. Nombrosos pagesos havien venut la sínia, i solars curulls d´arena a un preu ridícul. Qui volia adquirir res proper a la mar? Els terrenys sense aigua quasi no es valoraven. I en haver-hi pedres i roques ningú no en donava una pesseta. L´única riquesa, el que tenia un valor autèntic per a la pagesia, eren els horts amb aigua subterrània, una terra on es pogués aixecar un molí amb el safareig corresponent. Aleshores els camperols no podien imaginar-se una Mallorca vivint dels hotels i del turisme. L´Hotel Formentor i el Mediterráneo, els edificis dedicats a l´esbarjo en els anys vint, ho eren per a una petita elit de privilegiats estrangers que, reclosos en els seus guetos d´estiuejants, no formaven part de la vida diària del poble mallorquí. Per a la majoria d´illencs, se seguien les velles rutines, els oficis antics heretats de generació en generació, sense que ni el tren, ni l´arribada dels vaixells de vapor, el telèfon, els primers cotxes i la ràdio modificassin gaire les formes tradicionals d´existència.\nPerò tot s’ensorrava en uns dies. Talment el crac del 29 a Nova York. Els bancs començaren a demanar l’import dels crèdits concedits. Els usurers que havien deixat diners a uns interessos alts iniciaven les gestions per a quedar-se amb els negocis hipotecats. Va ser com un llamp que entrava, ferest, per la porta d’aquells confiats especuladors. Uns homes que no valoraren prou els perills que comportava l´especulació i que, inexperts, cregueren que no podien caure mai els borbons. Jugadors de cartes als bars dels privilegiats del poble, persones de missa dominical i encaputxats a les processons de Setmana Santa, especialistes a portar, descalços, cadenes que tanmateix no feien gaire mal als turmells i que no havien previst un canvi de règim tan sobtat.\nPer als jornalers, la proclamació de la República va ser una festa. La mateixa banda de música que havia rebut, triomfal, el dictador i el fill del rei, ara encapçalava la manifestació, interpretant l’Himne de Riego i la Marsellesa. Era sorprenent! Les beates se senyaven, atemorides, en veure onejar, triomfant, la bandera tricolor pels carrers on, fins feia uns dies regnava la flaire de l´encens i el poder omnipotent de la Creu.\nOn havien après a cantar els pagesos l’himne de la Revolució Francesa? Al local de la UGT, a la Casa del Poble quan anaven a Palma? El matí de la victòria republicana tot eren crits d’alegria pels carrers sense asfaltar de la vila. La mare em deia que a casa dels repadrins no hi hagué festa. Els militants de Unión Patriótica es tancaren amb pany i clau i no gosaren sortir a veure l´espectacle. El meu oncle-padrí i els seus pares, a les fosques, amb les finestres tancades, ploraren en silenci esperant que la bulla no anàs a més.


Lowtoy Festival | Barcelona Cultura\n15-9-2014 LA BLOGOSFERA L’escena electrònica barcelonina ha produït uns quants festivals, però segurament un dels més singulars és el Lowtoy, el primer festival internacional de 8 Bit i DIY Electronics de Barcelona on escoltareu música produïda amb so digital de velles computadores vintage i gaudireu de visuals sorprenents. Us voleu fer una idea del que us espera el 27 de setembre a l’Hangar? Doncs feu un cop d’ull a aquest vídeo.\nEl festival està organitzat, per Lowtoy, un segell discogràfic independent de Barcelona que, des del 2010, publica continguts audiovisuals de descàrrega gratuïta amb llicències Creative Commons relacionats amb el 8 Bit i la cultura DIY electrònica.\nPotser ja ho sabeu, però si no és el cas, apunteu: el 8 Bit (també li diuen chiptune o chip music) són aquella mena de sons electrònics propis dels videojocs antics o els Arcade, que no només es poden utilitzar per fer música, sinó que han donat origen fins i tot a un tipus de música electrònica de ball que enllaça els anys 80 i el segle XXI.\nEl DIY, per la seva banda, fa referència al Do It Yourself (“fes-t’ho tu mateix”), aplicat en aquest cas a l’electrònica. I el “Circuit-Bending”, una expressió que també escoltareu aquí i que té molt a veure amb les experiències sonores més modernes, a la modificació de senyals d’àudio.\nMúsics i artistes visuals nord-americans, italians, francesos, argentins, espanyols i de molts altres països formen part del cartell del festival, que no us heu de perdre si voleu viure una aventura sonora diferent i estimulant. Recordeu que, a més del festival, hi ha xerrades, exposicions i activitats sobre el tema a partir del 25 de setembre.\nEl Lowtoy Festival se celebra a l’Hangar (Emília Coranty, 16) el dissabte, 27 de setembre, de 15 a 24 h. Entrada: 7 €


