La revolució traïda (Cap. 4) - Lev Trotski\nEl pla i el diner\nLa inflació 'socialista'\nRehabilitació del ruble\nEl moviment stakhanov\nHem tractat de posar a prova el règim soviètic des del punt de vista de l’Estat. Podem fer el mateix des del punt de vista de la circulació monetària. Els dos problemes, el de l’Estat i el del diner, tenen diversos aspectes comuns puix que ambdós es resumeixen, al capdavall, al problema de problemes que és el del rendiment del treball. La imposició estatal i la imposició monetària són una herència de la societat dividida en classes, que sols pot determinar les relacions entre els homes ajudant-se de fetitxes religiosos o laics, els quals col·loca sota la protecció del més temible d’ells, l’Estat (amb un gran ganivet als dents). En la societat comunista, l’Estat i els diners desapareixeran i llur agonia progressiva ha de començar amb el règim soviètic. Sols es podrà parlar de victòria real del socialisme a partir del moment històric en què l’Estat sols ho siga a mitges i en què els diners comencen a perdre el seu poder màgic. Açò significarà que el socialisme, alliberant-se de fetitxes capitalistes, començarà a establir relacions més netes, més lliures i més dignes entre els homes.\nEls postulats ‘d’abolició’ dels diners, ‘d’abolició’ del salari, o ‘d’eliminació’ de l’Estat i de la família, característics de l’anarquisme, sols poden presentar interès com a models de pensament mecànic. Ni els diners poden ser ‘abolits’ arbitràriament ni tampoc podrien ser ‘eliminats’ l’Estat i la família; abans han d’esgotar la seua missió històrica, perdre llur significat i desaparèixer. El fetitxisme i el diner sols rebran el colp de gràcia quan el creixement ininterromput de la riquesa social allibere els bípedes de l’avarícia per cada minut suplementari de treball i de la por humiliant a causa de la magnitud de les seues racions. En perdre poder per a proporcionar la felicitat i també ensorrar en el fang, els diners es reduiran a un còmode mitjà de comptabilitat per a l’estadística i per a la planificació; després, és possible que ni tants sols per a d’això siguen necessaris. Però aquests guardes les hem de deixar als nostres besnéts, que segurament seran més intel·ligents que nosaltres.\nLa nacionalització dels mitjans de producció i del crèdit, la pressió de les cooperatives i de l’Estat sobre el comerç interior, el monopoli del comerç exterior, la col·lectivització de l’agricultura, la legislació sobre l’herència, imposen estrets límits a l’acumulació personal de diners i dificulten la transformació del diner en capital privat (usurer, comercial i industrial). No obstant, aquesta funció del diner, unida a l’explotació, no podrà ser liquidada al començament de la revolució proletària sinó que serà transferida, sota un nou aspecte, a l’Estat comerciant, banquer i industrial universal. Fóra d’això, les funcions més elementals del diner, mesura de valor, mesura de circulació i pagament, es conservaran i adquiriran, alhora, un camp d’acció més ampli que aquell que tingueren en el règim capitalista.\nLa planificació administrativa ha demostrat suficientment la seua força i, alhora, les seues limitacions. Un pla econòmic concebut a priori, sobretot en un país de 170 milions d’habitants i endarrerit, que pateix les contradiccions entre el camp i la ciutat, no és un dogma immutable sinó una hipòtesi de treball que ha de ser verificada i transformada durant la seua execució. Fins i tot es pot donar aquesta regla: com més ajustada a un pla estiga la direcció administrativa, més difícil és la situació dels dirigents de l’economia. Dues palanques han de servir per a reglamentar i adaptar el pla: una palanca política, creada per la participació real de les masses en la seua direcció, cosa que no es concep sense democràcia soviètica; i una palanca financera resultant de la verificació efectiva dels càlculs a priori, mitjançant d’un equivalent general, el que és impossible sense un sistema monetari estable.\nEl paper del diner en l’economia soviètica, lluny d’haver acabat, ha de desenvolupar-se a fons. L’època transitòria entre el capitalisme i el socialisme, considerada en el seu conjunt, no exigeix la disminució de la circulació de mercaderies sinó, ben al contrari, el seu extremat desenvolupament. Totes les branques de la indústria es transformen i creixen, es creen de noves incessantment, i totes han de determinar quantitativament i qualitativa llurs situacions recíproques. La liquidació simultània de l’economia rural que produïa per al consum individual i el de la família, significa l’entrada en la circulació social, i per tant, en la circulació monetària, de tota l’energia de treball que abans es dispersava dins els límits d’una granja o de les parets de l’habitació. Per primera vegada en la història, tots els productes i tots els serveis poden canviar-se uns per altres.