El Figarot 35 by Castellers Vilafranca - issuu\nEntrevista a l'Eloi Miralles4Els orígens socials dels castells a Vilafranca8¿I no et fa por?1340 anys a Sant Fèlix1420 anys a Cal Figarot18Renovem el web de la colla25Una història difícil de repetir26Part de la vida d'un poble30Nou de quinze32L'Ajuntament atorga la Medalla de la Vila al Mènec 35\nTorres que decideixen36Assalt a la torre50El club superverd61Pinya jove63Castells a banda65V Certamen Poètic Casteller67Primer premi Aleta69El Figa-rot70Antologia de frases que han fet història72L’altra cara dels castellers: Joan Oliver Juanàtor74Butlletí dels Castellers de Vilafranca\nsegona època. Número 35. agost del 2005EDITA\nCastellers de Vilafranca. Estatge social: General Prim, 11\n08720 Vilafranca del Penedès. Apartat de correus 313\nXavi Carrasco, Miquel Ferret, Rafael Salvadó i Biel Senabre.\nRicard Aranda, Joan Badell, Eugènia Balcells, Josep Cabré, Albert Carrasco, Llull\nCasanova, Xavi Castellet, Neus Cristià, Jordi Galtés, Jaume Grau, Joan Guixeras,\nJosep Just, Jordi Llavina, Josep Mestres, Jordi Mir, Eloi Miralles, Fèlix Miret, Josep\nMiret, Salvador Montaner, Joan Montserrat, Guillem Noia, Pere Rovira, Òscar\nSerramià i David Tudela.\nFOTOCOMPOSICIÓ, FOTOLITS, MUNTATGE I IMPRESSIÓ\nGràfiques Kerpe,SL. Pere el Gran, 16. 08720 Vilafranca del Penedès\nDip. L. B-29.663/86AMB EL SUPORT DEGeneralitat de Catalunya\nConselleria de Benestar SocialAny d'aniversaris\nJosep CabréQuan escric aquestes ratlles, la temporada ja fa un bon grapat\nde setmanes que ha començat i, de moment, estem fent un\ngran any, millor que el passat. Acabem de descarregar un pilar\nde vuit amb folre i manilles ben merescut, hem carregat una\ntorre de nou i hem descarregat tot un reguitzell de tresos i\nquatres de nou.\nEnguany tenim un objectiu molt clar: descarregar el tres de\ndeu amb folre i manilles. Treballarem per aconseguir-ho i,\na més, per construir altres castells molt importants com el\nquatre de nou amb folre i l’agulla, el cinc de nou amb folre\ni el pilar de vuit amb folre i manilles. Tanmateix, n’hi ha un\nque comença a despuntar i que, veient el treball que es fa els\ndilluns a l’assaig de torre i pilar, pot ser una veritable sorpresa\nper al dia de Sant Fèlix: la torre de nou amb folre.\nCom veieu, tenim molta feina per endavant, i això ens ha de\nfer tenir il.lusió i ganes de venir als assajos i a les sortides\ni treballar per aconseguir les fites.\nSom molta gent, molts castellers i castelleres, i cadascú pot\nplasmar la seva opinió de moltes maneres. Els que pugen ho\npoden veure d’una manera, els del folre d’una altra i els del\npeu d’una altra. Crec que totes les opinions enriqueixen els\nresponsables de la colla, i sobretot els de la part tècnica. El\nque no puc acceptar són els comentaris destructius que he\npogut sentir, o que hi hagi un cert desànim després de tirar\nun castell en una plaça atípica. Això perjudica sobretot tota\nla colla. Penseu que hi ha companys que han estat molts\nanys a guanyar per Sant Fèlix. Si s’haguessin desanimat o\nhaguessin llençat la tovallola a les primeres de canvi, nosaltres no seríem on som: al capdamunt del món casteller. Les\nvaloracions s’han de fer al final de temporada i, francament,\nde vegades és bo tenir un ensurt per posar-nos les piles. No\ns’hi val, a adormir-se sobre els llorers. Deixem que la Tècnica\ntreballi, que ja veureu com, evidentment amb l’ajuda de tots,\ntornarem a triomfar.\nEnguany fa quaranta anys de la primera actuació per Sant\nFèlix, vint que la colla té el local social a Cal Figarot, vint\nmés del primer cinc de vuit i deu de la primera torre de\nnou, del primer pilar de vuit i del quatre de nou amb folre\ni agulla. Tenim molts aniversaris a celebrar i ho farem com\ncal: hem començat el dia 20 d’agost en què hem inaugurat la\nremodelació de la façana de Cal Figarot i uns cups renovats.\nContinuarem l’any fent altres actes d’ara fins al final de\ntemporada. La Junta està treballant en molts projectes que\nsegur que agradaran la colla i tindran el seu suport.\nÀnims i que tinguem una bona temporada. I, si pot ser la\nmés important de la història, millor.\n3Foto: Raquel Tarrés/CdVEloi Miralles\nLlibre Verd«Això dels castells és una cosa que\net dóna un sentiment de patriotisme local,\nd’allò que en diríem vilafranquinisme»\n4Eloi Miralles«El meu debut oficial\namb camisa verda va\nser a Navàs,\nla primavera del 1970;\nmés de mitja vida»\n«A La Vanguardia vaig\naconseguir que els\narticles es publiquessin\nen català, ja que feien\nmolt mal efecte\nles cometes constants\nquan es feia referència\nal folre, a les crosses,\na la cassoleta...»\n«Hem passat d’un\nesclat de creixement\na una crisi evident\nen la qual és difícil\n«Els castells creen\nel sentit de l’estètica,\nde la bellesa plàstica,\nfan copsar la tasca\nde gent de tota mena»Un gran conversador. I si és davant d’una\nbona taula, encara millor. La claror dels seus\nulls delata un pou sense fons de coneixements\ni d’anècdotes d’aquest món tan peculiar com\nés el dels castells, a banda de moltes altres\nmatèries en què és un veritable expert. No en\nva, enguany fa trenta-cinc temporades que\nllueix la camisa verda, que ja es diu ràpid.\nAmb una envejable memòria, i un discurs\nfarcit de detalls i sucoses anècdotes, el temps\npassa de pressa tot xerrant amb aquest baix\nocasional de pilar de cinc, apotecari, home\nde lletres, erudit vilafranquí i català en el\nsentit més ampli de la paraula.\nQui va ser primer, el cronista o el casteller?\n«El casteller, evidentment. El meu debut\noficial amb camisa verda va ser a Navàs, la\nprimavera del 1970; més de mitja vida . El\nvirus de la castellística ja estava inoculat\ndes de feia un parell d’anys. A la colla\nd’amics hi havia un casteller de pro, que\nés el Josep Galofrè, que es va cuidar mica\nen mica d’enverinar-nos fins al punt que\nl’any 1968 ja anàvem pràcticament a tots\nels assajos d’estiu, un cop acabat el curs\nacadèmic. Recordo que l’any 1969, quan\nes va carregar el primer quatre de vuit,\nvaig ser convidat a dinar amb la colla\na l’envelat que hi havia a la plaça de la\nVerdura. Sense camisa verda ja vaig anar\na fer pinya a la festa major petita de l’any\n1970, el dia de Sant Raimon de Penyafort,\nquan se celebrava el dia 23 de gener, si no\nvaig errat. Aquell dia es va produir el relleu\nde cap de colla del Gabi Martínez al Lluís\nGiménez, amb una mica de maremàgnum\nque hi va haver. El Lluís va ser un cap de\ncolla emblemàtic, va donar un altre aire a\nla colla, va propiciar que molt jovent que\nnomés érem mers espectadors a la festa\nmajor ens hi involucréssim».\nI quan comences a escriure sobre castells?\n«Inicialment, el meu cavall de batalla va\nser el Tothom. A l’estiu d’aquell any 1970,\nel Lluís Giménez ens va demanar de programar la sortida a les festes de Pau i Treva\nde Toluges, prop de Perpinyà, instituïdes\nper l’Abat Oliva mil anys abans. Aquesta\nsortida la vam organitzar pràcticament el\nJoan Perelló, el Josep Galofrè i jo. Va ser\nuna sortida que va tenir molt d’èxit perquè\nva ser la primera vegada que els Castellers\nde Vilafranca creuàvem la frontera, que tu\nsaps tan bé com jo que és fictícia, per anar\na la Catalunya del Nord. Diria que aquesta\nva ser la meva primera crònica. Enfront\ndel Castillet de Perpinyà, vam plantar-hi\nun quatre de set davant d’una senyera.\nPerò a l’arribar a Toluges, que és un poblet\nque està situat a set o vuit quilòmetres de\nPerpinyà, totes les banderes eren catalanes. Això va ser fantàstic, i el Tiburon esva cuidar prou d’agençar-se una bandera\nd’aquestes, lligar-la a un pal i fer-nos-la\njurar a tots. El fotut va ser a la tornada,\nperquè a tota la propaganda que es va\nrepartir, en un dels díptics, on sortia el\nprograma d’actes, es qualificava el cap\nd’estat espanyol en aquells moments com\nd’assassí, perquè havia aniquilat uns presos\npolítics. A la mateixa pàgina, hi deia que a\nles dotze hores hi actuarien els Castellers de\nVilafranca. Aquesta propaganda va arribar\na la vila. L’endemà hi havia un exemplar\na sobre la taula de l’alcalde Melo. L’Oriol\nRossell, que en aquells moments no tenia\ncap càrrec específic, però encara remenava\nuna mica les cireres, cada matí anava a\nl’antiga cafeteria de l’Airolo a fer-hi un\ncafè. S’hi va presentar el Parrilla, i li va\ndir textualment: “L’alcalde et vol veure. Tu\nja saps per què”. I ja em tens l’Oriol cap\nal despatx de l’alcalde intentant de treure\nferro a l’assumpte per explicar-li que tot\nhavia estat una coincidència, que nosaltres\nnomés hi anàvem a fer castells.\nL’any 1973, vaig començar a escriure al Noticiero Universal, signant com a Rabassó,\ni una mica com a contrapunt al Diari de\nBarcelona, on escrivia un suposat cronista\nque es deia García Soler, que decantava a\nfavor dels Nens del Vendrell, i carregava força contra Vilafranca. L’aventura al Ciero va\ndurar uns dos anys i mig. Llavors vaig estar\nuna temporada diguem-ne a l’atur, i el 1977\nvaig començar a escriure a La Vanguardia,\ncosa que es va mantenir durant uns quinze\nanys, i vaig aconseguir que els articles es\npubliquessin en català, ja que feien molt\nmal efecte les cometes constants quan\nes feia referència al folre, a les crosses,\na la cassoleta... Quan vaig deixar-ho, les\ncròniques han tornat a fer-se en castellà.\nDesprés, evidentment, també he col.laborat\na El 3 de Vuit i en altres mitjans».\nTambé vas ser un dels impulsors de la revista\n«Efectivament. Tot va començar l’any 1984,\nquan amb l’Aranda vam iniciar aquesta publicació. Pensa que llavors tot ho escrivíem\na mà, en acabat ho passàvem a net i en\nfèiem fotocòpies, i aquests van ser els\nprincipis de la nostra revista. La capçalera\nla va crear el Ricard Aranda fill i va durar\nuna colla d’anys, fins al 2000».\nAbans has fet referència al Lluís Giménez\ni has parlat de la incorporació de jovent\na la colla. Estem davant d’una crisi de\n«Hem passat d’un esclat de creixement, amb\nun gran nombre d’incorporacions a la colla,\na una crisi evident en la qual és difícil aconseguir de sumar gent. Tot això transcendeix\na l’hora d’assajar grans castells. Hem d’espe5Eloi Mirallestres cavalls de muntar, que eren del Joan\nMilà i que no estaven acostumats a tirar el\ncarro. Quan érem entre la Múnia i la Bleda,\nun cavall es va plegar de cansament, i no\nvam poder arribar. Aquesta vegada vam anar\namb tren fins a Valls, i a l’estació ens va\nrebre la Colla Vella amb un pilar de cinc.\nL’any 1992 va anar de primera perquè ens\nvan ajudar uns amics de Cabra del Camp.\nVam fer el viatge amb carros com Déu mana\ni vam arribar perfectament».Foto: Raquel Tarrés/CdVTu que ets farmacèutic hauries pogut trobar un antídot o algun remei per a aquest\nvirus de la castellística que t’afecta des del\n«Per sort no l’he trobat, i segueixo la colla\ndins de les meves minses possibilitats, i\ntambé per sort no se m’ha inoculat a mi\nnomés. Això dels castells és una cosa que,\nquan la tastes, a banda del sentiment de\npaís, de ser una cosa totalment nostra, i\nmolt exportable perquè la gent ho vegi,\ntambé et dóna un sentiment de patriotisme local, d’allò que en diríem vilafranquinisme, que t’enfronta, entre cometes, amb\nles colles que opten als llocs de privilegi, i\nhas de batallar, de bregar per guanyar un\nconcurs o per sortir guanyador d’un Sant\nFèlix. És un sentiment d’arrelament a la\nterra nadiua. Els castells creen unes vivències emocionals importants, permeten\nvalorar el sentit de l’estètica, de la bellesa\nplàstica, fan copsar la tasca d’integració\nsocial de gent de tota mena, i la prova la\ntens en la quantitat de nacionalitats que\npodríem comptabilitzar al si de la colla.\nLes tertúlies, les anècdotes que genera\naquest món fa que m’hi hagi sentit extraordinàriament bé, als castells, i prova\nd’això és que ja hi porto trenta-cinc anys.\nTambé he tingut la sort d’arrecerar-me en\npersones que s’estimen els castells d’una\nmanera proverbial. L’Oriol Rossell, el Josep\nGalofrè, el Pare Miret, els caps de colla i\npresidents amb qui he conviscut. En fi, la\nllista seria inacabable».rar que això sigui un fet cíclic i que tornem\na disposar del contingent d’elements que\nuna colla capdavantera necessita».\nUna de les teves activitats també lligades al\nmón del castells és la Colla dels Rabassons.\n«Simultàniament amb aquesta afició i al\nfet de pertànyer a la colla, fèiem tertúlies\non ens reuníem una barreja de gent jove i\ngent més gran. Els més grans eren l’Oriol\nRossell, el Tiburon i el Sol, i els més joves\nel Jaume Casanova, els germans Perelló, el\nJosep Galofrè, el Joan Junyent Ganxo, el\n6Manel Quer, l’Isidre Esteve i jo. Érem onze,\nen total. També hi havia el pare Miret, inicialment. Parlàvem de castells, del que feien\na Valls, de l’Isidre de Rabassó, que era el cap\nde colla emblemàtic de l’època daurada, i\nva sorgir la idea de fer un viatge amb carro\ncom ho feien els Xiquets de Valls. Era l’any\n1972. Tant de parlar de l’Isidre de Rabassó,\nvam decidir dir-nos els Rabassons. Vam dur\nels carros amb camió fins a Valls, i davant\nde la Masia Vallense vam muntar l’expedició.\nAquella vegada els cavalls van arribar.\nAl cap de deu anys vam tornar-hi, amb un\ncarro de gitanos autèntic, tirat, però, perTé res a veure aquest virus de la castellística\namb la relació tan especial que tens amb\n«Algemesí ho descobreixo arran d’un llibre\nd’un tarragoní que parla d’antecedents\ncastellers, del Ball de Valencians, i de la\nL’Oriol Rossell havia de fer un viatge per la\nzona sud de València, i em va dir si el volia\nacompanyar. Anava a buscar collidors per a\nla verema. Li vaig dir que sí amb la condició\nque passéssim per Algemesí. Allà vaig tenir\nla sort de contactar amb un advocat que es\ndeia Joan Girbés, que després va ser alcalde,\ni aquest em va introduir a la Muixeranga i\nvaig poder conèixer en Tomàs Pla, el MestreEloi MirallesAl costat, caricatura de l'Eloi\nMiralles feta per l'artista\nvilafranquí Manel Baró.\nA sota, la colla Rabassons,\nel 1972, després d'haver fet\ncaminant el trajecte entre\nValls i Vilafranca.\nA sota de tot, l'alcalde\nla medalla de la ciutat.d’aleshores, que és l’equivalent del cap de\ncolla. Això devia ser l’any 77 o 78. Quan\nem van nomenar administrador l’any 1978,\njunt amb el Josep Galofrè i el Joan Perelló,\nel primer que ens vam posar al magí va\nser fer una festa major el més castellera\npossible i se’ns va ocórrer de fer venir la\nMuixeranga, tot i que va costar Déu i ajut,\nperquè estàvem en plena transició i hi havia\npicabaralles dins la mateixa agrupació, ja\nque hi havia alguns membres que pensaven\nque anar a Catalunya era ficar-se a la gola\nEn Joan Girbés va jugar un paper molt\nimportant per poder-los convèncer, i\nfinalment van actuar el dia 31 a dalt de\nl’empostissat. Abans de l’actuació, hi havia uns certs nervis perquè el seu quadre\nmés important era l’Alta -de cinc pisos-,\ni aquí fèiem castells de vuit. Just abans\nde començar, en Girbés li va dir al Mestre:\n“Tranquil, Tomàs, que, si ells tenen l’aviació, naltros tenim la infanteria”. L’actuació\nva ser un èxit i quan van coronar la torreta,\nla plaça es va ensorrar».\nEls teus lligams amb Algemesí, però, no\nes van acabar a la Festa Major del 1978,\ni fins i tot han reconegut la teva tasca en\n«Des que hi vaig entaular relació he procurat\ndonar a conèixer la Muixeranga al Principat,\ni he gestionat alguna sortida que han fet\nper aquí. A les cròniques n’he parlat sempre\nbé i sempre que he pogut he compartit amb\nells la seva festa, el 8 de setembre. Fruit\nd’aquesta admiració, la mateixa Muixeranga\nva sol.licitar a l’Ajuntament d’Algemesí la\nmedalla de la ciutat, que em van concedir\nfa uns anys, fet que realment em va omplir\nFinalment, es fa inevitable parlar de l’Alguer.\n«Hi vam anar amb la colla l’any 1978. Va\nser aprofitant un vol xàrter d’algueresos que\nvan venir a la Mercè, i vam poder partir\nles despeses de l’avió. En aquella època\nla colla era totalment deficitària i sort en\nvam tenir de Caixa Penedès que ens va\najudar. Va ser una sortida inoblidable i hi\nvam plantar la torre de set i el tres de set\naixecat per sota.\nDesprés d’aquest viatge he fet moltes anades a l’Alguer, i ja fa vint-i-cinc anys que\nvaig entrar a formar part de l’Associació\nAmics de l’Alguer, que presideixo des de fa\nuns quants mesos».