Antoni de Vilanova: d’agost 2013\nCinemàtica és l’estudi del moviment amb independència de què el provoca. Dinàmica és l’estudi de les causes del moviment, a les que anomenem forces. Una de les situacions possibles de l’acció de les forces és l’estàtica. De tot això abans en dèiem “mecànica racional”. La física actual no ho nega però ho supera.\nEncara que no ho sembli estem parlant de política. Amb la diferencia que la política no ha aconseguit encara la qualificació de racional i lògicament no ha pogut superar aquest estatus.\nSovint parlem de forces socials, de pobles dinàmics, de societat estàtiques, de grans marxes, de grans desplaçaments uns físics i altres mentals. La descripció tradicional era molt més cinemàtica que dinàmica. Era, i encara és, més fàcil explicar què va passar que investigar perquè va passar. La història sempre tindrà, amb una intensitat, esperem que cada vegada més petita, la firma d’un historiador.\nEls moviments dels pobles tenen dos tipus de forces d’intensitat diferent però que si porten la mateixa direcció i sentit la resultant és imparable. Una empeny, i l’altra estira. La primera incita a marxar del lloc -físic o mental- on s’està, la segona proposa anar a un lloc nou i diferent. La primera empeny a marxar d’un país o d’un estat on t’hi trobes molt malament i no et sens amb forces per canviar-lo o millorar-lo, perquè ja ho has intentat moltes vegades sense el més petit resultat, perquè és un lloc massa sec, massa dur, massa envellit o perquè hi ha un dragó que cobra un peatge massa car en donzelles, i sant Jordi no vol fer servir la seva llança.\nLa segona força, aquella que atreu per anar a buscar un lloc nou, és molt poderosa per als joves i molt menys per als vells. Està feta més d’esperança que de cansament. Més d’il·lusió que de seguretats. Ara a Catalunya les dues van en la mateixa direcció.\nLa gran majoria de ciutadans de Catalunya, no tenen res en contra de la gran majoria de ciutadans d’Espanya. Fins i tot m’atreveixo a dir que no volen allunyar-se’n gaire, però sí que volen independitzar-se (no dependre ) d’un estat anquilosat, envellit i poderós i prepotent i llunyà, molt llunyà no només geogràficament sinó principalment mentalment. Fa quasi 40 anys, amb la mort del vell assassí -no va ser sant Jordi qui ho va fer- molts catalans vam creure que havia acabat la sequera…\n20 d’agost de 2013.\nPublicat per antonia a 5:19 2 comentaris:\nNavarro, Collboni, Lucena, sols o acompanyats d’altres, presumptes responsables d’un error de futur, per predicar una doctrina que era bona fa trenta anys.\nFa trenta anys proposar una república federal a l’estat espanyol, incloent el dret d’autodeterminació de les nacions integrades, com havia decidit el PSOE renascut a Suresnes l’octubre de 1974, era una idea intel·ligent i amb moltes possibilitats d’èxit. Calia convèncer el tàndem elegit -Gonzalez, Guerra- que era el camí amb més futur. Raventós, Obiols, acompanyats d’altres no ho van saber, poder o voler fer.\nEls “joves nacionalistes espanyols” com s’autodefinien la parella andalusa, van triar un camí molt diferent, que ens ha portat on som ara.\nAllò que era bo fa trenta anys, ha caducat. El temps fa caducar els iogurts i les idees. Sobretot les idees polítiques. De vegades tenen si fa no fa la mateixa durada i encara que els iogurts són bons post data, sense exagerar s’entén, a les idees els passa una cosa singular: els usuaris, generadors o patidors seus han canviat, millor dit són uns altres, tant per renovació d’estocs, com per renovació de paisatge (no m’agrada gens dir “escenari”, ho troba massa teatral).