\nNomés ens resta esperar que, des de la seva\ndoble condició de casteller de pro i cònsol\nAlguerès, trobi la fórmula magistral per tornar a sojornar a la Itàlia més catalana. Parla\nitaliano? En català, prego.\n7Els orígens socials\nJaume GrauSolament pot ser negat allò que és susceptible d’existir\ni solament es pot intentar prohibir allò\nque és ferm en la societat.\nAquest article està basat en la presentació del Llibre La plaça més castellera, de Josep Ribes, realitzada\nper l’autor mateix al Saló de Plens de l’Ajuntament de Vilafranca del Penedès el 20 d’abril de 2005.8Els orígens socials dels castells a VilafrancaEls castells, en el seu origen, van ser entesos pels qui els feien -en la seva necessitatcom un element característic d’expressió\nde la zona, però en cap cas identitari de\ntot l’àmbit nacional. Segurament perquè el\nconcepte nacional, tal com avui el coneixem, era a punt de sorgir, però encara no\nProhibir els castells\nManuel Llorca Agulló, el 1786, el darrer\nalcalde i corregidor interí posat a dit per\nles autoritats borbòniques d’ocupació a\nVilafranca, era un advocat madrileny que\nintentà prohibir els castells a casa nostra.\nEl document a què ens referim es troba a\nSimancas, a la “Sección de Gracia y Justicia”, lligall 337. Es tracta del primer intent\nde prohibició dels castells - i ja hem dit que\nsolament es prohibeix allò que és ferm en\nla societat. Per als qui, a més, els agradin\nles curiositats, podem afegir que aquest és\nel primer document en què surt explícitament la paraula ‘castillos’ -castells-, amb\ntot el que això representa que sigui escrit\nMalgrat tot, el que és important per a\nnosaltres és saber qui eren aquestes persones a les quals és prohibia fer castells. Si\naconseguim destriar la resposta serà tant\ncom tenir una part de l’origen dels castells\na Vilafranca i arreu.\nNo eren ni saltejadors de cases ni bandits,\ncom s’esmenta a l’informe, o com, en algunes reproduccions simplistes del document,\nhem pogut llegir d’una manera poc crítica\nen molts articles. Era gent dels gremis, uns\ngremis ja francament en descomposició i\nque estaven a punt de desaparèixer. Es tractava d’una estructura social de l’antic règim\ni ja després del Decret de Nova Planta, en\ntemps de Felip de Borbó, eren un residu\ndel passat. Els gremis eren bandejats per\nuna nova burgesia emergent que pugnava\nper sorgir d’una part de la societat -per\nser suaus- no gaire descontenta amb el fet\nd’haver perdut la Guerra de Successió. La\nReial Cèdula de 1777, esmentada també en\nel document de Manuel Llorca Agulló enviat\na Madrid com a memòria per a les autoritats\nborbòniques, havia prohibit que les danses\npopulars i les expressions de caràcter propi\nacompanyessin les manifestacions religioses i actuessin a les esglésies i cementiris.\nCom a afegit, és fàcil pensar, per tant, que\nels castells ja es feien en honor a difunts\nen el seu mateix origen, tal com encara es\nfa avui a Vilafranca i en altres poblacions.\nCal tenir clar que la societat catalana es\ndivideix, i la vilafranquina no n’és una excepció. Cada vegada més trobem diverses\ncaracteritzacions polítiques que tenen elseu reflex en els castells. Tant és així que el\nbotiflerisme vilafranquí -que n’hi va haver,\ni molt, després de la Guerra de Successióacabarà integrant els castells també com a\nforma d’expressió pròpia.\nD’una manera esquemàtica podem dir que\nés allò de “si no pots vèncer l’enemic,\nuneix-t’hi”. Ja no es prohibiran els castells\n–com volien fer els borbònics forasters-,\nsinó que esdevindran element de rivalitat.\nAquells vilatans, per més “felipistes” que\nfossin, també eren fruit dels esquemes del\npassat que havien donat lloc als Balls de\nValencians i, com veurem més endavant,\naquest element es repetirà en una disputa\nde contraris fins a la Guerra d’Espanya del\n1936, per esllanguir-se ja de manera definitiva en els nostres dies.\nPerò això que passa a Vilafranca, també\nsucceeix a la resta del Principat i, evidentment, a Valls. Tot i que és més difícil de\ndefinir a la ciutat vallenca -a Vilafranca en\ntenim més documentació-, hem de destacar\nun text del reusenc Francesc Gras Elias, que,\nsi bé és de finals del segle XIX, es refereix\njust al començament de l’esmentat segle.\nL’escrit es troba a l’obra Tarragona 1811,\nEpisodios de mi tierra. Diu així: “reinaba\nla católica majestad de Don Carlos IV. La\nVilla -de Valls- estaba escandalizada por las\nnoticias que llegaban de Francia -s’ha de\nrecordar que s’estava sota els efectes de la\nrevolució francesa- y dividida en bandos.\nLa Pandilla alta y la Pandilla baixa, como si\ndijéramos, jacobinos y absolutistas, se odiaban a muerte, y sus jefes y señores Moragas\ny Tey con sus odios personales llegaban a las\nmanos...”. Llegiu-ho en català i trobareu que\n“pandilla” és colla , i que tenim una colla\nbaixa absolutista i una colla alta jacobina.\nEls esmentats Moragas i Tey poden ser els\nprimers “jefes” –caps- d’aquestes colles? Potser sí, però no ho podem afirmar del cert.\nEl que sí que podem dir amb rotunditat és\nque en aquells moments la mateixa caracterització política la trobem a les colles de\ncastells vallenques i que es podria referir al\nmateix fet social i polític. Un calc del que\nsucceeix a Vilafranca.\nAmb tot el que hem relatat, ja tenim el\nbrou ben condimentat per desfer el nus\nd’aquest article. Hem dit que els gremis\ni les confraries estaven en el seu procés\nfinal de descomposició i és en aquest procés de decadència i degradació i, per què\nno, d’ocupació borbònica que cal trobar a\nVilafranca la guspira que provoca que els\ncastells siguin cada vegada més esplendorosos i alts.\nEl Roser i la Muixerra\nD’aquesta manera podem afirmar sense\nequivocar-nos que els castells són subsidiaris respecte a la rivalitat de grup que ésdóna a les confraries lligades als gremis. A\nVilafranca, no hi deu haver ningú que no\nhagi sentit a parlar de les confraries del\nRoser i de la Muixerra, o que n’hagi llegit\nalguna cosa. No m’estendré gaire en el seu\norigen perquè això ha estat tractat per\nmolts autors i per mi mateix en diversos\narticles a la premsa local. El que sí que serà\nrellevant és fer notar que totes dues confraries són anteriors al fet de fer castells.\nDe la del Roser, en sabem moltes més coses\nque de la Muixerra, des del seu naixement\nal segle XVI fins a la desaparició, però, per\nal que ens interessa aquí, ens serà més\nútil intentar esbrinar tot el que ens sigui\npossible de la Confraria del Bon Jesús, més\npopularment anomenada “la Muixerra”.\nLes dues confraries referides celebraven\nles seves festes anuals el mes de maig i el\nnovembre, fet que, sigui dit de passada,\ninvalida el tòpic que la temporada suposadament “tradicional” va de Sant Joan a\nSanta Úrsula. Això és molt més modern,\ntant que ho és solament des de la postguerra d’Espanya del 1936 al 1939, i amaga un\npassat més esplendorós dels castells. El que\nens interessa, però, per al present article,\nés la composició de dites confraries.\nMas i Perera diu clarament de la del Roser\nque era integrada per “fadrins de la vila”,\nés a dir, per gent pròpia de la població.\nAixò significa que la de la Muixerra serà\nel contrari? La resposta és taxativament\nafirmativa. La Confraria del Bon Jesús,\nnom real de la Muixerra, tenia una certa\ncomplicitat ideològica inicial amb l’Ajuntament de Vilafranca -anomenat encara\ndirectament per l’autoritat borbònica fruit\nde la pèrdua de llibertats del Decret de Nova\nPlanta-, però mantenia una mala relació\namb la comunitat de preveres, formada per\ncapellans autòctons de la vila, com es pot\nveure en el fet que el 1806 la confraria\nfos treta de la capella que ocupava a la\nbasílica, en favor de posar-hi Sant Miquel,\ni que els seus membres protestessin. Fins i\ntot també van pretendre que l’Ajuntament,\ncom a patró de la parròquia, intervingués\nen la situació.\nEl fet és que, quan l’Ajuntament perd força\ndavant l’Església –i quan l’Ajuntament és ja\nautònom del poder felipista de Madrid en\nla seva elecció-, la confraria de la Muixerra\ns’esllangueix. El 1850 novament reben una\ndenegació de la comunitat de preveres per\nmillorar la localització del seu altar. I el\n1872, any de la restauració de la Parròquia,\nla capella del Bon Jesús desapareix i la\nimatge es trasllada a l’altar de Sant Jacint...\nD’aquesta manera el culte a la imatge desapareix, segons que ens relata el capellà\nJosep Planas, prevere de Vilafranca els anys\n30 del segle XX i estudiós de la història de\nl’Església a Vilafranca.\n9Els orígens socials dels castells a VilafrancaFadrins forasters\nTanmateix el “muixerrrisme” continua.\nEns cal preguntar-nos el perquè de tot\naixò. Hem d’entendre que la Muixerra no\ntenia predicament entre els vilatans? La\nresposta és que sí que tenia predicament,\ni molt, sempre segons les festes que tenim\ndescrites de castells i els relats que ens han\nquedat i l’empremta que tenim amb el seu\nnom en el que és el nostre bagatge popular\nexpressat en el llenguatge.\nPerò Mas i Perera segueix sent taxatiu: “En\nel seu origen -diu de la Muixerra- era integrada per fadrins forasters fills d’Espanya”.\nFadrins fills d’Espanya, altrament, manera\neufemística d’anomenar-los botiflers. D’aquí\nque s’anés bandejant poc a poc quan es\nvan voler esborrar l’origen. És una frase\nlapidària que marca com el botiflerisme\nvilafranquí subsegüent a l’ocupació també\nva assumir els castells com a propis. Així es\nconformava la nostra vila i els castells, com\nun mestissatge de rivalitat entre absolutisme borbònic i un sempre difús “austricisme”\nPassats els anys, aquest fet de rivalitat es\nrepetirà entre carlisme i liberalisme, entre\nconservadorisme monàrquic i republicanisme..., però anem a pams.\nHi ha moltes “pulles” entre roseristes\ni muixerristes. No parlarem de les més\nconegudes. Tanmateix serà el moment\nde referir-se a una de poc analitzada que\nens diu molt de com es definia la gent de\nl’època i que recull mossèn Josep Planas:\n“Els cendrers, roseristes; els del colze,\nmuixerristes”, “els cendrers -a altres llocs\nde parla catalana socarrats- roseristes; el\ndel colze, muixerristes” -colze era encara\nemprat fa poc temps a Vilafranca com a\ncalca de “empinar el codo”-.\nNo entraré més que de passada en un possible origen del mot muixerra -escrit amb\nu o bé amb o-. N’hi ha molts de possibles.\nPer a Alcover, i també per a Agulló, seria\nfiguradament com una berenada alegre al\ncamp, una “bullanga”. Estem davant dels\npagesos bullangosos -que s’alcen en el\ncarlisme?-. No m’atreviria a assegurar-ho\ndel cert però tampoc a negar-ho ja que,\ntornant a Valls, Francisco Puigjaner, en la\nseva Historia de Valls, escriu: “Poco tiempo\ndespués del segundo día de Pasqua de resurrección -12 d’abril del 1852- al volver la\ngente del campo, donde según la inveterada\ncostumbre solían ir a lo que llaman ‘comer la\nmona’, una cuadrilla de payeses -llegiu colla- que iban con sus tradicionales grallas,\ndieron gritos de Viva Carlos 7º. Los liberales\ncorrieron en su búsqueda trabándose una\ncontienda, que terminó en el café del Rus\nde la Calle Nueva...”\nPocs comentaris cal afegir a aquest text no\ngaire conegut que no estiguin continguts\n10en l’escrit mateix i, malgrat tot, cal dir que\nsegur que van fer castells si portaven gralles, oi?, sent a Valls... I s’ha de deduir que\nels que van fer castells no eren liberals i que\ndevien ser, a tenor dels crits, carlistes.\nTorras i Bages i Rodolf Llorenç\nEls castells, poc a poc, sense oblidar mai\naquesta rivalitat, i l’origen propi i foraster\nde les persones que els van veure desplegarse, com avui els coneixem, van agafant una\nforça nacional important. La decadència de\nles confraries i d’un món que desapareix per\nanar cap a una societat encara incerta en\naquells moments podria haver acabat amb\nels castells. I amb tot, dos vilafranquins,amb més de seixanta anys de diferència\nentre els seus escrits, diran, un des del\ncatalanisme més conservador i l’altra des\ndel catalanisme més liberal i republicà,\nnovament coses complementàries i que\nL’any 1892, Torras i Bages -que no s’ofengui\ncap ciutadà de les Cabanyes per considerarlo vilafranquí- diu a La tradició catalana\n- de la qual respectem la grafia prefabriana-: “Les diversions catalanes indígenes\nsón senzilles, populars y hermoses, y no\nobstant aquesta generació nostra que’s titula democrática, serà ... la que les veurá\ndespareixer i substiuir-se per altres que\nni moral ni estèticament poden ab ellesEls orígens socials dels castells a VilafrancaFoto: Fèlix Mirócomparar-se”. Aquest plany queda aclarit\nquan més endavant diu: “Deixam perdre\nlo de nostra casa y’ns gastam diners per\na importar lo foraster; ja avuy no’s veuen\nles representacions populars anomenades\nballs, ja’s van perdent les gralles, fluviols i\ntamborins... y en canvi fem venir tagalos o\naltres semi-salvatges de Filipines... miram\nab indiferencia lo propi de la nostra raça...\n-i segueix encara- los castells de xiquets,\nviril manifestació símbol de la força i del\naplom del nostre poble són ofegats per les\n‘corridas de toros’ “.\nJa en plena Postguerra d’Espanya de 1936,\nRodolf Llorenç escriu en Com han estat i\ncom són els catalans unes línies sobre els\nseus castells. Parla de la nostra nació com\nuna nació no reeixida però tampoc en desaparició... un impàs que el porta a afirmar\nque no hi ha perill de desarrelament: “No\nhi ha cap perill de desarrelament, perquè\ncom més s’assoleixen mires més àmplies\nmés hom estima el propi país... llavors\ns’aprecien llurs qualitats i ens impregnem\nd’una gran pietat per llurs defectes... Si som\npetits ens farem grans sense posar-nos de\npuntetes, sinó pel nostre voler irrenunciable... i per l’exemple de la ‘mata de jonc’...:\nde jonc en jonc es trencarà però no en\nunida. Ajudant-nos i sostenint-nos els uns\nals altres podrem arribar amunt com els\n‘Xiquets de Valls’ i els ‘Nens del Vendrell’ i\néssers ‘titants’, aixecar pilars de set, torres\nde vuit i castells de nou; i sense fer llenya\nveurem com l’enxaneta fa l’aleta”.\nEls castells són per al mestre Rodolf Llorenç\nvoluntat, solidaritat i integració. I no hem\nvist això mateix des del inici dels castells a\nVilafranca, al llarg de tot aquest article?\nAlgú a aquestes alçades farà la reflexió\nsegüent: “l’autor de l’article ha parlat de\ntots i no ha dit res del franquisme i del\n‘Movimiento’”, una part fosca de la nostra\nhistòria que podria haver significat la fi\ndels castells i, en canvi, no va ser així: els\ncastells van continuar vivint.Jaume Grau, a l'esquerra, pronunciant la conferència el dia 20 d'abril al Saló de Sessions de l'Ajuntament de Vilafranca.Colla única\nEls castells van mantenir-se gràcies al fet\nque novament el corrent conservador de la\nvila -ja integrat en els mateixos inicis dels\ncastells- entendrà i imposarà la visió única\ndel fet casteller com a “acentos regionales”.\n“Estos son nuestros toros” exclamarà cofoi\nEugeni/Eugenio d’Ors, l’etern rival de Rodolf\nLlorenç, des del balcó de l’Ajuntament. Sorgeix el concepte de colla única com el mateix “Movimiento” franquista. Una cosa tan\naliena als castells com la “pàtria” absurda\nque ens volien imposar. En el “franquisme\ndeclarat” hi va haver molts homes a la vila\nque van fer dels castells la seva bandera i\nque no poden ser esborrats d’una bufada.\nPoc a poc n’haurem de parlar.\n11Els orígens socials dels castells a VilafrancaUn exemple per veure com n’era, d’aliena,\naquesta realitat de colla única en el món\ndels castells -però que s’acabà imposant\nen la seva vessant de buidat d’ideologia de\nles colles- la trobem a Vilafranca el 1929.\nPer cert, he repassat alguns escrits i articles de castells de diversos autors en què\ns’especula amb el color de la camisa que\nportava aquesta colla no reeixida. Tot i que\nem sembla irrellevant avui en dia especular\nsobre una cosa així, cal deixar clar que, de\nl’observació fotogràfica indirecta –no tenim\ncap fotografia d’aquella colla-, no se’n pot\ndeduir el color, i molt menys encara que fos\npart de la suposada partida de roba pagada\nper en Cusiné per a l’Exposició Universal de\nBarcelona del 1929. El que sí que sabem\nés que molt probablement no era verda. I\ndic això, que pot semblar simple i absurd,\nper afirmar que tampoc seria vermella, com\nsembla haver-se volgut imposar en una reescriptura interessada de la història recent\ndels castells. En una conversa amb en Joan\nSol, encara abans del 1982, quan ell es va\nseparar dels Castellers de Vilafranca junt\namb altres membres per formar els Xicots\nde Vilafranca –colla a la qual, com deuen\nsaber els lectors, vaig pertànyer i vaig ser12a les primeres juntes-, parlant de castells\ni de primeres colles, va comentar que el\ncolor de la camisa de la colla del 1929\nera com una mena de “quadradet” blanc i\nvermell, que de lluny potser podria donar\nl’efecte de rosat, ben apartat del vermell\ncom ara s’especula. En Joan Sol i el meu\npare, que en pau descansin, van mantenir\naquesta i moltes altres converses, mentre\njo escoltava amb delit al taller de basteria\nque el meu pare tenia al carrer conegut\ncom de Sant Francesc, tot encoixinant i\nposant estores als carros que encara en\naquells temps dels anys 70 algun capriciós volia.\nAclarit aquest tema i tornant al que ens\ninteressa, com hem dit, l’any 1929 hi ha\nintents reeixits de fer una colla pròpia a\nVilafranca, formada per fadrins vilafranquins. Els intents es van esvair en el mateix moment que “renaixen” les dues colles\nvallenques, que el 1930 tornen estar desdoblades -després d’un període de decadència\nd’uns anys de colla única-.\nNovament tenim Colla Nova i Vella, i els\nvilafranquins ja no senten necessitat de fer\nuna colla pròpia perquè la rivalitat ideològica i el fet casteller van junts encara pera aquells homes. Els castells són rivalitat\nideològica encara en aquells temps.\nJa el 1940, els vents del règim feixista i la\ncolla unificada de Valls que va durar fins\nal 1947, acabaran amb qualsevol espectre\nde rivalitat ideològica, i portaran un altre\nimpuls social a la vila. Als vilafranquins\nens cal ja una colla pròpia, en què dirigents, impulsors i base són una barreja\ndisconforme de treballadors republicans\nvençuts, de franquistes declarats, de nous\njoves castellers de corbata lletrats i que\nvolen llibertat des de famílies benestants\nde la vila i sobretot de nova gent que ha\nanat arribant i arriba a la nostra població\ndes d’altres punts de la península i es naturalitza com a vilafranquina amb aquesta\neina social mai prou valorada que són els\nEl punt de no retorn a Vilafranca el trobem\nel 1957, quan la llavors única colla local\ntria el color verd de la camisa enfront del\nvermell de la doble militància anterior. És\nel triomf de les colles de poble -siguin\nuna, dues o més- per damunt de les colles\nideològiques.¿I no et fa por?\nHi ha preguntes inevitables, inesquivables, que semblen viure com paràsits\ndel Tema en Qüestió. De temes en qüestió n’hi ha molts, per ventura. El Barça,\nposem-hi. Una pregunta-paràsit, en aquest cas, seria: ¿què t’estimes més:\nque guanyi el Barça o que perdi el Madrid? Un altre tema, ara de l’òrbita\npolítica -concretament dins el ventall de l’esquerranisme i el catalanisme\nmés ultrat, com a opció indissoluble-: ¿però tu què ets més, independentista\no d’esquerres? Suposo que en aquest darrer cas, als Cristians pel Socialisme\nels deu passar una cosa semblant: però, aviam, si haguessis de triar, ¿què\ntriaries abans: l’opció socialista o la cristiana?\nNo cal que apunti que totes aquestes qüestions-paràsit, que n’he dit, tenen\nuna estreta vinculació amb les visions del món més estretes i epitelials que\nDoncs bé, com a pare de canalla -dos fills-, com a pare d’una canalla castellera -aquesta quantificació tan penedesenca d’un terme genèric com el de\n‘canalla’ sempre m’ha semblat que era una manera molt pròpia de tocar de\npeus a terra-; com a pare, en definitiva, d’una de les nostres cassoletes, a\nmi se’m fa indefectiblement l’amoïnosa pregunta: ¿I no et fa por?\nLa Cesca ja porta uns quants castells de nou al sarró (a la motxilla, fóra més\npropi de dir), des d’aquella torre folrada i emmanillada de l’u de novembre\nde l’any passat i fins als castells de nou d’aquesta temporada. ¿I no et fa\npor? Sí, esclar, sóc patidor de mena i, com m’imagino que deu passar amb\ntots els pares (castellers o no), m’estimaria més que em caigués a sobre\nun raig de mastegots abans que als meus fills els piqués un mosquit. Però,\n¿i no et fa por? Tinc por, sí, m’imposa tot això, per què t’haig d’enganyar.\nQuan veig els meus fills dormir plàcidament, tinc por, també, que somnis\nespantosos no els torbin el pensament. No fugis d’estudi: una criatura dormint\nno pot prendre mal... Però anant pel carrer sí, i de fet hi ha un estudi prou\nrigorós que demostra que la canalla castellera pren menys mal pujant (bé,\npujant no se n’acostuma a prendre, de mal: més aviat baixant en picat) que\nno pas jugant. Aquest és un argument clàssic de tots els que viviu aquesta\ntradició. Clàssic i una mica trampós, si em permets. Però la pregunta era: ¿a\ntu no et fa por? Sí, me’n fa una mica, o molt, no ho sé, però si la por ens\nha d’articular, malament rai...\nLa cosa no va gaire més enllà d’aquest diàleg. Al cap d’una estona, et\ntornes a trobar alguna persona coneguda. Si li dius que tens una filla que\nfa castells, immediatament fa cara d’astorada, i t’acaba engegant: ¿i no\net fa molta por?\nEn aquest cas hauríem de valorar la intensitat -semàntica i prosòdica- del quantitatiu molta. Que pronuncia, la persona en qüestió, així: ¿mooolta por?\nÉs una pregunta-paràsit, i no podem pretendre desterrar-la de l’oralitat vigent\ndel país. Però, acceptada aquesta realitat, jo en canvi apel.laria a l’orgull\ncasteller per mirar d’explicar que la canalla assumeix una responsabilitat\nmolt formativa -en algunes circumstàncies, massa responsabilitat i tot:\nllavors arriba a ser deformativa-. Intentaria raonar la passió d’un enxaneta\nper anar grimpant -segons, terços, quarts, quints, sisens- i per coronar el\ncastell -o la torre o el pilar- amb la seva aleta -les dotze en punt del migdia-.\nAniria, més aviat, per la banda d’il.lustrar el punt de bogeria positiva d’una\ncassoleta que clava les tres passes finals i s’ajup durant uns segons esperant\naquell pes lleuger, basculant, del seu company d’altures. Què viu en aquell\nmoment, què és el que veu, quina intensitat experimenta que recordarà tota\nla vida... Em proposaria fer pedagogia sobre la compenetració de dos bons\ndosos, mà a mà, colze a colze, mirada a mirada.\n¿I no et fa por? Alguns de ben nostrats fan servir la variant: ¿I no passes\nànsia? Llavors nosaltres, ben faixats amb les nostres respostes, no faríem\naquella cara d’estar-ne fins al pom de baix, i els allargaríem tot aquest\nplec d’explicacions. Sí, em fa una mica de por, o de respecte, si vols,\nperò en canvi...Foto: Raquel Tarrés/CdVJordi Llavina13Cinc de set carregat pels Castellers de Vilafranca el 30 d'agost de 1965, en la primera participació de la colla en la diada de Sant Fèlix.40 anys\na Sant Fèlix\nJordi Mir1440 anys a Sant FèlixQuan el nostre pilar caminant surti enguany\nper la cantonada del carrer de Santa Maria\namb el Carrer de la Cort i entrem a la plaça de\nla Vila en la Diada de Sant Fèlix, els Castellers\ntindrem a sobre les espatlles, a més del pilar\nde rigor, ni més ni menys que quaranta anys\nd’història de la Diada -així en majúscules- de\nla Festa Major de Vilafranca.\nQue actuar en la diada central de la Festa\nMajor és car, ho podem certificar els Castellers de Vilafranca, que vam haver d’esperar\ndisset anys per poder-ho fer. I va ser possible\nperquè, com és de llei, vam igualar les millors\ncolles del moment. Ara bé, per vergonya del\nmón casteller, més que per mèrits propis\nva ser per demèrits dels altres, ja que l’any\nanterior, el 1964, per Sant Fèlix no s’havia\npogut veure cap castell de vuit. Per això, els\nCastellers vam pensar que, com que nosaltres\narribàvem fins al nivell del que avui en diaes coneix com a castells de set i mig, també\nteníem categoria per lluir per Sant Fèlix.\nCinc de set carregat\nEl Sant Fèlix de l’any 1965, els Castellers de\nVilafranca ens vam apuntar com a màxim\ncastell un cinc de set carregat, el primer del\nnostre historial. El vam acompanyar amb un\nquatre i un tres de set. Pel que fa al global\nde la diada, el millor castell que es va veure\nva ser una torre de set carregada, a més d’un\nintent de quatre de vuit. Certament, eren\nPer als lectors interessats, citem com a curiositat que, abans d’un mes, exactament el 26\nde setembre, i amb motiu del segon concurs\nde Can Jorba, vam poder descarregar el cinc\nde set per primera vegada. Això sí, després de\nfer-ne un intent. A més, el vam acompanyar\namb un quatre de set amb agulla i un tres\nde set, amb la qual cosa vam completar una\nactuació millor que per la Festa Major.El primer castell per Sant Fèlix\n1969Torre de set1970Quatre de vuitDescarregat\nTorre de set1971Quatre de vuit *1972Pilar de sis *1974Tres de vuit *1979Torre de vuit amb folre1985Cinc de vuit *1988El cap de colla del 1965, Gabi Martínez (al centre), junt\namb el Garça i la canalla d'aquells anys.Tres de nou amb folre1989Tres de nou amb folre *1991Quatre de nou amb folre1995Pilar de set amb folre1996Pilar de vuit amb folre i manilles1997Cinc de nou amb folre *Torre de nou amb folre i manilles *\nQuatre de nou amb folre i agulla1998Pilar de set amb folre1999Pilar de vuit amb folre i manilles2000Cinc de nou amb folre2001Tres de deu amb folre i manilles2004Torre de vuitL'asterisc (*) significa que el castell també és el primer de la història de la colla, carregat o descarregat.Conclusions\nPrimera: Sí, no cal que mireu més, el nostre castell més volgut, el quatre de vuit amb l’agulla,\nno l’hem fet mai per Sant Fèlix!\nSegona: Pel que fa a les actuacions, podem dir que, a les últimes quinze diades, hem sortit\nde plaça fent els millors repertoris, tret dels anys 1990 i 1994. L’any 2002 es pot parlar d’un\nempat tècnic, ja que, si comptem tres castells, aleshores no tenim el millor resultat, però, si\ncomptem tres castells i pilar, el repertori més destacat va ser el nostre.\nTercera: Pel Sant Fèlix de l’any 2001 vam fer la que de moment és l’actuació més completa\nfeta per cap colla en la segona època d’or: quatre de nou amb folre i agulla, tres de deu amb\nfolre i manilles carregat, cinc de nou amb folre carregat i pilar de vuit amb folre i manilles.Tres de sis net fet per la colla la Festa Major del 1965.1540 anys a Sant FèlixCinc minuts eterns\nper carregar el cinc de set\nJosep MiretLa Diada de Sant Fèlix del 1965, la primera en què vam participar\nels Castellers de Vilafranca, s’emmarca dins d’una davallada del\nnivell general de castells que sobretot s’havia notat l’any anterior.\nÉs justament durant aquesta temporada del 65 que s’inicia una\nrevitalització de l’ambient de rivalitat de les colles, sobretot arran\ndels concursos de Can Jorba, la segona edició dels quals es va fer\nencara no un més després del nostre debut per Sant Fèlix (l’últim\nconcurs a Tarragona s’havia organitzat el 1956).\nPel que fa als Castellers de Vilafranca, cal indicar que, en els anys\nimmediatament anteriors, s’havia anat integrant a la colla una generació molt jove de castellers que procedia dels Falcons, sobretot\ngràcies al Carles Domènech, i que en aquesta temporada ja estava\na ple rendiment. Aquest fet va permetre de suplir algun puntual\ndesertor, que encara va pujar amb els Nens del Vendrell en aquell\nconcurs de Can Jorba. Tant el nivell general de les colles com l’impuls\nque havien aportat aquests joves als Castellers vilafranquins van\npermetre que decidíssim d’actuar per Sant Fèlix. Aleshores la colla\nestava a punt de complir el dissetè aniversari.\nRecordo especialment que el cinc de set que vam carregar en\naquell Sant Fèlix de fa quaranta anys va durar més de cinc eterns\nminuts, mentre canviàvem l'enxaneta i en fèiem pujar un de nou\nperquè l’aixecador “titular” s’havia fet enrere. Dels castellers que\nhi pujàvem, gairebé ningú no tenia experiència en castells de vuit.\nPràcticament, l’únic era l’Oriol Rosell.\nEl castell màxim que es va aconseguir aquell dia va ser una torre\nde set, que va carregar la colla Vella de Valls al segon intent. La\nmateixa Vella va intentar sense èxit el quatre de vuit.\nAl cap de tres setmanes, al II Concurs de Can Jorba, els Castellers de\nVilafranca hi vam descarregar el cinc de set i els Nens del Vendrell\ni la Vella de Valls van fer els primers quatres de vuit que es veien\ndes de feia quasi dos anys.\nUn mes després de Sant Fèlix, la colla va descarregar el cinc de set al Concurs\nde Can Jorba (el de la foto correspon al del concurs del 1966).Imatge típica d'una Festa Major de finals dels cinquanta i començaments dels seixanta.161720 anys a\nEn l'any de celebració\ndel 20è aniversari\nde Cal Figarot,\ntres persones que\ni rehabilitació de la\nseu social ens\namb el casal que tan\ndecisivament ha influït\nFoto: Raquel Tarrés/CdV1820 anys a Cal FigarotFoto: J.M. AguilarEl Mènec dirigint-se a la colla al pati de Cal Figarot el primer dia que hi va entrar la colla.L’antic Patronat dels Castellers\nde Vilafranca i Cal Figarot\nJosep Just i Quer\nPresident del Patronat dels Castellers de Vilafranca del 1973 al 1993\nEra el mes de setembre del 1973. Després\nd’un assaig que s’havia fet a la capella de\nSant Joan, al qual vaig assistir com a simple\naficionat, més o menys devien ser les dotze\nde la nit, en tornar a casa, sonà el timbre de\nla porta i aparegueren cinc o sis membres\nde la colla, entre ells el meu cosí, el Manel\nQuer, que feu d’introductor, encara que\nquasi tots ens coneixíem. Em demanaren si\npodien parlar amb mi.\nPassada la primera sorpresa, per l’hora, el\nnombre i la visita en si, entràrem en conversa i m’exposaren el motiu de l’entrevista.\nEn realitat eren dos els motius: el primer era\nsi volia formar part de la junta que regia el\nPatronat dels Castellers de Vilafranca i el\nsegon si podia representar la colla com amembre del jurat en el concurs de castells\nque organitzava l’empresa Mobles Quer amb\nmotiu del seu 75 aniversari.\nA la segona proposta, els vaig contestar\nràpidament que sí, encara que només fos\nper motius familiars (naturalment amb el\nconeixement previ de les bases del concurs i altres qüestions relacionades amb\nQuant a la primera, que suposava un cert\ncompromís continuat, els vaig dir que em\ndeixessin un temps per reflexionar sobre la\nproposta i els donaria la resposta en els\ndies següents. La veritat és que no ho vaig\nhaver de pensar gaire: l´afició i les ganes\nde col.laborar amb la colla m’impulsaren a\nacceptar la proposta.Vetllar per la colla\nEl Patronat dels Castellers de Vilafranca\nera una organització paral.lela a la colla,\nfundada pel mateix Oriol Rossell, que\nadministrava els fons provinents de les\naportacions voluntàries que els socis (uns\n300) de l’esmentat patronat feien d’una\nmanera totalment voluntària. L’objectiu\ndel patronat era molt clar: vetllar per la\ncolla dels Castellers de Vilafranca i pels\nseus components. Així, tant es buscaven\nsortides o viatges per a la colla com feina,\ntrasllats o habitatge per als castellers que\nho necessitessin. Fins i tot vam avalar un\ncrèdit a un casteller que es volia casar! Per\ncert, aquest casteller, no tan sols no va\npagar les quotes del crèdit (cosa que vam\n1920 anys a Cal Figarothaver de fer els membres de la junta que el\nvam avalar), sinó que, a més, va deixar la\ncolla uns mesos més tard...\nLa junta directiva del patronat es reunia\ncada dimarts després de sopar. Com que\nno teníem cap seu per reunir-nos, hi havia\ntemporades que ho fèiem a l’Hotel Pere III,\nal Casino, al Coro, al Lloro... fins i tot a casa,\nens havíem trobat.\nUn local propi\nVa ser a principis dels anys vuitanta quan\nva sorgir la idea (promoguda pel Carles\nDomènech) que una colla important com la\nnostra tenia necessitat de comptar amb un\nlocal social propi. Si podia ser, el local havia\nd’estar al centre i havia de ser espaiós per\npoder-hi tenir sales de reunions, un bar, un\ngimnàs i sobretot un gran pati per assajar\na l’estiu i un local tancat per a l’hivern. En\naquells temps tot això semblava un somni...