\nA N.C.L. i d’altres els pot passar que el procés que en direcció a l’increment de llibertat que ha iniciat la societat catalana, tingui èxit o bé s’endarrereixi o bé -el més probable- faci un pas endavant significatiu, però no definitiu. Sigui quin sigui el resultat, la víctima política més remarcable serà el PSC actual.\nSi l’èxit és notori, els guanyadors no voldran saber res d’ells i els contraris al procés els donaran la culpa del propi fracàs. Si els queda frenat poc o molt, tots sabrem qui són els responsables. Ciutadans no compta gaire i el PP ja sabem que per definició, és contrari a tot pas cap a la modernitat o cap a la llibertat, no només de Catalunya sinó de tot allò que toca.\nSort tinc que no hi ha la menor probabilitat que em demanin consell. De bona veritat, no sabria què aconsellar-los.\n15 d’agost de 20123.\nPublicat per antonia a 5:07 Cap comentari:\nPublicat per antonia a 7:07 Cap comentari:


Política de privacitat. Clàssica a Horta-Guinardó.\nLa web de CLÀSSICA A HORTA-GUINARDÓ fa servir galetes que fan la navegació molt més fàcil.\nEl present Política de Privacitat estableix els terminis en que CLÀSSICA A HORTA-GUINARDÓ fa servir i protegeix la informació que és proporcionada pels seus usuaris en el moment d' utilitzar el seu lloc web. CLÀSSICA A HORTA-GUINARDÓ està compromesa amb la seguretat de les dades dels seus usuaris. Quan li demanem emplenar els camps d' informació personal amb la que vostè pugui ser identificat, ho fem assegurant que només es farà servir d' acord amb els terminis d' aquest document. D'altra banda, aquesta Política de Privacitat pot canviar amb el temps o ser actualitzada, motiu pel qual li recomanem revisar periòdicament aquesta pàgina per assegurar-se que està d' acord amb els anomenats canvis.\nCLÀSSICA A HORTA-GUINARDÓ està molt compromesa a mantenir la seva informació segura. Fem servir els sistemes més avançats i els actualitzem constantment per assegurar-nos que no existeixi cap accés no autoritzat.


7 secrets sobre els homes que la majoria de les dones no saben\n7 secrets sobre els homes que la majoria de les dones no saben\nAlguna vegada has trigat a pensar en què ha de ser la datació per als homes? Moltes dones creuen que, a l’hora de sortir de la cita, els homes tenen totes les cartes. Això podria ser perquè van ser rebutjats pels homes en el passat, els havien jugat o enganyats pels homes, o simplement ens han fet creure que és així com és. Tant si penseu o no que els homes tinguin el poder en general, escric avui per augmentar la vostra consciència d’algunes maneres en què els homes definitivament no tenen el poder. Potser no us han passat mai molts. Com més puguis entendre els homes i d’on provenen, més èxit tindràs a l’hora de sortir i formar relacions amb ells. Per tant, hi ha 7 desavantatges que tenen els homes en una cita que potser mai no heu tingut en compte.\n1. Els homes han d’arriscar-se molt més al rebuig que a les dones\nSi hi ha un avantatge destacat per a les dones, ha de ser-ho.\nEl cas és que les dones han de fer front amb molt menys rebuig a la cita que els homes. Si una dona no vol disposar a un home, pot comunicar-li que vol que en faci un, sense arriscar-se en un rebuig real. Si això no funciona, un home diferent intentarà la seva sort. Pot conèixer-se i xerrar amb molts homes sense haver d’arriscar-se a un rebuig directe. Si bé les dones són igualment vulnerables al rebuig, una vegada en una relació, una dona pot tenir una vida de cites amb èxit, sense ser mai rebutjada. Pot ser que no tingui tantes opcions, però encara tindrà opcions, sobretot si sap com donar llum verda als homes.\n24 anys d'edat verge\nSi un home no ho fa, en algun moment, fa 'home' i fa un moviment, generalment anirà a casa sol. Per molt que doni un contacte visual a la dona, generalment serà ell qui ha de caminar, el que ha de besar-lo i qui ha de demanar-li el dinar.\nTot i que no us acosta a un bar, allà on us trobeu, encara ha de córrer el risc de demanar-vos. Per a molts homes, la confiança no ve de forma natural. Malauradament, a les cites, on els homes han d’arriscar-se al rebuig regularment per tenir èxit, es necessita confiança. Pot ser un obstacle enorme, de vegades infranquejable, per a alguns homes.