\nDe tota manera, la junta va començar a treballar amb la idea de comprar un local.\nPer aconseguir l’objectiu teníem un problema bàsic a resoldre: el finançament de l’operació. Un local valia diners, molts diners, i ni\nel patronat ni la colla en tenien. La solució\nde l’enigma la va donar el meu gran amic\nJosep Matas (q.e.p.r.), aleshores secretari\nde la junta. Recordo que deia: “per demanar un crèdit, s’ha de tenir alguna cosa”.\nEns va proposar com a objectiu recollir 4\nmilions de pessetes, amb aportacions de\n100.000 pessetes a fons perdut. Necessitàvem, doncs, quaranta aportacions de\npersones, comerços, negocis... Els primers\na “retratar-nos” vam ser “tots” els membresde la junta directiva. Després s’hi afegiren\nalguns castellers, aficionats i empreses de\nVilafranca, fins a arribar a la fita que ens\nDe les diferents propostes de locals que sorgiren en aquells moments, la que agradava\nmés era la d’una finca situada al carrer del\nColl (la que avui és la casa Güixens-Soler),\ni que aleshores era ocupada per dues germanes molt grans a punt d’ingressar en\nuna residència. Vam arribar a signar una\nopció de compra amb la propietària de la\nfinca, la senyora Voisín. Malgrat la bona\ndisposició de la propietària i els seus fills\n(els germans Miret), no s’arribà a executar l’opció de compra per l’aparició de la\nnotícia que es posava a la venda una casa\ndel carrer del General Prim. Es tractava de\nCal Figarot. Un cop examinada la finca,\ntots convinguérem que era la idònia per\nconvertir-se en la futura seu social dels\nCastellers de Vilafranca. Les converses\ns’iniciaren amb el propietari, el senyor\nJosep Maria Mercader. Després dels regateigs propis de tota operació immobiliària,\ns’arribà a l’acord de venda de l’immoble per\nun valor de 10 milions de pessetes. Els diners sortirien aplicant la “fórmula Matas”:\n4 milions amb aportacions voluntàries i\n10 milions amb un crèdit. A més a més,\ncal destacar l’important font d’ingressos\nque representà durant molts anys la rifa\ndiària que, pacientment, alguns castellers\ns’encarregaven de repartir entre els companys i que, en combinació amb el sorteigFinca situada al carrer del Coll que la colla va estar a punt de comprar.20dels cecs, premiava el número guanyador\ni deixava un bon pessic a la colla. En números rodons, cada any es feia 1 milió de\npessetes seguint aquest sistema.\nPer obtenir el crèdit, acudírem a Caixa\nPenedès ja que sempre havia ajudat la\ncolla. Un cop més, el seu director general\ndonà suport a la nostra proposta i se signà\nun crèdit per 10 milions de pessetes.\nFinalment, un cop aconseguits els diners,\nes va poder firmar la compra de l’immoble\nel febrer del 1984. Per part del Patronat,\nva signar l’escriptura notarial el Carles\nDomènech, en qualitat de cap de Colla, i jo\nmateix, com a president.\nS’acabava aquí la consecució d’un repte\nque, en un principi, semblava gairebé impossible. Però l’esforç hagué de continuar\nencara uns quants anys més, ja que, de la\nmà de l’arquitecte i amic Pere Rovira, ens\nimposàrem la tasca de rehabilitar l’edifici\ni condicionar-lo per ubicar-hi la seu social\ndels Castellers de Vilafranca. Tota la collaboració de la colla, amb les aportacions\nen diners, junt amb crèdits i diverses subvencions que obtinguérem, ens permeteren\narribar al total condicionament del local tal\ncom avui el tenim.\nAquests són els meus records d’una època\nviscuda amb intensitat per un equip de\npersones que ajuntaren dedicació i esforços\nper a la consecució d’un fi. Tots aquests\nanys plegats enfortiren la nostra relació i\namistat, la qual encara avui tinc l'honor\nde mantenir.A EL FIGAROT ja ens vam fer ressó de la compra de la casa.20 anys a Cal FigarotLa compra de Cal Figarot va representar un revulsiu a l'hora de plantejar-se els castells. Abans de la compra, la colla no tenia local propi i assajava davant del bar del Coro.De la necessitat en fem virtut\nJosep Mestres i Mercader\nPresident del Patronat dels Castellers de Vilafranca del 1993 al 1997\nAra fa disset anys, a EL FIGAROT número 7, de\nl’agost de 1988, amb motiu de la inauguració\ndel bar del nostre local social, escrivia un\narticle explicant les obres de condicionament\nde Cal Figarot que s’havien portat a terme des\nde l’adquisició de l’immoble, a l’inici del 1984.\nCinc anys oferien una perspectiva prou bona\nper fer una valoració del que havia significat\nCal Figarot per a la colla. L’escrit concloïa amb\nunes consideracions que podem presentar de\nmanera estructurada com segueix:\n1. En adquirir el local, tant la colla com la\njunta que la gestionava tenien clar el pas\nque s’hi donava.\n2. L’evolució de les obres havia seguit un\ncamí paral.lel al de la colla mateixa.\n3. Els castells els feia la colla, però ningú no\nnegava que, en l’assoliment de les darreres\nfites castelleres, Cal Figarot hi havia jugat un\npaper que podríem considerar catalitzador i\nque no es podia menysprear.\n4. La necessària cohesió de la colla, evidentment, ja la donaven els castells, peròen aquells moments calia dotar-la d’un\ncontingut i una continuïtat material que no\npermetés desfer la pinya.\n5. El casal de Cal Figarot no era més que això:\nun símbol i/o una eina per assolir noves fites.\nCal Figarot ens havia de permetre materialitzar-les i fer-les perdurables.\nAra, a dues dècades vista, és una bona ocasió\nper fer una relectura d’aquestes consideracions d’una manera formal, més analítica, que\nla llunyania temporal dels fets que avui rememorem ens permet de dur a terme. En el fons,\nl’objectiu és argumentar una idea que sempre\nes diu com si fos una obvietat: L’adquisició de\nCal Figarot comporta el creixement de la colla\ni, d’una manera consegüent, l’assoliment de\nnoves fites castelleres que sense el local no\nhaurien estat possibles.\nPlantejat en termes analítics, es tracta d’una\nhipòtesi que podem validar o rebutjar contrastant-la amb l’observació i l’anàlisi dels\nfets. Quins són aquests fets?, o més ben dit,\nde quins fets disposem? Objectivament, elsempírics són, per un costat, el mateix Cal Figarot i, per l’altre, els castells aconseguits.\nL’adquisició de Cal Figarot ens configura el\nmarc temporal, en concret a finals de 1983\ni principis de 1984. Quan comprem la casa\nno podem pas dir que els èxits castellers ens\nacompanyessin, sinó més aviat al contrari.\nDes de meitats dels setanta ens mantenim en\nel nivell de colla de vuit, amb la torre de vuit\ncom a sostre. El tres de vuit no el freqüentem\ngaire i, quan ho fem, només el carreguem.\nEn el context general dels castells, la cosa\nno sembla excessivament greu si tenim en\ncompte que les colles vallenques es mouen\npràcticament en el mateix sostre casteller.\nA l’entrar a la dècada dels vuitanta, la qüestió va canviar radicalment perquè les colles\nvallenques van aconseguir de fer el quatre\nde nou amb folre i el cinc de vuit. Es tocarà\nfondo amb l’aparició dels Xicots, l’any 1982.\nLa mostra de la dura realitat que estàvem\n21vivint són els tristos resultats de les diades\nde Sant Fèlix de 1982 i 1983, en què no vam\nfer ni el quatre de vuit.\nLa inflexió d’aquesta situació es produeix\nl’any 1984, recent adquirit el local de Cal\nFigarot. El primer pas significatiu va ser\ndescarregar el tres de vuit a Màrtirs Street,\ndesprés d’haver estat deu anys sense aconseguir-ho. El següent va ser completar la\nmillor actuació de la colla per Sant Fèlix,\namb el tres i el quatre de vuit descarregats\ni la torre de vuit amb folre carregada. I ja\nel definitiu es va produir la Festa Major de\n1985, amb la consecució del cinc de vuit.\nAixí s’acaben deu llargs anys de sequera de\nfites castelleres. Arriben també els primers\natacs als castells de nou, primer el quatre i\ndesprés el tres, que vam carregar, en ordre\ninvers, la temporada de 1987. Tornem a ser\ngrans entre les grans.A dalt, pilar de quatre parat a segons pel Garça.\nA sota, estat de Cal Figarot el dia que la colla hi va\nentrar per primera vegada.Causa o efecte\nEls esdeveniments, doncs, confirmen que\nhi ha correlació -sembla que significativa-,\nentre l’adquisició de Cal Figarot i els èxits\ncastellers. Ara bé, cal veure i definir quina\nrelació causal pot establir-se entre les dues\ncircumstàncies. En definitiva, valorar els factors que en són causa i els que en són efecte\no conseqüència. En aquest sentit, hi ha tota\nuna sèrie d’indicis que apunten que l’eclosió\ncastellera que viurem a partir del 1984 ja\nes covava en una espècie d’estat latent que\nnomés esperava el moment de materialitzarse. Si fos així, l’adquisició de Cal Figarot no\nfóra sinó la conseqüència lògica resultant\nd’una dinàmica interna que s’anava forjant\nen el si del col.lectiu Castellers de Vilafranca\n(colla i patronat).\nLa perspectiva històrica i sociològica ens\najudarà a acostar-nos a aquesta qüestió.\nEncara que, de tant repetir-ho, pot semblar\nun tòpic, la desaparició del franquisme i el\nconsegüent procés de consolidació de la\ndemocràcia configuren un context històric\nde gran transcendència en la vida social\ni associativa del país. Els castells, com a\nrealitat social que en definitiva són, no en\nrestaran al marge.Fotos: J.M. Aguilar22Dues concepcions de la colla\nEn l’àmbit concret dels Castellers de\nVilafranca, es produeix un procés de renovació social i cultural que ja s’havia expressat\ntímidament en d’altres ocasions, com a l’assemblea de Cal Bolet, l’any 1974, en què fou\nelegit Carles Domènech com a cap de colla.\nAquest context històric de canvi accentuarà\nles contradiccions internes al si de la colla\nentre dues concepcions del que és o ha de\nser la realitat castellera.\nUna la podríem definir com a popular tradicional. Respon a una mentalitat conservadora, poc disposada al canvi, que veu elscastells com una finalitat en si mateixos.\nL’objectiu de la colla és immediat i exclusiu:\nfer castells. Es mira amb recança tot allò\nque pot posar en entredit la seva concepció\ncastellera i veu com a elements estranys\ni pertorbadors tots els que no participen\ndirectament de l’activitat castellera.\nL’altra, que podríem anomenar popular\nprogressista, respon a una mentalitat més\noberta, burgesa i disposada a canviar els\nhàbits i les estructures organitzatives quan\naquestes no són eficaces per arribar als objectius proposats. Podríem considerar que\naquests es difereixen, en el sentit que es\nbusca potenciar les relacions dins i fora de\nla colla per aconseguir l’objectiu implícit de\nfer castells. De manera conscient, aquesta\nopció cerca ampliar la base social que dóna\nsuport als Castellers de Vilafranca, encara\nque no participi directament en les activitats\nLa convivència entre les dues concepcions\nes farà cada cop més difícil i, a principis\ndels anys vuitanta, esclatarà una crisi que\nes resoldrà en una doble direcció: per un\ncostat, amb l’escissió d’un grup de castellers que crearan la colla dels Xicots, l’any\n1982, i, per l’altre, amb el reforçament de\nl’estructura organitzativa i social de la\ncolla (Patronat Castellers de Vilafranca)\ni la recerca d’un local que fes possible\nla integració d’un suport social com més\nRevitalitzar la colla\nAixí doncs, l’adquisició de Cal Figarot respon\na una intenció clara de revitalitzar la colla\nper aconseguir nous objectius castellers.\nD’aquesta manera, la qüestió que ens havíem plantejat no es pot resoldre sota l’òptica\nde causa-efecte. El local social, certament,\nfomentarà el creixement de la colla i els èxits\ncastellers que ens porten fins a l’actualitat,\nperò alhora va ser l’impuls que la colla mateixa va generar el que va fer possible que\ns’adquirís. Els dos factors interactuen i es\nAmb el pas del temps, Cal Figarot s’ha\nconvertit en l’element visible de la força i\npotència de l’entitat Castellers de Vilafranca,\ndefinida i identificable amb una forta presència en el teixit social de la vila i de la\ncomarca. Aquest -i no cap altre- era l’objectiu que es buscava ara fa més de vint anys.\nEl que ha succeït en el cas de Cal Figarot\nposa de manifest un fet que, encara que\nsigui conegut, no podem deixar de considerar. Els reptes i els temps difícils generen\nnoves energies que, si no fos per les crisis,\nquedarien adormides o descansarien en els\nllimbs de la inacció. En definitiva, com deia\nel Mènec, no ens adormim sobre els llorers\no, com he titulat aquest article: de la necessitat, n’hem de fer virtut.20 anys a Cal FigarotJa queda lluny l’any 1983 quan, junt amb\nalguns integrants de la colla, vam visitar\nl’immoble –llavors en estat deplorable i a\npunt de degenerar en ruïna- per veure les\npossibilitats que oferia com a seu social dels\nConcretada l’adquisició, i durant tots aquests\nanys, s’ha anat actuant sobre l’edifici en diferents fases per rehabilitar-lo i adequar-lo\nal nou ús. Altrament, la posterior compra i\nadaptació de la nau annexa al jardí, defineixen la finca en la configuració que avui dia\ntots coneixem i que conformen els elements\n- Edifici entre mitgeres que consta de\nplanta baixa i planta pis, que sumen 930\nm2 construïts, i una planta soterrani –antics cups- de 145 m2. La coberta és a dues\naigües i forma unes golfes que s’aprofiten\nen alguns punts.\n- Jardí, essencialment quadrangular, de més\nde 800 m2 de superfície.\n- Nau adossada al jardí de 651,7 m2 de planta, amb unes caves al soterrani i un passadís\nd’accés des del carrer de Sant Antoni –incorporada amb posterioritat-.Foto: Fèlix MiróCal Figarot,\nun edifici en obres\nPere Rovira i Cusiné\nArquitecte i llicenciat en Belles ArtsEdifici principal\nL’edifici principal, inaugurat l’any 1889 com\na residència de la família del senyor Joan\nVia, fou projectat per l’eminent catedràtic\nbarceloní August Font i Carreras (18461924), autor, entre d’altres, de projectes\nde gran rellevància com la restauració de\nla catedral de Tarragona o del seminari\nd’aquesta mateixa ciutat; la plaça de braus\nde les Arenes de Barcelona; la façana de la\ncatedral i el Palau de les Belles Arts, també\nde la ciutat comtal, o, a Vilafranca mateix,\nla façana de la basílica de Santa Maria.\nL’edifici pertany al patrimoni arquitectònic\nvilafranquí i és, pel que fa a la façana,\nessencialment d’estil neogòtic, tot i que\nalguns dels seus components apunten un\ncert caràcter modernista, malgrat que és\nanterior al desenvolupament d’aquest estil\n-seria el cas de les arcades acabades en forma d’arc ogival o certs detalls que conformen\nLes estances interiors es van trobar molt\nmalmeses, amb elements característics\ndesapareguts o deteriorats, ja sigui per\nl’actuació d’algun antic propietari o dels\nagents de compra-venda que hi poguessin\nhaver intervingut. Això, juntament amb\nel mal estat de la coberta per l’existència\nd’una gran encavallada trencada i la consegüent entrada d’aigua, van anar deteriorant progressivament la fusta que compon\nl’estructura, els materials de la qual, menys\nnobles i fins i tot insuficients, contrasten\namb la generositat i noblesa del disseny de\nl’edifici. D’aquí, doncs, l’estat llastimós en\nquè el vam trobar.\n2320 anys a Cal FigarotRestauració i adaptació\nÉs a partir d’aquest punt (any 1984) que es procedeix a fer una restauració i adaptació de l’immoble per a una nova activitat. Com ja\ns’ha esmentat, és un procés llarg, desenvolupat en fases i que vam\niniciar amb la prioritat que l’edifici pogués entrar en servei des del\nprincipi, com pràcticament així va ser, per continuar, durant aquests\nvint-i-un anys, rehabilitant progressivament les diferents zones que\nel conformen. En el darrer exercici, aquest procés s’ha centrat a\nclimatitzar la zona de la planta alta destinada al bar, com també a\nacabar definitivament la intervenció en els antics cups de la planta\nsoterrani per habilitar-hi diferents dependències.\nQueden, això sí, propostes de millora o ampliació pendents per a\nfases posteriors. Seria el cas de la remodelació i ampliació dels serveis\nhigiènics de la planta alta, uns serveis més específics per a la nau\no la reconstrucció de la part de la coberta que encara no ha estat\nAixí mateix, no hem d’oblidar les caves existents al soterrani de la\nnau, zona actualment en desús i de difícil incorporació a la resta\nde la finca. Seria interessant, però, que imaginéssim els resultats\nque es derivarien de crear un accés ampli i important pel jardí que\npermetés l’entrada de llum natural al nivell de les caves i que, alhora, en constituís el hall. Aquest espai, me l’imagino de dimensions\nconsiderables, naturalment amb l’escala d’accés, tot envidriat i, si\ncal, amb un ascensor també de vidre. La zona tenebrosa i oculta\nactual accediria així a la llum solar. Seria interessant experimentar\naquesta dualitat. Tal vegada en un futur s’hi pugui continuar pensant\no portar a terme la idea.\nNo voldria acabar aquest escrit sense fer èmfasi que els resultats de\nl’execució d’un projecte depenen, naturalment, de molts factors –ja\nsigui el pressupost, els industrials i molts altres-, però és importantíssim\nque la propietat no interfereixi en el camp propi dels tècnics. Considero\nque, si s’han aconseguit uns resultats apreciables pel que fa a les obres,\nés en gran mesura gràcies a la correcta actuació de les diferents juntes,\nque han respectat sempre l’àmbit de la intervenció tècnica.24Obres de restauració de la teulada de la casa. A sota, remodelació de la sala que acull\nel bar a la primera planta de Cal Figarot.En record de tres\ncastells.El 19 de gener\nva deixar el\nGarcia, a punt\nde complir els 83 anys. Entrà a la\ncolla al 1950 i sempre havia fet de\ncrossa junt amb l'Isidre Giménez, i\nde contracordó. El 1977 va rebre\nel títol de Casteller de Soca-rel. El\nDimas sempre comentava que el seu\nmillor amic dins i fora de la colla\nhavia estat el Gabi.El Pegaso,\ncasteller.L’abril passat va morir\nVilafranca Francisco Fernández, Pegaso, a l’edat de\n76 anys. Era conegut amb el sobrenom\nde Pegaso per la fortalesa que tenia.\nVa formar part del Ball de Gegants\ndurant 35 anys, fins a la dècada\ndels setanta. El Pegaso va ser membre de primera hora dels Castellers\nde Vilafranca i va estar vinculat a la\ncolla durant 40 anys, primer actuant\ncom a primeres mans i, més endavant,\ncom a casteller de pinya.Santi Martí,\ni els castells.L'abril passat\ntambé va morir\nSanti Martí, un\nsobretot per la\nseva vocació de mag. Home polifacètic, va formar part de l'Agrupació\nFolklòrica del Casal, del Centre Excursionista del Penedès, de Rialles i\ndels Castellers de Vilafranca. La seva\npassió, però, va ser la màgia i el 1979\nva fundar el grup Els Trapelles.Renovem el web\nDes del 2 d'agost teniu a la vostra disposició el nou web dels Castellers de Vilafranca.\nS'ha dissenyat com un portal on podreu trobar diferents apartats com la història de la\ncolla, la premsa castellera del cap de setmana, informació sobre els òrgans directius, el\ncaps de colla, dades de Cal Figarot i les fotos dels castells més importants de la nostra\nhistòria. Hi ha un apartat dedicat a la canalla i també hi podreu llegir aquest butlletí\nen edició digital.\nA l'hora de plantejar el nou web s'ha volgut donar la màxima facilitat d'accés a l'equip\nde manteniment de la pàgina per poder-vos fer arribar la informació d'última hora i les\nfotos de la darrera actuació amb la màxima brevetat possible. S'ha habilitat un calendari\nen què hi ha una agenda amb totes les actuacions, els assajos i les activitats que duu\na terme la colla. Al nou web, també podreu participar en diferents enquestes de temes\ncastellers que es plantegen al visitant.\nA més de tots aquest apartats, el nou web permet d'enviar missatges SMS a tots els\ncastellers que desitgin rebre informació de la colla al telèfon mòbil. Només cal donar el\nnúmero de mòbil a la Secretaria.\nLa nova pàgina dels Castellers de Vilafranca ha estat dissenyada per l'empresa Gestinet.\nde Vilafranca.25Deu anys de la primera\ntorre de nouUna\nJoan Badell RosésFoto: Marc Arias26Torre de nou, t’estimem\nno només pel que ets;\nsinó pel que som quan\nestem amb tuUna història difícil de repetirL’atreviment i les ganes d’obrir una nova\nporta, de tastar una dimensió desconeguda\nen el món casteller modern, ens va portar al\nja llunyà 1989 a ser els pioners a intentar a\nplaça la inimaginable torre de nou amb folre\ni manilles. Per primera vegada al segle XX,\nuna colla, la nostra, desafiava una estructura\namb manilles i, de passada, donava el tret de\nsortida al que més endavant s’anomenarien\nels castells de gamma extra. Trencar el sostre\ndel tres de nou folrat es va convertir en una\nobsessió i amb el temps va passar a ser una\nobligació. En definitiva, la cursa cap al que\nmolts creien que era un camí impossible es\nva iniciar i vam mostrar al món casteller que\naquest somni algun dia podia fer-se realitat.\nEls primers intents van servir per començar\na tastar la duresa d’aquesta construcció i\ncomprovar les nombroses dificultats que\ntenia alçar un castell amb manilles, partint\n1989-1993: partir de zero\nAquest període va estar marcat per una sèrie\nd’intents que, amb més o menys èxit, ens\nvan fer acumular experiència en aquesta\nconstrucció, sobretot pel que fa a folres i\nmanilles. Es van fer diferents proves i molts\nassaigs experimentals de recerca. Va ser un\nperíode en què la torre ens castigava durament en cada intent, però la colla sempre va\nrespondre amb el seu caràcter agressiu i mai\nva abandonar la il.lusió per marcar-li l’aleta.\nMalauradament, aquesta primera etapa va\nacabar donant-nos un revés no desitjat i\nimmerescut. Els primers a coronar-la van ser\nuns altres i la bufetada va ser terrible.10 anys a dalt de tot\nLa temporada del 95, entre d’altres, ens va\nservir per creure en nosaltres mateixos. Ens\nvam tornar “xulos i gallets” i, esvaïts els\nfantasmes, res ens feia por. Posàvem la directa cap a un període en què hem esmicolat\npràcticament tots els registres i hem trencat\nmolts sostres. Hem obsequiat el món casteller\namb autèntiques actuacions de llegenda i\npassió, hem fet grans recitals de castellística,\nfins i tot redreçant amb gran dosi de coratge i lluita actuacions que s’havien torçat. El\nnostre caràcter guanyador i competitiu ens\nha portat a completar unes estadístiques\nrealment impensables fa uns anys. Estic\nsegur que molts d’aquests èxits han vingut\ngràcies a aquella torre de nou del 1995, de\nla qual enguany per Sant Fèlix celebrem el\ndesè aniversari. Onze temporades seguides\n(1995-2005) fent la torre de nou, amb l’honor\nde no haver-la perdut cap any.Foto: Rovira1994-1995: de maltractats a la glòria\nLa temporada 94 va estar marcada per canvis força significatius, sobretot pel que fa\na l’estructura de les manilles. Així, es van\nincorporar definitivament crosses en aquest\nnivell i es van protagonitzar uns intents\nd’allò més dignes i esperançadors. Fins a\ntres vegades vam col.locar la cassoleta. Van\nser tres vegades que vam estar a punt de\ntastar la glòria i, en l’últim instant, la illusió de tota una colla -i ara ja sí, la de tot\nun poble- s’esmicolava. El destí, duríssim i\nsense pietat, va decidir que encara no ens\ntocava, que havíem d’esperar-nos i, a més\na més, contemplar com les dues colles dels\nXiquets de Valls també dibuixaven l’aleta a\nla preuada torre.\nDefinitivament, per Sant Fèlix del 1995, la\ncolla va esclatar com mai ho havia fet cap\naltra. Aquest any vam vèncer, ara sí, la nostra\ntorre de nou amb folre i manilles. Tot i així,\nel guió no va ser fàcil, més aviat va ser dramàtic i el suspens es va allargar fins al final.\nDe sortida vam descarregar el quatre de nou\namb folre i, motivats com mai i conscients\nque si fallàvem la ferida era de mort, vam\natacar, en segona ronda, la torre de nou. Laconstrucció, acompanyada de bones dosis de\nnervis, ens va tornar a petar amb la cassoleta\nal seu lloc. Quina injustícia! La situació era\ndesesperant i la mofa dels altres pels tretze\nintents acumulats ja es feia insuportable.\nPer mirar de tranquil.litzar-nos tots plegats\ni refer-nos d’aquest cop tan salvatge, a la\nrepetició, vam fer un tres de nou amb folre\ncarregat, o sigui, que ni carn ni peix, però\nsi hem de decantar-nos d’alguna banda el\ntres de nou carregat poc ens va ajudar per\nfer l’assalt definitiu. Així que, amb aquestes\ncircumstàncies no gaire favorables però sense\nhaver-nos rendit del tot, ens vam presentar\na la tercera tanda, en què vam decidir tornar\na planta cara a la torre de nou. I aquest cop\nsí, per Sant Fèlix i a la plaça més castellera,\nla colla va poder celebrar definitivament la\nconquesta del seu castell més desitjat. Per\nfi la vam completar, sí, sí... vam descarregar\nla torre de nou! La pancarta de fons del\n“Vilafranca per Bòsnia” va passar a ser un\n“Vilafranca pels verds” els reis de la vila... i\niniciàvem així un intens idil.li amb la torre\nde nou, que per sort avui encara continua.\nL’endemà, embriagats d’èxit, decidits a marcar definitivament la pauta en els castells de\ngamma extra, la plaça va tornar a embogir\namb el primer pilar de vuit amb folre i manilles que es veia al segle XX. Quina recompensa\ntan gran en pràcticament només vint-i-quatre\nhores. Això sí, una recompensa més que merescuda i buscada.\nDefinitivament, els castells amb manilles van\npassar de ser un malson a convertir-se en la\nnostra millor arma d’atac.\nLa temporada la vam acabar de rematar amb\nun castell d’un altre món, dissenyat i rumiat\namb molt poc temps a Cal Figarot. Per Tots\nSants vam carregar el primer quatre de nou\namb folre i agulla de la història, i els autèntics dominadors del món casteller sense cap\nmena de dubte passàvem a ser nosaltres.27Una història difícil de repetirLa torre de nou en xifres\nVa costar, però al llarg dels anys hem\naconseguit fer la torre de nou en nombroses ocasions i situacions: en primera ronda\ni frescos, en circumstàncies molt adverses,\nlluny de casa, en pròpia plaça, amb poc\npeu, amb peus gegantins, amb lesionats,\namb absències destacades, fins i tot amb\nfigueretes, i pràcticament sempre ens ha\nrespost. Per això ha passat a ser un dels\nnostres valors més segurs i el nostre castell\nDes de la temporada 1995, les manilles sempre les han formades divuit persones i mai\nn’ha variat el nombre. La mateixa temporada\ndel 95 vam introduir-hi una innovació: les\nescaletes que pugen a manilles i després\nbaixen al folre.\nEl que sí que s’ha anat modificant i força\n28és el nombre de castellers que han pujat al\nfolre. El fet de dominar-la ens ha permès\nanar reduint el folre i fer-la més “exportable”. Així, en la temporada 95, el folre el\ncomponien 91 castellers; el 96 el nombre\nes va reduir a 83 castellers al folre, i tant\nel 97 com el 98 vam augmentar el nombre\nde persones al folre en dos, és a dir, que va\nacabar muntant-se amb 87 castellers.\nVa ser a la temporada 99 quan la reducció\ndel folre es va fer més evident, i això ens va\npermetre força joc, depenent de la diada i\ndel lloc. De vegades ens obligava la manca\nde peu i altres cops preteníem fer més suportable l’estructura a la gent de la pinya.\nAixí, aquesta temporada, les torres fetes\na Vilanova per festa major i a Vilafranca\nper Sant Fèlix presentaven un folre de 73\npersones. En les de Vilafranca (31 d’agost\ni Sant Miquel –intent-), la Bisbal i Reus,\nel folre es va reduir fins a 61 persones. I\nsota mínims es va muntar el folre que vampresentar a Altafulla per alçar la torre de\nnou el 14 de novembre. Només 57 persones\nparaven aquest castell al folre. El domini era\nevident: 34 castellers menys respecte a la\nprimera torre de l’any 95.\nA partir de l’any 2000 i fins ara, el folre s’ha\nmostrat més estable i pràcticament sempre\ntirem la torre amb 61 castellers en aquesta\nposició. L’any 2001 a Reus vam tornar a fer\nla torre de nou a l’estil d'Altafulla, és a dir,\namb 57 persones.\nHem aconseguit aquesta complexa construcció 38 vegades (33 torres descarregades i 5\nLes temporades 1999 i 2000 són les que\nmés vegades l’hem aconseguit: 6 per temporada.\nL’hem fet a Vilafranca, Tarragona, Vilanova,\nla Bisbal, Mataró, l’Arboç, Reus, Altafulla,\nBarcelona i Terrassa.Una història difícil de repetirPer fi la vam\nTimbaler dels Grallers de Vilafranca –Colla de MarTimbaler dels Castellers de Vilafranca\nLa primera, la segona, la tercera... dotze? Tretze? Com\naquell que diu, ja n’havíem perdut el compte. Quantes\ndecepcions! -Això és impossible de fer!– senties a dir -No\nes farà mai això!...-Però vinga, i vinga. I a Sitges ja quasi\nla teníem... Tenacitat? Valentia? No. Res de res d’això. Jo\nmés aviat diria perseverança, fe en nosaltres mateixos;\nens la crèiem de veritat. I els grallers també. Sempre ho\nrepetíem: -Vinga, collons, que nosaltres ja la sabem tocar\nsencera!- I sí!, al final la vam aconseguir. Es podia fer, es\npodia tocar. I es va fer i es va tocar.\nDesprés del primer tres de nou carregat, la torre era el\ncastell dels somnis. Potser -i m’atreveixo a dir-ho- més\nque el tres de deu. Eren les primeres manilles. Qui ho\nhavia de dir?...\nTambé podem assegurar que va haver-hi un abans i un\ndesprés de la torre de nou. Un després que tots sabem...\nRecony quin després! Quin orgull haver pogut tocar la\nprimera torre de nou! I tots els intents anteriors... i totes\nPlarra-pata-plarra-pata-plam-plam...El somni fet realitat\nLa primera torre de nou que vam fer els Castellers de\nVilafranca em va provocar nervis i por, o més ben dit, respecte... molt de respecte. A mi, cada any, el “corraló”, que\nés com anomeno el carrer de Santa Maria per on anem poc\na poc cap a la plaça el dia de Sant Fèlix, em provoca molts\nnervis, i també molta emoció. Jo era ben conscient del que\nvolíem fer aquell any 95, però em semblava que el somni es\nnegava a fer-se realitat. Quan ho vam aconseguir, tothom\nva esclatar d’alegria i d’emoció. De cop, es van esborrar\ntots els moments de patiment i, a partir d’aquell instant,\nvaig dedicar la resta del dia exclusivament a recordar la\ndiada i a disfrutar del triomf. Encara el dia següent anava\nrepassant mentalment les vivències de la jornada anterior\ni em semblava com si estigués somniant. Però era veritat:\nal final havíem aconseguit la nostra torre de nou! I vet\naquí que el dia 31 s’havia de convertir en una altra data\nhistòrica ja que, si bé he celebrat –i celebro- de tot cor\nla primera vegada que fem cada castell, el que per a mi\nha estat més significatiu és, sens dubte, el primer pilar\nde vuit amb folre i manilles que vam carregar justament\naquell dia de Sant Ramon d’ara fa deu anys, en el qual\nanava de crossa al peu, igual com a la torre.Fotos: Fèlix MiróEugènia Balcells29Deu anys del primer\npilar de vuitPart de\nFèlix MiretSota l’aleta històrica que\nva aconseguir la Vanessa Ojeda\naquell 31 d’agost de 1995,\ncoronant el que seria el primer\npilar de vuit del segle XX,\ns’hi amaguen un seguit\nde casualitats que ens obliguen\na viatjar fins a principis\ndels anys 80, quan jo encara\nrondava entre els deu o onze anys.\n30Part de la vida d'un pobleEns aturarem en una plaça plena, des del punt de vista encara limitat\nper una paret d’esquenes i espatlles massa altes; llavors, quan ja hi\nregna el silenci del respecte, hauríem de posar-nos de puntetes i\nestirar el coll per tal d’entreveure uns homenots agegantats i forts\nque es disposen a aguantar un castell immens.\nS’ha d’entrar també dins d’un renault cinc de color carbassa, amb\nel meu pare al volant, la meva mare a la dreta i el meu germà i jo\nals seients del darrere, mentre el poble d’Alió s’acosta a través del\nvidre. En arribar-hi, escoltarem la frase del meu pare: “en aquest\npoble, s’hi havia fet el pilar de vuit”; i ens respondrem amb una\npensada d’admiració adolescent: “que n’eren, de bons, aquells\ncastellers del segle XIX...”.\nJa a Vilafranca, des del carrer del Bolet, número 42, podrem baixar\nper una escala resseguint una paret a mà esquerra, i ens quedarem\nsorpresos amb una litografia d’un pilar de vuit altíssim i impossible,\naguantat tan sols per quatre mans que formaven un hipotètic pis\nDesprés d’enfilar-nos a quints, quarts i terços, aprenent a valorar la\ndificultat de diversos castells de vuit, i de nou, farem un salt fins\nal 1994 i aturarem el temps en un espai interior de Cal Figarot, per\nsentir una frase espurna que vaig co partir amb dos castellers que\nacabarien sent grans companys de viatge: “m’acabo de jugar amb\nun dels Minyons de Terrassa que podria fer el pilar de sis a segons”.