\nPer molt que ho tallin, perquè els homes tinguin resultats en les cites, han d’arriscar-se al rebuig molt més que a les dones. Recordeu-vos aquesta propera vegada que us frustreu amb la vacil·lació d'un home que us permeti avançar i l'ajudeu assegurant-vos que els feu senyalitzar.\n2. Els homes no poden obtenir una cita ni una atenció romàntica amb facilitat\nSi una dona vol una cita, un sexe, o fins i tot una mica de ego, no és exactament escassa. Podria ser tan senzill com saltar a Tinder o vestir-se per sortir a la nit. Una dona té la seguretat de conèixer l’atenció romàntica –almenys d’alguna forma– sempre està disponible, si ho vol. Cada vegada que un home ha de avançar la relació, hi ha la possibilitat de rebutjar-lo.\nPrepareu un pensament per als homes que, encara que saltin en línia o surtin, no tenen garantit cap dels anteriors. Un home sempre ha d’arriscar-se al rebuig per guanyar una data o més d’una dona. Molts homes, especialment aquells que són bons nois, però no necessàriament confiats o amb bona aparença, no saben mai d'on pot sorgir el seu proper cop d'atenció romàntica.\n3. La societat fa una enorme pressió perquè els homes siguin bons amb les dones\nEns agradi o no, hi ha més pressió sobre els homes perquè tinguin habilitats amb les dones que a l’inrevés. Creixent, els nois que poden coquetejar i relacionar-se amb les noies són els herois dels seus amics, mentre que les noies que mostren habilitats socials extraordinàries amb els homes solen tenir vergonya pels seus companys gelosos. El missatge subjacent que es dóna als homes és que no són un home veritable i haurien de sentir vergonya si no poden atreure una dona.\nPreneu-vos un moment per pensar en la gravetat de pressió que aquest missatge fa sobre els homes.\nSi un noi està al voltant dels seus companys en un bar, com afecta aquesta pressió les possibilitats que ell s’acosti a tu?\nÉs probable que es pugui escapar, sense voler arriscar el fracàs en una cosa tan important davant dels seus amics.\nSi és sobri i el rebutges durament quan et pregunta amb respecte, com se sentirà?\nProbablement, com mai no acostar-se mai a una altra dona i fer sentir el seu rebuig a les dones en el futur.\nI, si un home no va bé amb les dones, què pot creure en ell mateix?\n'No sóc gaire d'home; Sóc patètic ”.\nconsells per sortir amb un nerd\nEl missatge subjacent que es dóna als homes és que no són un home veritable i haurien de sentir vergonya si no poden atreure una dona.\nPer tant, abans de dir coses com 'Bé, no em faria pas amb cap tipus que no tingués la confiança per apropar-me', preneu-vos el temps per comprendre d'on prové i quina pressió li fa la societat. sigues bo amb les dones. Si ofereixes una puta descansada o li donen l’esquena, potser sigui el noi perfecte per a tu i una persona fantàstica, però mai no s’acostarà a tu.\n4. Es recomana als homes que siguin independents i que no demanin ajuda\nQuan una dona demana ajuda amb alguna cosa, generalment no té por de ser jutjat per fer-ho. Tot i això, molts homes, criats amb la creença que un home hauria de ser independent i fort, s’allunyen de la possibilitat d’admetre que potser no tenen totes les respostes. En la datació, això és especialment problemàtic. Es diu als homes que és vergonyós i irrespectuós que busquin ajuda per millorar les seves habilitats de cites. Tant és així que hem cancel·lat les visades d’homes que han intentat venir a Austràlia i ensenyar-ho. Si bé alguns d'aquests homes poden ser tàctiques despectives, els que intenten ajudar els homes a millorar la vida de les seves cites i conèixer dones, malauradament, es veuen amb el mateix raspall.\nEs tracta de lligar les mans dels homes a l’hora de millorar les parts d’ells mateixos que els farien dates, amants i socis més atractius. A la meva pròpia vida, admetre que era terrible amb les dones i demanar ajuda (després de mirar-me per intentar trobar-la) va ser una de les píndoles més amarges que he tingut que empassar, demostrant que em va causar un ofegament al jo. Al final, va valdre la pena, però una experiència així destaca que els homes, tant nens com adults, es fomenten activament contra la cerca d’ajuda, especialment en aquest àmbit. Per tant, estalvieu un pensament per la desesperança que ha de sentir un home que no va bé amb les dones quan veu que els altres homes es passegen amb encant natural.