\nSeguidament, caldrà fer quatre passes fins a ser davant del cap de\ncolla d’aquella època, el Carles Domènech, i rebre una resposta contundent i clau. “d’acord, comencem a treballar el pilar de quatre net\na terra, i quan funcioni només hi faltarà un taco a sota” -entenent\nque a partir d’aquell moment el taco seria jo mateix...\nPoc es pensava el Carles Domènech que havia començat a néixer\nel que seria, tal com ell sempre comenta, “la meva darrera il.lusió\ncom a cap de colla: el pilar de sis de l’Arboç, del 1994”.\nDes d’aquí, us proposo avançar per les persones i mots següents: El\nJaume del Ràpid, que un dia que faltava un segon per fer el pilar\nde cinc va gosar dir: “proveu el Miret, que està prou fort”. El Garça\ni les seves herbes màgiques a la butxaca, que ens feia compartir\nen aquells moments autèntics, com el primer cop que es va sentir\na parlar de la possibilitat d’anar a fer el pilar de vuit, un dissabte\na la tarda, al pati de Cal Figarot.\nEl David Monteagudo, per l’esforç, la valentia i el convenciment\nque va ficar des del primer moment.\nL’Olga Àlvarez, quan va dir la frase: “no pensis res quan siguis allà\ndalt, perquè el cos ja és savi”.\nLes mirades de confiança de les petites Anna Clavé i Vanessa Ojeda,\nenfilant-se amb voluntat cap al desconegut, sense oblidar la feina\ndel Toni Alujas com a encarregat de la canalla.\nEl Melilla i la capacitat de transmetre’t la importància del fet, i de\ntransportar la feina començada, resolent una suma de set i de vuit,\nfins a l’atrevit, inimaginable i molt possible pilar de nou, que va\npoder ensenyar els queixals.\nEl primer terç, segon i baix: el Toni de Lloret, el Jordi de Vilanova\ni el Cisco Mallofrè.\nEl peu: la majestuosa pinya, el fort folre i les eficaces manilles que\nvan fer possible el pilar de vuit, cos a cos, motivades i organitzades\nper l’incansable big Bro, el David Miret.\nTothom que era aquell dia en aquell silenci i en aquell crit que\nencara avui escolto en algun racó de la memòria.\nEl Jacob Prat, davant la capella de Sant Joan: “ja saps que avui tirem\nel pilar de vuit”... la Tècnica ho havia decidit el mateix dia 31.\nEl crit que em va sortir en arrencar les gralles “ja està fet això,mecasundena!”. Força gent m’ha comentat que van percebre que\nera el dia, i que es faria.\nEl tros de façana que em deia on era i a què jugàvem.\nLa sotragada que ens va sorprendre a mig pilar, traïdora, enrere, i\nque ens va encendre les venes.\nL’esclat que, omplint la plaça, et sorprèn, de cop, trencant la teva\nbatalla personal, intensa, inacabable.\nL’abraçada del meu pare, que no crec que sigui semblant si és que\nalgun dia m’arriben a casar.\nEl mal a l’esquena pels cops que vaig rebre de felicitacions constants\nen direcció a l’ajuntament per anar a buscar les espardenyes.\nLa fotografia. La primera imatge del pilar de vuit que vaig contemplar, mentre sortia la processó de Santa Maria, quan un personatge\nque no he tornat a veure em va donar un cop a l’espatlla i em va\nmostrar una silueta altiva que em recordava un vaixell de vela en\nalta mar i, entre les onades de gent, hi ressaltava la fermesa del\ncapità Oriol Rossell amb un posat valent, sota el pal de l’embarcació\nLa plaça d’Altafulla, prop del monument al pilar de vuit, on hi ha\nesculpida una frase que vaig escriure uns dies després i que encaixa\nde ple per tancar aquest article: “el que fou tan antic i impossible\ni ara és part de la vida d’un poble”.\n31Comparació de les quatre colles punteres en els 15 castells que van\nde la torre de vuit amb folre al tres de deu amb folre i manillesNou de quinze\nMiquel Ferret32Normalment les comparacions entre colles del món casteller\nes fan en el context de les millors diades, de les temporades,\ndels concursos, del millor castell assolit, etcètera, però no és\ntan freqüent comptabilitzar el nombre total de castells\naconseguits per cada colla al llarg de la seva història\nen cada una de les construccions.Nou de quinzeTots els castells\nUna altra manera de veure els castells\ni, en definitiva, de valorar el treball i\nels èxits d’una determinada colla és donant un cop d’ull als números absoluts\nque presenta. Sumar tots els castells\ncarregats i descarregats de cada tipologia ens dóna una bona perspectiva\nhistòrica per saber l’esforç que ha fet\ncada colla i com domina cada un dels\ntipus de castells.\nAixí doncs, cada aleta aconseguida en\ncada construcció esdevé per si mateixa\n-independentment de la diada, la temporada i, en definitiva, del context en\nquè s’aixeca el castell- un èxit, un fet\nde gran transcendència per a la colla en\nla seva particular cursa per vèncer cada\nuna de les magnes construccions. Per\ntant, cada castell descarregat o carregat\nés una fita més en l’afany de superació\nde cada colla i en les ganes dels seus\ncastellers de demostrar que són els\nque millor dominen una determinada\nEn aquest sentit, els Castellers de\nVilafranca, a banda de ser la colla que\nen els darrers deu anys ha fet les millors\ndiades de Sant Fèlix, de guanyar quatre\ndels últims cinc concursos de Tarragona\ni de ser la colla que ha dominat una\ngamma de castells més extensa, és\ntambé la colla que recull els millors\nregistres absoluts en nou de les quinze\nprincipals construccions castelleres. O\nsigui que, a més de la faceta qualitativa, la colla del Penedès domina també\nclarament la quantitativa.\n200Colla Joves 137d+20c\nTerrassaPd7f4d8a4d9f45d+9c100d+9c 85d+11c 96d+13c4d93d10fm Total4d+6c13d+3c4c2c4c641d+116c291016424757001d+4c02c01c2d+7c0295d+89c8300502019038460d+4c93d+8c0017d+9c4c8d+6c6c03d+4c2d+2c493d+80c64101002641460745735d+4c2d*3d+1c2d+3c6d+8c2d+4c1c2c1c471d+110c92451461215815d+4c2d*6c5d+15c926206295193d+3c38d+15c965310936d+15c 66d+17c128d+9c 61d+13c 52d+16c 50d+27c245Td819d+10c53494d9fa382d+7c1615d9f33d+5c966877597d+69c 126d+35c 316d+33c 201d+44c 233d+46c 305d+65c\n666Td9fm Pd8fm050d+12c749d801d+4c1373d8sDiferències a l’abast\nPer altra banda la colla de Cal Figarot\nté força a l’abast passar a liderar construccions com el tres de deu amb folre\ni manilles (iguala en nombre d’aletes el\nregistre dels Minyons però li manca descarregar el castell). Tampoc seria molt\ndifícil a mig termini poder encapçalar\nel nombre de cincs de nou amb folre\n(estan a quatre castells descarregats de\nla millor marca). Sembla una mica més\nlluny poder superar la diferència de set\nquatres de nou (dos de descarregats) de\nla Joves dels Xiquets de Valls i les nou\naletes de tres de vuit per sota que ha\nfet la Vella dels Xiquets de Valls. Dels\nquinze principals castells només n’hi\nha un que és francament difícil que\nels verds puguin arribar a liderar o, dit\nd’una altra manera, caldrien molts anys\nperquè això fos possible, es tracta del\ncinc de vuit. La diferència respecte del\nregistre de la colla Vella és ni més ni\nmenys que de vuitanta-tres castells.\nPer acabar, si comptabilitzem el\nnombre total dels quinze castells més\nimportants realitzats per les quatre\ncolles capdavanteres (2.295 castells\nsuperiors al tres de vuit), el domini\ndels Castellers de Vilafranca és aclaparador: 757 castells dels de la camisa\nverda; 581 castells dels de la rosada;\n573 dels de la camisa malva, i 384 dels\nde la vermella.0109463d9fde construccions no sembla que a mig\ntermini cap colla pugui superar els\nregistres dels verds.054Colla Vella 143d+14c 17d+7c\n152Nou de quinze\nDe les quinze construccions més difícils,\nque van de la torre de vuit amb folre\nfins al tres de deu amb folre i manilles,\nels verds superen la resta de colles en\nnombre de castells realitzats en nou\nd’aquestes construccions: torre de vuit\namb folre, pilar de set amb folre, quatre\nde vuit amb l’agulla, quatre de nou amb\nfolre, tres de nou amb folre, torre de\nnou amb folre i manilles, pilar de vuit\namb folre i manilles, quatre de nou amb\nfolre i l’agulla i torre de vuit.\nPel que fa a la resta de colles capdavanteres, la Vella dels Xiquets de Valls\ndomina tres de les quinze principals\nconstruccions: cinc de vuit, tres de\nvuit aixecat per sota i nou de vuit\n(amb tres enxanetes i no amb un, com\nestableixen els cànons castellers). Per\nla seva banda, els Minyons de Terrassa\npresenta el millor registre en dues de\nles quinze construccions més complexes: cinc de nou amb folre i tres de\ndeu amb folre i manilles. Finalment, la\ncolla Joves dels Xiquets de Valls lidera\nun dels quinze castells més destacats:\nel quatre de nou.\nSi analitzem el quadre comparatiu,\nels Castellers de Vilafranca dominen\nclarament i a molta distància de la\nresta de colles en vuit de les nou\nconstruccions que lidera. Només el\nlideratge en el tres de nou amb folre\nes pot veure amenaçat en algun moment o altre pels Minyons de Terrassa,\nja que l’avantatge és de vuit castells\na favor dels vilafranquins. En la resta27937054d+19c 21d+17c 18d+22c 15d+13c\n92295Construccions que lidera cada colla\nColla Joves Xiquets de Valls:Td8f, Pd7f, 4d8a, 4d9f, 3d9f, Td9fm, Pd8fm, 4d9fa, Td8\n5d8, 3d8s, 9d8*\nTotal 1Nota: Dades de l’1 de gener de 1970 al 22 d’agost de 2005, extretes del Web Casteller de la Colla Jove dels Xiquets de Tarragona: http://www.collajove.com3334El Mènec i la seva dona, amb la Medalla de la Vila que li va atorgar l'Ajuntament.l’Ajuntament de Vilafranca del Penedès va lliurar la Medalla de la Vila a l’excap de colla\nCarles Domènech, en un acte solemne que es va fer al Saló de Sessions de l’Ajuntament\nel dia 18 de juny passat. Durant l’acte, l’alcalde de Vilafranca, Marcel Esteve, va destacar\nque els guardonat -a part del Mènec hi havia tres persones més i tres entitats- havien\nenaltit la vila i els seus veïns i veïnes i els va animar a continuar treballant per a la gent\ni per als convilatans. De l’excap de colla, l’alcalde va recordar la cèlebre sentència “els\ncastells parlen a la plaça”.\nEn el torn de paraules d’agraïment, Carles Domènech va dir que gràcies a les persones que\nhavien passat per la colla, ell havia rebut el guardó: “gràcies a ells, que sempre havien\nA la sortida de l’acte, es va aixecar un pilar de cinc a la plaça de la Vila, com a reconeixement de la colla al seu excap homenatjat.\nA dalt, pilar de cinc d'honor que la colla va dedicar\nal Mènec en sortir del Saló de Sessions de l'Ajuntament.\nA sota, el Mènec felicitat pel primer cap de colla, Oriol Rosell.Fotos: Fèlix MiróL’Ajuntament\nla Vila al Mènec352004Torres\n36Torres que decideixen29 d’agost\nFesta Major, vigília de Sant Fèlix, plaça de\nla Vila, Vilafranca del Penedès\n4d8a, Td8f, 5d8 i Pd6 (cercavila)\n3d9f, 4d9f, 4d8a i Pd7f\nJunt amb els Xicots de VilafrancaDia 29, la vigíliaCercavila de gegantsFotos: Fèlix MiróI tripleta a la plaçaFoto: Miquel ArroyoFoto: Miquel ArroyoFoto: Fèlix Miró\nFesta Major, diada de Sant Fèlix, plaça de la Vila,\n4d9fa(c), Td8(c), 5d9f(c) i Pd7f\nJunt amb la Colla Joves Xiquets de Valls,\ni els Minyons de TerrassaLa màxima castellera per excel .lència diu: “força,\nequilibri, valor i seny!”, i aquests van ser, sens\ndubte, els atributs que ens van permetre, un any\nmés, ser els millors per Sant Fèlix. M’explico:\nLa plaça plena, tots nosaltres ben compactats i a\npunt per envestir el “nostre” castell. El quatre de\nnou amb folre i l’agulla no és un castell qualsevol: és un castell salvatge que necessita control\npermanent, és la força en estat pur, mai pots\nrendir-te o ell acaba imposant el seu caràcter.\nPerò en aquest cas el castell tira amunt i sembla\nque les coses van bé.\nApareix l’esvelt pilar i la plaça esclata com una\ntempesta, l’enxaneta ja ha tocat el folre i tot\nsembla que vagi prou bé, però no es pot dir blat\nfins que no és al sac i...\nArriba l’hora dels castells èpics, de la dosi d’essència d’equilibri, una poció que no es troba\nenlloc més ben exemplificada que en l’espigada\ntorre de vuit.\nLa plaça fa el silenci, els segons fan que sí i el\ncastell que puja desafiant. -Amunt!- crida el Lluís\na la canalla, i el castell, com si fos el mateix flagell del dimoni, envia fuetades terribles, però els\nnostres aguanten i aguanten i... carregat! Quina\nprecisió!, però el dimoni en sap més per vell que\nper dimoni i...\nEl cinc de nou amb folre no pot tenir cap altra qualitat. La majestuosa con strucció s’enlaira i el valor\npren protagonisme a mesura que el castell projecta\nl'ombra a la plaça, una ombra tremolosa però sense\nni un bri de por, d’indecisió. Els terços lluiten, els\nfonaments es mouen, però encara falten les aletes\ni el castell, com una fortalesa assetjada, resisteix\namb obcecació, fins que finalment la petita mà de\nl’enxaneta es dibuixa al cel per dues vegades. Quin\nvalor, sí, senyor! Ara el castell tremola de debò\ni a la fi es rendeix, com ho fa la plaça; aquesta\nperò en aplaudiments.Foto: Fèlix Miró38Seny\nDesprés de la dura batalla, amb les forces debilitades i amb una moral enrabiada, enlairem el pilar\nde set. El seny s’imposa i deixem el de vuit per a\nLa canalla puja amb una finesa exquisida, digna\nde reis, i el treballat pilar acaba per sucumbir. Al\ncap i a la fi, un gran castell per a una gran diada!\nI jo, emocionat, només puc exclamar: visca els\ncastells!, visca els Castellers de Vilafranca!Torres que decideixenForรงa, equilibri, valor i senyFotos: Miquel Arroyo\n39Torres que decideixenSempre tindrem Sant Ramon\nBielSi Humphrey Bogart i Ingrid Bergman, el Rick i\nl’Ilsa, sempre tindran París en el record per reviure\nl’idil.li passat a prop del Sena, als Castellers de\nVilafranca sempre ens queda -i ens quedarà- Sant\nRamon per continuar un altre tipus d’enamorament que professem pel sant Nonat, que tant ens\najuda a reblar el clau, quan Sant Fèlix ha anat de\npistons, o a refer-nos, quan els sant patró no ens\nha concedit els favors que li demanem. I és que la\ndiada de Sant Ramon és com una mena de postres\nselectes que assaborim cada any quan l’agost té les\nhores comptades; és com aquells dinars exquisits\nen què, després d’un mesurat aperitiu, que ens\ndelecta però sobretot ens prepara convenientment per al repàs principal, i un primer i segon\nplats d’alçada, complets i contundents, quan ja\ncomences a dubtar si el cos aguantarà gaires bons\ntractes més, et treuen una atapeïda i variada plata\nde dolços –de dulces, que abans se’n deia... i se’n\ncontinua dient -, i els ulls, els dits i el paladar\nno es posen d’acord per decidir per quina peça és\nEl 2004, l’aperitiu –la vigília- Déu n’hi do com va\nser, de complet: a la cercavila, com qui no vol la\ncosa, un quatre de vuit amb l’agulla en honor a\nl’ínclit compatrici Manuel Milà i Fontanals; una\ntorre de vuit folrada per tenir contents aquells\nque de tant en tant s’han d’anar a veure perquè\nens quadrin els números a final d’any, i un cinc de\nvuit –tota una catedral!- davant de la farmàcia de\nl’Eloi Miralles, exultant al balcó veient el “regal”\nque li feia la colla -després hi ha hagut de fer obres\nper eixamplar les portes, de tan estarrufat com\nva quedar. Amb aquests precedents, a la plaça de\nla Vila no podíem fer menys que tres i quatre de\nnou folrats –l’un darrere l’altre, aquesta vegada-,\nquatre de vuit amb l’agulla un altre cop i pilar de\nset amb folre.\nEl dinar principal –del qual us n’ha parlat extensament el Llull a les pàgines anteriors- va ser bo,\ndigne de la diada, però hem de reconèixer que,\naixò de carregar-ho tot, ens va deixar una mica\nde gana per a l’endemà.\nPer tant, amb els nervis a la butxaca, la pressió\namb unes quantes atmosferes per sota respecte\nal dia anterior i les últimes forces que surten de\nvés a saber on, ens vam cruspir la plata de dolços\nsencera, i no en vam deixar ni les engrunes. I\nquines postres de Festa Major!: quatre de nou\namb folre i l’agulla –ara descarregat-, torre de\nnou amb folre i manilles i pilar de vuit amb folre\ni manilles, tots dos descarregats.\nDeu ser per això, perquè l’actuació de Sant Ramon\nés com una mena de postres d’alçada de les tres\ndiades festives, que acostumem a començar-la a\nquarts de quatre, les quatre. Deu ser per això...\n40Foto: Miquel Arroyo31 d’agost\nFesta Major, diada de Sant Ramon, plaça de la Vila,\n4d9fa, Td9fm, Pd8fm i Pd5\nJunt amb els Xicots de VilafrancaTorres que decideixenFotos: Miquel Arroyo\n41Torres que decideixenQuatre de nou\nal Cap de la VilaA Reus, anem de vuit\nFesta Major de la Misericòrdia, plaça del Mercadal, Reus\n4d8a, Td8f, 3d8 i Pd6\nJunt amb la Colla Vella dels Xiquets de Valls i els Xiquets de ReusFoto: Miquel ArroyoFotos: Miquel Arroyo18 de setembre\nFesta Major, diada de Santa Tecla,\nCap de la Vila, Sitges\nTd8f, 4d9f, 3d8 i Pd5 (2)\nJunt amb els Capgrossos de Mataró i la\nColla Jove de Castellers de Sitges42Tripleta comtal\nFesta Major, diada de la MercĂ¨,\nplaĂ§a de Sant Jaume, Barcelona\n3d9f, 4d9f, 4d8a, Pd7f\nJunt amb els Minyons de Terrassa i els Castellers\nde BarcelonaFotos: Miquel Arroyo\nXX Concurs de Castells de Tarragona,\nplaça de toros, Tarragona\n4d9fa, Pd8fm, Td8(c), i3d10fm i Pd5\nJunt amb 17 colles mésFoto: Fèlix Miró44Amb el quatre de nou amb l’agulla, el pilar\nde vuit i la torre de vuit carregada… i vuit\nhores de llarga espera i cansament que finalment van valer la pena, vam aconseguir\nuna altra victòria al Concurs de Castells de\nTarragona. Tanmateix, algú haurà de fer\nun nou plantejament del certamen perquè\nles coses canviïn o acabarem per fer avorrir\nl’afecció als castells en el concurs, ja que és\nmassa llarg, hi ha massa colles i s’hi veuen\nmolts intents impossibles i mediàtics.\nAnem a pams. Tot i no tenir-ho clar fins\nquasi tres quarts d’onze, nosaltres érem\nels encarregats d’obrir el Concurs, coses\nde les maleïdes i poc entenedores bases.\nVam començar amb un dels nostres castells\nestendard: el quatre de nou amb l’agulla,\nque un altre cop -i com sempre amb gran\nesforç per part de tots i totes- vam descarregar. Així encarrilàvem el concurs cap\na Vilafranca: 1-0 i la pilota cap a Valls. Al\nseu torn, la Colla Vella, que com sempre\n-quina casualitat- comença i per sort també acaba darrere nostre, va encarar el seu\nprimer castell de gamma extra després de\ndues temporades, un cinc de nou que només\nvan carregar. I seguien darrere nostre… oé,\noé, oé. D’aquesta primera i llarga ronda,\ncal esmentar el tres de nou amb folre de la\nJoves de Valls, el quatre de nou folrat de\nla Jove de Tarragona i el cinc de vuit dels\nPer a la segona ronda quedaven noves\nemocions, més o menys fortes, i per a tots\nels gustos. Nosaltres, un xic conservadors\ni confiats, vam encarar el pilar de vuit amb\nfolre i manilles. Una vegada més, el vam\ndescarregar enmig de l’eufòria de la colla i\nde l’afecció vilafranquina que omplia quasi\nmitja plaça de braus: 2-1 i continuem al\ndavant. Aquí la nostra rival prem l’accelerador de valent i aconsegueix descarregar el\nquatre de nou amb el pilar amb gran esforç.\nPer primera i única vegada ens trasllada la\npressió a nosaltres, que acabem la segona\nronda... va, home, va, per darrere la Vella.\nS’ha de destacar d’aquesta ronda, a part de\nla lluita pel triomf, el tres de nou folrat de\nCapgrossos i el quatre de nou amb folre de\nla Joves de Valls.\nComencem la tercera ronda amb l’obligació\nde capgirar el concurs cap al nostre costat, i res millor per fer-ho que continuarTornem a guanyar...\ni sobretot a esperarTorres que decideixenFoto: Miquel Arroyoel nostre programa i afrontar la torre de\nvuit sense folre. Tota la plaça fa silenci;\nsonen gralles; el castell puja bé i tranquil;\nacotxador col.locat; la torre trontolla, però\nhi dibuixem l’aleta definitiva! El tronc acaba\nles forces i la torre fa llenya. El concurs,\nperò, torna a mirar a Vilafranca. L’eufòria,\nquasi definitiva, es desferma al rotllo vilafranquí… oé, oé, oé.\nLa Vella, que torna a ser al darrere, també\nencara el dos de vuit net, que en diuen ells,\ni el seu intent s’acaba trencant tot just amb\nels dosos acabats de col.locar. I segueixen\nal darrere. Els altres castells destacats de la\nronda són el quatre de nou amb folre dels\nCapgrossos de Mataró -que aquí acaben el\nseu concurs- i l’intent de torre de nou amb\nfolre i manilles de la Joves de Valls.\nAmb tres rondes a les espatlles, i més de\ncinc hores de tot i força, el concurs ja estava decidit, però a partir d’aquí tothom va\nvoler estirar més el braç que la màniga. Al\ncap i a la fi, només llenya i més llenya: el\nconcurs és així.\nNosaltres, en quarta ronda, amb l’alegria\ni agilitat que ens caracteritza, afrontem\nel tres de deu amb folre i manilles. No hi\nhavia gaire pressió, el concurs era a la butxaca, però, com que som com som, muntem\nl’immens peu. Hi puja el folre; les manilles\ntambé s’hi atreveixen. Ja som tots allà dalt\nla barca... i gran qüestió: qui va tocar la\ngralla? Valent més que valent! Tot plegat,\nun intent que en podríem dir desmuntat poc\nordenadament. Llenya, a plegar la faixa, a fer\nunes canyetes i a esperar què fa la Vella.\nEls nostres rivals tornen a provar el dos de\nvuit net, i aquest cop van una miqueta més\nlluny: aconsegueixen col.locar la cassoleta,\nperò el castell es fa miques. Més eufòria a la\nnostra rotllana. Alguns aplaudeixen, altres\nxiulen... més oé, oé, oé.\nComença l’última ronda, en què la Joves de\nValls carrega el quatre de vuit amb el pilar,\nfet que els dóna el tercer lloc en detriment\ndels Capgrossos de Mataró, que ja havien\nacabat el concurs feia un parell d’hores.\nNosaltres: anar fent unes canyetes i esperant el darrer intent de la colla rival.\nDesprés d’una altra bona estona esperant,\nla Vella anuncia un intent de tres de nou\nnet. Va, home, va... Com sempre, la mateixa\ncançó de la premsa, sobretot la tarragonina:\nla Vella és la Vella... El castell cau molt\nd’hora i ara, definitivament, oé, oé, oé. El\nvintè Concurs de Castells cap a casa i festa\nLa festa, no cal dir-ho, va durar fins ben\nentrada la nit… tot i que hem d’aprendre\na celebrar millor els nostres èxits… o no?\n45Fotos: Fèlix MiróFoto: Raquel TarrésTorres que decideixen46Torres que decideixenSalve montserratina de castells de vuit\nEl Prat17 d'octubre\nRomeria de Montserrat, plaça del Monestir, Montserrat\n3d8, 4d8a, Td8f i Pd6\nJunt amb els Xicots de Vilafranca, els Moixiganguers d'Igualada i els Castellers d'Esparreguera25 de setembre\n3d8, Td8f, 4d8 i Pd5\nJunt amb els Capgrossos de Mataró\ni els Castellers de CornellàSant Sadurní d'Anoia8 d'octubre\nConvenció de l'Institut de Censors Jurats\nde Comptes d'Espanya\n3d7, Td6 i Pd5Benicarló10 d'octubre\n3d7, Td6, 4d7 i Pd4 (3)Cal RubióFoto: Fèlix MiróFoto: Miquel Arroyo12 d'octubre\n5d7, Td7, 4d7a i Pd5 (2)Foto: Fèlix MiróFoto: Miquel ArroyoFoto: Miquel ArroyoVilafranca16 d'octubre\nPresentació de la cantata Cada castell una\nTots Sants, diada de la Colla, plaça de la Vila, Vilafranca del Penedès\niTd9f, id4d9f, 4d9f, Td9fm, iPd8fm i Pd5\nJunt amb els Capgrossos de Mataró i els Sagals d'OsonaFoto: Fèlix Miró48Compte amb el terme “diada”. Enfront de l’operativitat de la paraula “dia” -que defineix aquell període de vint-i-quatre hores que\nper si sol no acostuma a passar a la història, però sense el qual\ntampoc no hi hauria història possible-, “diada” -que pronunciem\namb un somriure- indica que hi ha dies que, ells tot sols, ja són\nuna festa major. El mot dia té un color blau de granota o d’uniforme de caixera del supermercat homònim. Diada, per contra,\nés més aviat del color grana dels domassos de festa. O del verd\nde la nostra camisa. I fa olor de la colònia que reservem per als\nLa darrera diada de la colla no va ser un dia normal i corrent,\nsinó una diada amb tots els ets i uts. L’objectiu era descarregar\nla torre de nou amb folre. I l’objectiu no es va assolir. No diré que\nmillor, perquè tots ho volíem, tots hi havíem lluitat, i perquè la\ndecepció va arrugar cares i més cares, com la set arruga ampolles\ni més ampolles d’aigua que finalment queden a terra. Però la\ncarícia que vam fer a aquesta construcció abans d’aferrar-la -més\nben dit, abans de no arribar-la a aferrar- per mi demostra que els\ncastells són una passió que sempre desborda el càlcul. I això que,\nde càlcul, ara que ho visc una mica més de dins, n’hi ha molt, als\nverds. De càlcul i d’assaig, de tècnica i d’estratègia.\nA la vida està bé, tenir objectius. Malament rai, si no en tenim.\nAra bé, potser cal diversificar-los. Tenir una gamma, per petita que\nsigui, d’objectius. Així si el primer s’ensorra, sempre podem recórrer\nal segon. I si el segon no l’acabem de tenir, ens en reservem un\ntercer. Conec mínimament la tradició de l’u de novembre, i sé que,\nper a aquell dia (diada, perdó), la colla sempre apunta un objectiu\nprivilegiat, ben sonat. Però un petit catàleg d’objectius potser faria\nque no ens haguéssim sentit tan decebuts (el món casteller restant\npodia arribar a trobar immoral que ens desinfléssim amb tot el que\nes va arribar a descarregar aquell dia de Tots Sants).\nSi em permeteu la nota íntima, la jornada, per a un servidor, va\ntenir un component d’emoció gairebé privat. En una diada que, a\ndesgrat de l’objectiu no aferrat, va mostrar construccions esplèndides (en la triple presentació de castells, torres i pilars), la meva\nfilla va coronar una torre de nou amb folre i manilles i un quatre\nde nou. Poca broma, en una brivalleta que feia només mig any que\ns’enfilava per talussos d’os i carn. No miraré de descriure què se\nsent quan algú que té la teva sang -passeu-me aquesta manera tan\nsolemne d’escriure- tira amunt, fineta, flexible, i allà dalt, tants\nmetres per sobre del nivell del mar i uns quants metres per sobre\ndel nivell del rellotge de l’ajuntament, s’ajup -s’acotxa, que diuen\nal Camp- perquè l’enxaneta s’hi encavalqui a sobre i faci l’aleta.\nNo pretenc fixar amb paraules el gruix o la lluïssor del fil de bava\nque t’estanya el mentó. Ni explicar el tremolor de cames (¿el moto,\noi, que en diuen?), ni l’eixutesa del nus al coll, ni les palpitacions\ndel cor. Tot això hi era, com també hi havia la revalidació mental\ndel significat del concepte orgull, i tota la pesca. Ja està. L’u de\nnovembre del 2004 ja forma part de la història. Ara ens fixem\naltres objectius. Segueixen dies i més dies, i, de tant en tant, una\ndiada aplega uns quants dies a dinar i fa un gran xeflis. Veurem\nquè passarà, aquest any.Torres que decideixenFoto: Miquel ArroyoFoto: F猫lix Mir贸492005Assalt\ntorre50Assalt a la torrePilar de set per Fires\ndeu anys desprésA Sants, tots\nXII aniversari dels Castellers de Sants\nPlaça de Bonet i Muixí, Barcelona\n3d8, Td8f, 4d8a i Pd6\ni els Castellers de SantsDia del Graller22 de maig\n3d8, Td8f, 4d8a i Pd7f\nJunt amb els Xicots de Vilafranca\ni els Castellers de la Vila de Gràcia24 d'abril\n3d8, Td7, 4d8, 4d7a i Pd6Foto: Fèlix MiróVilafranca25 d'abril\nTd7, 3d7, 4d7a i Pd5L'Anxaneta\nFotos: Fèlix MiróFotos: Miquel Arroyo18 de juny\nLliurament de la Medalla de la Vila\na Carles Domènech\nPd551Assalt a la torreEl primer de nou\na EsparregueraCorpus de vuit\namb pilar de set\nFesta Major de Corpus\nPlaça de l'Església, Cornellà\n4d8a, Td8f, 3d8 i Pd7f\nJunt amb els Minyons de Terrassa\ni els Castellers de CornellàFoto: Miquel Arroyo19 de juny\nDiada de la Capital Cultural de Catalunya, plaça de la Pagesia, Esparreguera\n4d8a, 3d9f, Td8f i Pd6\nJunt amb la Colla Joves Xiquets de Valls i els Castellers d'EsparregueraLa Selva verdaFoto: Miquel ArroyoFoto: Miquel Arroyo5 de juny\nPlaça Major, La Selva del Camp\nJunt amb la Colla Vella\ndels Xiquets de Valls52Assalt a la torreTres i quatre de nou\na la Festa Major de Vic\nFesta Major, pla莽a Major, Vic\n4d9f, id Td9fm, iTd9fm, 3d9f i Pd7f\nJunt amb els Capgrossos de Matar贸 i els Sagals d'OsonaFoto: Miquel ArroyoFoto: F猫lix Mir贸\n53Assalt a la torreTripleta vilafranquina\na TorredembarraEstrenem el cinc\nCarrer de l'Estació, La Granada\n5d8, Td8f, 4d8a i Pd6\nJunt amb la Colla Joves Xiquets de Valls\ni els Xicots de VilafrancaFoto: Raquel Tarrés/CdV17 de juliol\nFesta Major del Quadre de Santa Rosalia, plaça de la Vila, Torredembarra\ni 4d9f, 4d8a, 3d9f, 4d9f i Pd7f\nJunt amb els Capgrossos de Mataró i els Nois de la TorreAl Pou de vuitFoto: Fèlix MiróFoto: Raquel Tarrés/CdV16 de juliol\n5d8, 4d8a, Td8f i Pd5\nJunt amb els Castellers de Barcelona\ni els Castellers d'Altafulla54D’això, a casa\nen diem tossuderia\nGàltix TossútixTenaços, cabuts i caparruts són adjectius\nque defineixen la colla, una colla obstinada\nper un castell emblema de l’última dècada\ni que aquest any se’ns resistia. Sí, l’heu\nencertada: parlo de la torre de nou amb\nfolre i manilles. Després d’un intent a Vic,\nMataró era la plaça ideal per tornar a encarar\nla majestuosa torre.\nPodem destacar molts aspectes d’una torre\nde nou amb folre i manilles, tècnica, equilibri, força, valor, sofriment..., però, de\nsenzillesa, gens ni mica. Després d’un peu\ndesmuntat, d’una ensopegada i d’un altre\npeu desmuntat, i quan tot semblava indicar\nque els verds deixaríem la gamma extra per a\nuna altra ocasió, va sorgir de sota les pedres\no de sota l’aparcament de la plaça de Santa\nAnna l’orgull vilafranquí, una obstinació que\nva transformar la sensació de desànim en\neufòria en veure carregada la torre un altre\nany per les Santes. La rapidesa de la canalla,\nla tècnica del tronc en defensar-la i l’esforç\ndel peu van ser clau per poder-la carregar.\nAnem pas a pas. Després del pilar de quatre\ncaminant d’entrada a la plaça, vam començar l’actuació fent un altre tres de nou amb\nfolre que, tot i no ser perfecte, es va descarregar sense cap entrebanc. En segona ronda\nvam encarar l’objectiu de la diada, la torre,\nque es va quedar en intent. Vam repetir\nronda descarregant un quatre de nou folrat\nd’aquells que diuen que fan afecció, però, la\nveritat, a mi més aviat em feia preguntar per\nquè caram em deuen agradar els castells. El\nquatre, doncs, també era vilafranquí i, així,\ndesprés del tres i el quatre, vam tornar a\nencarar la torre. No n’havíem tingut prou i\nles espatlles demanaven més guerra -o no-,\nperò aquesta porfídia que ens caracteritza\nva donar el seu fruit tot carregant la torre\nde nou amb folre i manilles. Va ser una torre\nque ens ha de donar ales en una temporada\nd’inici difícil i amb menys pinya, tant als\nassaigs com a les places, per encarar el gran\nobjectiu: Sant Fèlix.\nVam acabar la diada descarregant el pilar de\nset amb folre i deixant l’espadat de vuit per a\nuna altra ocasió. Podem ser cabuts, però fins\na un cert punt... Tot i així, vaig arribar a casa\namb unes espatlles fetes un mapa. Semblava\nque m’haguessin tatuat un parell de torres\na espatlla i espatlla -amb l’inconvenient que\neren més vermelles que verdes-.Foto: Fèlix Miró24 de juliol\nPlaça de Santa Anna, Mataró\n3d9f, i Td9fm, 4d9f, Td9fm (c) i Pd7f\nJunt amb els Xiquets de Tarragona\ni els Capgrossos de Mataró55Sindriada verdaFoto: Fèlix MiróFoto: Raquel Tarrés/CdVFoto: Raquel Tarrés/CdV7 d'agost\nFesta Major, plaça de la Vila, Llorenç del Penedès\nTd8f, 3d9f, 4d8 i Pd5 (2)\nJunt amb la Colla Joves Xiquets de Valls i els Nens del Vendrell56Assalt a la torreLa Bisbal eterna\nFesta Major, diada de la Mare de Déu d'Agost, plaça del Doctor Robert, La Bisbal del Penedès\n3d9f, id 4d9f, i 4d9f, 4d8a i Pd7f\nJunt amb la Colla Joves Xiquets de Valls i la Colla Vella dels Xiquets de VallsFoto: Miquel Arroyo\nFoto: Fèlix MiróFoto: Raquel Tarrés/CdV\n57Pilar de nit\nLa vam fer...\nCelebració dels 20 anys dels Castellers de\nVilafranca a Cal Figarot\nCarrer del General Prim, Vilafranca del\n5d8, 4d9f, 3d9f i Pd8fm\nJunt amb la Colla Joves Xiquets de VallsLa vam fer grossa. Vint anys són molt anys\ni ho havíem de celebrar com calia. Una\ncercavila amb els Gegants, els Capgrossos i\nel Ball de les Gitanes ens portà davant del\nnostre casal casteller, al qual li hem rentat\nla cara, hi hem fet una secretaria nova i\nhem habilitat els cups com a espai cultural\nque portarà el nom del nostre enyorat Joan\nLa nostra actuació va començar amb el cinc\nde vuit, que sembla que enguany li tenim la\nmida ben presa. Amb el quatre de nou i el\ntres de nou amb folre vam confirmar que,\npensant en Sant Fèlix, arribem amb la feina enllestida i amb grans expectatives amb\nvista a reptes superiors. El colofó va ser un\npilar de vuit que, com que no s'havia pogut\ntirar a la Bisbal i havia patit un incident a\nl'assaig del divendres anterior a l'actuació,\nva ser digne de pel.lícula de novel.la negra\n-mai més ben dit atès que ja era fosca nit-.\nVaja, que, tot i les dificultats, va ser un dels\nmillors pilars de vuit que recordem.\nLa Joves es va sumar a la celebració portant\nbons castells com el cinc de vuit i la torre\nde vuit amb folre.