\n5. Els homes no són bons “lectors de persones”\nEls homes són menys intuïtius i socialment hàbils que les dones, cosa que funciona a favor de les dones en el terreny de joc de cites. Si la tasca fos portar caixes pesades a la planta de dalt, això donaria avantatge als homes, però en el món social de les cites, la sabata està a l’altre peu. Això deriva d’un context evolutiu, on les dones confiaven en les habilitats socials, en lloc de la força bruta per sobreviure.\nLa vostra dona mitjana pot llegir millor la gent, fer millors converses i ser més dinàmica en la seva capacitat de llegir persones que el vostre promig masculí. Per tant, si heu conegut alguna vegada a un tipus que no ha estat capaç de seguir el ritme social o us ha perdut un parell de pistes del grup, procureu empatia. Els homes no són nascuts per parlar i llegir les situacions tal com vau ser.\n6. Des del punt de vista d'un home, tot el que ha de recollir és una dona ... sembla\nI bé ... tenen raó. Una mena de. Una dona pot guiar-se i recollir totes les nits de la setmana, si vol.\nPer descomptat, tots dos sabem si realment ho faríeu, que rarament agafaríeu el tipus que realment volíeu. Tot i així, la qüestió és que, independentment d’on estiguis a la vida, si et vesteixes i surtes, pots aconseguir alguna cosa.\nMireu-ho des del punt de vista d’un noi. Ell no veu la realitat, que lluita per cridar l'atenció del noi que desitges i aconseguir que els atacants siguin afectats durant tota la nit. Només veu una noia bonica amb la meitat de la barra mirant-la i intentant parlar amb ella. Què passa per registrar-se? 'Jees, les dones ho tenen fàcil'.\nLa percepció és la realitat. Si ho veu (i s’ho creu), això és suficient per fer real que tu (i les dones com tu) tinguis l’avantatge.\n7. Els homes reben senyals mixtes des de jove sobre el que volen les dones\n'Ser un cavaller'. 'Tracta amb dona el màxim respecte'. 'Poseu-la sempre davant vosaltres mateixos'. Els homes són martillats amb aquest consell creixent. Aleshores, què passa amb un noi que sempre segueix aquest consell? Acaba a la maleïda zona amiga!\nNo és estrany que els nois es confonguin amb el que volen les dones. Hi ha missatges diversos que provenen dels mitjans de comunicació, dels seus pares i, fins i tot, d’altres dones (que als seus ulls demanen un tipus de noi i després daten un altre) sobre què volen exactament les dones. No hi ha massa mares de jove que donin els consells: 'Fill, obriu-li la porta al cotxe i traieu-ne la cadira per després anar-la fent un cop de puny amb el cul mentre ella llueix al dormitori'. I si algú intentés ensenyar això en massa, algú altre el trauria fora de context!\nEls homes joves es veuen obligats a esbrinar-ho per ells mateixos i sovint s’equivoquen. Recordeu, de vegades, que no és cap culpa si no sap què fer. És perquè tothom li ha explicat coses diferents durant tota la seva vida.\nTant si creieu que els homes tenen o no avantatge en les cites, com a mínim, en aquestes 7 àrees, no hi ha cap pregunta: les dones tenen l'avantatge. Així doncs, la propera vegada que us frustreu amb un home, perquè no es mourà, no sembla que us aconseguirà, o sembla insegur sobre les seves capacitats amb les dones, recordeu, els homes tenen pressions sobre les quals no ho heu fet. se li ha identificat. Comprendre aquestes pressions i, potser, tenir una mica més de perdó i empatia per a les conductes d'un home, de vegades inexplicables, us permetrà aproximar-vos a les cites amb més paciència i acceptació, provocant més experiències i relacions amb els homes.\nidees de sexe desconcertants\n16 trobades terrorífiques amb 'The Black Eyed Kids'\nAixí que ja ho sabeu, no haureu de ser tot per a tots\nSí, la diversitat consisteix a desfer-se de la gent blanca (i és una bona cosa)\nAl meu xicot en el nostre aniversari\nTotes les vegades que els teus ex pensen en tu\nJo tenia una trista gai impressionant\n7 cançons dels Beatles que em van despertar com un nen