\nLa celebració de Cal Figarot va acabar amb\nun sopar popular i un ball de gralles d'allò\nmés animat. Per molts anys castellers! Per\nmolts Cal Figarot!Foto: Fèlix MiróFoto: Fèlix Miró58Assalt a la torreamb folre i manillesFoto: Raquel Tarrés/CdVFotos: Fèlix MiróFoto: Fèlix Miró59Assalt a la torreCastells de vuit\namb dolรงa ressacaFotos: Miquel Arroyo21 d'agost\nPlaรงa de la Vila, Igualada\nJunt amb la Colla Vella dels Xiquets de\nValls i els Moixiganguers d'Igualada60El Club Superverd\nViatge a la Costa Daurada\nCom cada any, la canalla que l’any anterior ha\nassolit castells de nou duu a terme un viatge.\nEnguany ha estat el torn de visitar la Costa\nDaurada i en plena temporada alta, a principis de juliol. Un cop allotjats en un hotel al\ncor de Salou, on uns servidors semblàvem els\nestrangers tot i jugar a casa, vam fer escala\nal parc d’atraccions Port Aventura i als parcs\naquàtics Costa Caribe i Aquòpolis La Pineda.\nQuatre dies d’experiències inoblidables en què\nles atraccions, l’aigua, el sol i alguna o altra\nbretolada, configuren una estada, vagis on\nvagis, d’allò més excepcional.\nCanalla: Cesca Llavina, Mireia Pérez, Ariadna\nMiguel, Marta Bayó, Èrica Obiols, Marta de\nSangenís, Marçal Solsona, Marc Domènech i\nAcompanyants: Òscar Serramià i Raúl Tudela.6162Pinya Jove\nJove6364Foto: Fèlix MiróFoto: Fèlix MiróLa Pedalada Verda es consolidaÀlex Sànchez, Antonio Pérez i Pepe Martínez, soca-rels 2004Foto: Fèlix MiróFoto: Fèlix MiróConcurs de Playstation a Cal FigarotLliurament de premis del dòmino de les donesFoto: Fèlix MiróFoto: Fèlix MiróUn any més celebrem el concurs de paellesMultitudinari esmorzar de veteransFoto: Raquel Tarrés/CdVFoto: Fèlix MiróGran participació a la Marató de SangNits a la fresca amb el Musical Figarot\ntaverner i paleta\nper a balls populars\n(bastoners, geganters, diables,...)FÈLIX I JOSEFINA BALAÑÀ MONTANER, SCP\nVILAFRANCA DEL PENEDÈSMasia La Torre66L’escalaFoto: Anna MartíFèlix Miret, autor del poema guanyador del cinquè certamen.L’escala, de Fèlix Miret,\nguanya el V Certamen\nEl poema L’escala, obra del casteller vilafranquí Fèlix Miret, va guanyar la cinquena edició\ndel certamen poètic que organitzen els Castellers de Vilafranca. El segon premi va ser per\na la composició La torre de nou. Malhaja!, de Josep Martí Grau, i el tercer per a Camí del\ncel, d’Andreu Pino León. El jurat del premi va concedir un accèssit al poema Quatre de nou\namb folre i manilles, de Josep Fàbrega i Selva.\nEls quatre components del jurat van ser Fontxo Blanc, David Monteagudo, Nati Soler i Jaume\nRafecas. L’acte de lliurament de premis es va fer a Cal Figarot el mes de gener passat.Anirem\nper una escala\ni barana de braç\nper veus enceses\nentre mil mans,\nla plaça viva\ndins un esglai\nque cada cos\nés un sol mot\nen un mot sol\ndavant la por\ndel full en blanc,\nen un detall\namb el temps de cada vena,\nque les idees desesperen\nperquè el poeta s’ha fet bèstia,\ndes del silenci de l’esforç´\ni el frec\nque amb un\namb to serè\nper fer-te fort,\ni el dos\nel més xic\nfet de neguit,\nel persegeix.67PINTURES I COMPLEMENTS PER A:\nDECORACIÓ - CARROSSERIA - NÀUTICA\nMOBLE - INDÚSTRIA - BELLES ARTS\nRevestiments: Sostre - Paret - Terra\nVenda i lloguer de maquinàriaCENTRAL\nPol. Ind. Domenys II - c/ Enologia, 5\nTel. 93 819 92 76 - 93 819 92 92\nMòbil 607 97 28 84 - Fax 93 819 92 94\nPol. Ind. La Creu, antiga ctra. de Barcelona, Nau 4\nTel. 977 66 77 68 - Fax 977 15 55 13\nCtra. C-246, km 42 - Pol. Ind. La Vilanoveta, C/M 62\nTel. i Fax 93 893 28 13\n08812 LES ROQUETES (Sant Pere de Ribes)TAPISSERIA QUIM\nTot tipus d'entapissats i reforma de mobles antics als millors preus68Av. Catalunya, 86 , baixos - Telèfon 93 898 05 47\nSANTA MARGARIDA I ELS MONJOSEl treball Castellers de Vilafranca, obra de\nl’alumne de sisè del col.legi Sant Ramon\nSergi Ferrer, va guanyar el premi de treball\nil.lustrat Aleta, mentre que el segon va ser\nper a Sara Grabalosa, una altra alumna de\nSant Ramon, pel treball Avui és un gran dia.\nEl jurat va concedir dos accèssits, un a Ian\nGarcia i l’altre a Adrià Garcia.\nDe la seva banda, l’alumne de tercer de primària del col.legi Sant Elies, Arnau Rosell,\nva guanyar el primer premi d’il.lustració\n“Imatges castelleres”. El segon premi i\nun accèssit també van ser per a alumnes\ndel col.legi Sant Elies, concretament per a\nJúlia Soler, alumna de quart de primària, el\nsegon premi, i per a Eduard Mas, de tercer\nde primària, l’accèssit.\nFinalment, el primer premi Enxaneta el\nva guanyar Pau Miralles, del col.legi Sant\nRamon, amb el treball D’on procedeixen els\ncolors dels castellers, i el primer premi Aixecador va ser per a Jordina Cudié, també de\nSant Ramon, pel treball Els castellers. El jurat\nva donar un accèssit a Aina Martí.\nEl jurat el van formar Clara Vallvé, Eva\nSans, Elisenda Torres, Fèlix Miret i Manoli\nGarrido.Castellers de Vilafranca,\nde Sergi Ferrer, guanya\nel primer premi AletaFotos: Fèlix MiróA dalt, l'exposició dels treballs presentats\nal primer certamen literari Aleta.\nA la dreta, el Marçal, Xinxan,\nlliurant el premi a un dels guanyadors.69SUPLEMENTHUMORÍSTICla\nDetenen Jimmy Jump\nplaça de toros en pleals\npujar amb camisa verda\nUna parella de Mosso\ndels Xicots i de la to\n“saltador” Jimmy Jump\ninstants abans que int\nons sortir a\nindumentària dels Miny\nevidentment, camisa pe\ndels pantalons, motxi\nl’esquena i faixa al co\npotser l’empresa més\ncada i difícil de totes,\ntar que el concurs no\nprimer, o conseller en\ntingués un ritme adeq\nacabés a una hora dece\nel Bargalló. La tradic\nges català és que, la\ndurant el concurs, està\nna de gent i que, per\nque un paio salti la ba\ncorri pel mig del ruedo\nalguna pallassada, llu\n, mé s\npr ov oc ar ex pe cta ció\nav ia t ha ur ia se rv it\ndistreure el personal\ncastell i castell. Tan no\ncom és i ningú no li ho\nde vermella al Miret70Els Castellers de\nVilafranca es treuen\nde la màniga un altre\nun quatre o tres de sis\no de set amb el Mateu a\nterços i la canalla fent\nde folre i dalt el castell\nInaudit!, els Castellers de\nVilafranca s’han inventat un nou\ncastell. Tal com es mostra a la foto\ncedida gentilment per la revista\nCastelló Nord -us jurem que no és\ncap muntatge nostre-, es tracta\nd’un tres, o potser és un quatre,\nde sis, però també podria ser de\nset, amb el Mateu a terços -que\nli van haver de tornar a explicar\nles sensacions que es viuen allà\ndalt-. Però el que és més difícil de\ntot és que la canalla fa de folre i\nal mateix temps està carregant la\nconstrucció. No es té constància\nque mai ningú abans ni tan sols\ns’hagués plantejat un castell com\naquest i, per tant, podem afirmar\nque és el primer de la història -si\nmés no, que estigui documentat-.\nEs tracta d’un castell de gamma\nsuperextríssima, d’extrema dificultat i puntuat amb un parell\nde milions de punts a la Taula de\nPuntuació Castellera Desc.20 -al\nconcurs de Tarragona, però, estarà\nvalorat entre els castells de sis o\nde set, mentre no el provin a Valls. En definitiva, aquesta nova obra\nd’enginyeria de la màquina verda\nconfirma els de Cal Figarot com la\nmillor colla del món mundial. Que\nalgú en dubtava?Ja veuràs quan tornis!\nEl nostre servei de recerca de personatges de\nla colla escampats per aquests mons de Déu\nha localitzat el Fèlix Casanoves i la Sònia i ens\naporten aquesta foto per verificar la recerca.\nEs confirma que el motiu de l’espantada és\nl’acolloniment cap a les seves responsabilitats\ncom a membre de l’equip tècnic de la colla.\nFèlix, t’hem enxampat. Ja veuràs quan tornis!\nQueda oberta la bústia de suggeriments per\nrepresaliar els dos individus susoditxs.71Antologia de frases que han fet història\nFitxa 1Frase: “Ma volien fer fracassar”\nAutor: Joan Ventura, Juanitu.\nEscenari: Una actuació a la romeria de Mont\nÈpoca: Dècada dels 80 del segle XX.\nComentari: Aquesta contundent afirmació va\nderivar-se d’uns fets un pèl insòlits, per bé que\nParlem de la capacitat (limitada, com tot en\naquest món) de resistència al patiment que\nels integrants dels peus dels castells forrats\nde la nostra gloriosa colla. El cas que ens ocupa\ndel nostre benvolgut Juanitu, que parava de\ncrossa al peu d’una torre de vuit amb forro a\nAquest castell era en aquells moments (anys\n80) un dels que només es feien a les millor\nde l’any (i si és que es podia fer!), i fer la torre\na Montserrat era gairebé una gesta. Així doncs\nel Juanitu patint en la soferta i vilipendiada\nposició de crossa, deixant-se el físic en tan\nimprescindible acte de servei a la colla, quan,\nde sobte, li ve aquell raonament que a TOTS\naquests “tots”: qui digui que mai no ho ha\npensat menteix!) els components del peu ens\ncap algun cop en tan vexatoris moments, allò\nde “a fer punyetes, marxo!”. Aquí comença\nel dilema: ¿Fer\nallò, entre cometes, correcte; allò que, tot\ni que no es vol fer, és el que els altres esper\nen d’un mateix\no bé fer el que realment vull fer i els altres\n“tant me fot el que pensin?” ¿Quedar-se autot\ncrossa tot esperant el desenllaç complet o\nno de la torre o sortir cames ajudeu-me? El\nJuanito, en un\nincomprès acte de valentia personal, va fer\nallò que els altres no s’esperaven: se’n va anar.\na la vida, va poder més la fragilitat de l’ànim\nhumà a la resistència física i mental a la qual\npart dels èxits més rutilants del nostre esplè\nNo cal dir que el seu gest no va passar inadv\nertit als companys de patiment que no van\nentendre (potser no van aturar-se a\nmeditar el perquè, tot i que entenem que el\nmoment tampoc no era prou propici per dedic\nar-lo a meditacions) el seu gest i\nes van considerar abandonats per una crossa\n. Un cop acabada l’execució de la torre, el\nJuanitu era més o menys esbroncat\npels seus companys de peu, als quals ell va\nrespondre com a defensa: “És que ma volien\nfer fracassar”. De fet, és una frase\nque no descartem que s’hagi emprat molts\ncops abans, i evidentment després del mome\nnt aquí descrit, però potser mai ningú\nva pronunciar-la amb tant d’èmfasi com el\nnostre entranyable Juanitu. Un altre tema\ndigne d’estudi seria saber com collons\nva sortir d’allà sota! Però els fets inexplicabl\nes, boi apropant-se als fenòmens paranormal\ns de l’activitat castellera, els deixem\nper a una propera ocasió.Fitxa 2\ncom l’àlien!”Frase: “Has de ser\nAutor: Carles Domène\nalsevol del mes d’ago\narguments calcats d’u\nnoranta del seg\nefectes especials i els\nÈpoca: Primers anys\nrepetida. Això mateix\nComentari: El món de\nblen totes la mateixa\nprevi a Sant Fèlix, qu\ncap de colla, Ca\ntell, va etzibar-li a un\nm l’àlien!”. Evide\nc es referia a\nde pell per fora i de\nia sabia que el Mène\nsèries de pel.lícu\ni no pas a “Àlien”,\nes són iguals. El fet\nper un eq\nestava sent enregistrat\nransmissió de la diada\nemetre’l durant la ret\nen què el nostre car\na a les\nfos indirectament, un\nMènec feia, mal que\nde bestioles i andrò\ni un tip de crispetes\ns perquè la gent es fac\nencolomen els am\nntalla, petita o gran,\ni perdi el tem\nAixò sí, de fora es de\noses, com ara castells.\ne la nostra colla fes el\nque no era estrany qu\nja que “A Vilafranca7273Joan Oliver, conegut a la colla com Juanàtor, té una gran afició per la música heavy\nmetal. Tots els que el coneixem ho sabem\ndes de fa anys, això. Ell ha organitzat uns\nquants concerts i ha fet de discjòquei d’una\nsala de música de Vilafranca i de locutor\nde ràdio a diferents emissores del Penedès.\nTambé ha estat president de l’AMPLI (Associació de Músics del Penedès) i ha col.laborat\namb diferents fanzines.\nÉs un assidu a la majoria de concerts i festivals de rock que se celebren arreu del país\ni també més enllà de les nostres fronteres.\nTambé és molt coneguda la gran amistat que\nmanté amb la banda de rock gallega «Los\nSuaves». Deixem, però, que sigui ell qui ens\nexpliqui més detalls sobre la seva afició.\nConductor d’un programa de ràdio, discjòquei, col.laborador en la organització de\nconcerts, president de l’Associació de Músics\ndel Penedès (AMPLI), casteller... i tot això\ncombinat amb la feina. D’on treus el temps\nper fer tantes coses?\n«Després de la feina, dedico el poc temps\nlliure que tinc a la meva afició, que és\nla música rock: novetats, gires, concerts,\nfestivals, etcètera».Xavi CastelletJoan Oliver, JuanàtorL’altra cara dels castellers«No és cert el que se sent a dir moltes vegades\nque el heavy és una moda o que està mort.\nAixò no és veritat i mai ho serà»Són moltes coses, és veritat, però anem a\npams. Durant molts anys has estat conduint\nprogrames de ràdio sobre rock en diferents\nemissores de la comarca. Com va ser això?\n«Amb un amic, vam decidir d’intentar fer\nun programa sobre aquest tipus de música\nque en aquells temps -principis dels 90- no\ns’escoltava gaire. Vam començar a Sarroca\nRàdio i, passat un temps, vaig anar a Ràdio Foix amb un altre company, després a\nRàdio Vilafranca i finalment a Canal 20, on\nl’any 2002 vaig deixar de fer aquest tipus\nÉs molt coneguda l’amistat que tens amb un\ngrup de primera línia com són «Los Suaves».\n«Sempre havia estat fan d’aquest grup i,\npensant en el primer programa de ràdio\nque vaig fer, vaig posar-me en contacte\namb el seu mànager per fer-los una entrevista. Aprofitant un concert del grup a la\nmítica sala Zeleste (ara Razzmatazz) els\nvaig conèixer i, a partir d’aquest dia, vam\ncomençar una bona amistat que encara\ncontinua avui en dia».\nRecordes algun concert en especial?\n«Te’n podria explicar anècdotes de molts,\ntant de bons com de dolents. Per exemple,74recordo el de Ted Nuggent, l’any 1982, a\nl’antic pavelló del Joventut, perquè a la\nsortida vaig haver de córrer perquè els\nantidisturbis llençaven pilotes de goma.\nTambé em ve a la memòria el de Motorhead, el mateix 82, que van venir sense el\nguitarra original. La gent va escridassar el\nguitarra nou i ell va saltar al fossat de l’escenari amb la intenció de barallar-se amb\nel públic. El 1984 hi va haver un concert de\nBarón Rojo a Cornellà en què, després de\nfer fora els teloners, es van formar dos bàndols i es va muntar una batalla amb bosses\nplenes de sorra. Del 84 també recordo el\nconcert d’Uriah Heep, a l’antic Studio 54,\nen què, a la meitat d’un solo de guitarra,\nvan tallar la llum i el músic es va liar a\nempentes amb el que ho va fer.\nDel concert de reunió de la formació\nmítica de Deep Purple, recordo que, com\nque estava molt eufòric, vaig fer un salt i\nvaig tenir tanta mala sort que em vaig fer\nun esquinç, però no vaig anar als serveis\nmèdics per no perdre’m el concert. Tinc\nmolt bons records del primer festival que\nvaig anar a veure més enllà de les nostres\nfronteres: “Monsters of rock”, l’any 1990,\nal circuit de Donington, a Anglaterra.\nEls millors records, però, són els que em\nporten les bones estones que he pogut\ncompartir al costat de reconeguts músics,\ntant nacionals com internacionals, i, més\nrecentment, els primers concerts d’Y&T i\nMotley Crue a la península, després de vint\nanys d’espera, així com també el concert\nde reunió d’Accept, el 14 d’agost passat,\nal Metalway Festival de Gernika».\nCom veus l’estat actual de la música heavy?\n«En aquest moment, s’està produint un\ngran ressorgir de la música heavy, després\nde la davallada que hi va haver als noranta.\nEn certa manera em recorda l’època daurada del heavy, durant els vuitanta, encara\nque hi ha diferències. Han sortit moltes\nbandes noves, però n’hi ha bastants -no\ntotes- que són una còpia de reconegudes\nbandes ja consagrades. També hi ha bones\nbandes que intenten crear estils diferents,\nque volen obrir-se pas, i moltes ho estan\nEl que sí que crec és que no és cert el que\nse sent a dir moltes vegades que el heavy\nés una moda o que està mort. Això no és\nveritat i mai ho serà. La prova és que hi ha\nun ressorgir tan gran que moltes bandes\nmítiques de la història del rock s’han tornat\na reunir i estan tenint un gran èxit i les\nsegueix molta gent».All pages:356789101112131516181920212223242527282930313233353738404244454748515254555758616567686970717274InfoStackLikeShareDownloadMoreEl Figarot 35 Published on Aug 1, 2005 Butlletí dels Castellers de Vilafranca. Núm. 35. Agost 2005verdsFollowRead moreRead moreSimilar toPopular nowJust for youGo explore