\nPer altra banda, l’èxit d’una edificació socialista no es concep sense que el sistema planificat estiga integrat per l’interès personal immediat, per l’egoisme del productor i del consumidor, factors que no poden manifestar-se útilment si no disposen d’aquest medi habitual, segur i flexible, com són els diners. L’augment del rendiment del treball i la milloria de la qualitat de la producció són absolutament impossibles sense un patró de mesura que penetre lliurement tots els porus de l’economia, és a dir, una ferma unitat monetària. Es desprèn clarament d’açò que en l’economia transitòria, com en el règim capitalista, l’única moneda vertadera és la que es basa sobre l’or. Qualsevulla altra moneda no serà més que un succedani. Es veritat que l’Estat soviètic és l’amo de la massa de mercaderies i, alhora, dels òrgans d’emissió; però açò no altera el problema: les manipulacions administratives concernents als preus fixes de les mercaderies no creen, de cap manera, una unitat monetària estable ni la substitueixen pel comerç interior ni, amb molta més raó, pel comerç exterior.\nPrivat d’una base pròpia, és a dir, d’una base-or, el sistema monetari de l’URSS, així com el de diversos països capitalistes, té forçadament un caràcter tancat: el ruble no existeix per al mercat mundial. Si l’URSS pot suportar molt millor que Itàlia o Alemanya els desavantatges d’un sistema d’aquest gènere és, en part, gràcies a les riqueses naturals del país que són l’únic que li permet no ofegar-se entre les urpes de l’autarquia. La tasca històrica no consisteix, però, en no ofegar-se sinó en crear, front a les més altes adquisicions del mercat mundial, una poderosa economia completament racional que assegure el millor ús del temps i, per tant, el desenvolupament més elevat de la cultura.\nL’economia soviètica és precisament la que, travessant incessants revolucions tècniques i experiències grandioses, té la major necessitat d’una constant verificació mitjançant un taló fix de valor. En teoria, és indubtable que si l’URSS hagués disposat de un ruble-or el resultat dels plans quinquennals hagués estat infinitament millor que no l’obtingut fins ara. Però no pot pas jutjar-se allò que no existeix. No obstant, no cal fer de pobresa virtut doncs que això ens duria a noves pèrdues i a nous errors econòmics.\nla inflació ‘socialista’\nLa història del sistema soviètic és, alhora que la de les dificultats econòmiques, la dels èxits i la dels fracassos, la de les ziga-zaga del pensament burocràtic.\nLa restauració del ruble en 1922-24, en connexió amb el pas a la Nep, està indissolublement lligada a la restauració de les ‘normes del dret burgès’ en el domini del repartiment dels articles de consum. Quan el govern s’inclinava en favor del cultivador, el txervonets fón objecte de les seues atencions. Pel contrari, totes les encluses de la inflació foren obertes durant el període quinquennal. De 700 milions de rubles a principis de 1925, la suma total de les emissions passà, a principis de 1928, a la xifra relativament modesta de 1.700 milions que quasi igualà a la circulació de paper-moneda de l’Imperi a les vespres de la guerra; tot això evidentment, però, sense l’antiga base metàl·lica. Més tard, la corba de la inflació donà, any rere any, aquests bots febrils: 2.000, 2.800, 4.300, 5.500, 8.400. L’última xifra, 8.400 milions de rubles, s’assolí en començar l’any de 1933. En aquest punt comencen anys d’inflexió i retirada: 6.690, 7.700. 7.900 (1935).\nEl ruble de 1924, oficialment cotitzat a 13 francs, caigué en novembre de 1935 a 3 francs, és a dir, quatre vegades menys; gairebé tant com el franc francès desprès de la guerra. Ambdues situacions, l’antiga i la nova, són molt convencionals; la capacitat de compra del ruble, en preus mundials, no arriba probablement als 1,5 francs. Però la importància de la devaluació mostra, no obstant, quin va ser el descens vertiginós de les divises soviètiques fins el 1934.\nEn el punt àlgid del seu aventurerisme polític, Stalin va prometre enviar la Nep, és a dir el mercat, ‘al diable’. Tota la premsa parlà, com en 1918, de la substitució definitiva de la compra-venda per un ‘repartiment socialista directe’, fent la cartilla de racionament de signe exterior de tal cosa. La inflació fou categòricament negada com un fenomen estrany, de manera general, al sistema soviètic. “L’estabilitat de la divisa soviètica, [deia Stalin en gener de 1933], està assegurada, abans de tot per les enormes quantitats de mercaderies que l’Estat posseeix i que posa en circulació amb preus fixes”. Encara que aquest enigmàtic aforisme no haja estat desenvolupat ni comentat (i, en part, per això mateixa), es convertí en la llei fonamental de la teoria monetària soviètica o, més exactament, de la inflació negada. El txervonets ja no era un equivalent general, únicament era l’ombra general d’una ‘enorme’ quantitat de mercaderies, la qual cosa li permetia d’allargar-se i encongir-se igual que qualsevol ombra. Si aquesta doctrina consoladora tenia un sentit, sols podia ser aquest: la moneda soviètica havia deixat de ser una moneda; ja no era una mesura de valor; els ‘preus estables’ estaven fixats pel govern; el txervonets ja sols era un signe convencional de l’economia planificada, una espècie de carta de repartiment universal; en una paraula, el socialisme havia vençut ‘definitivament i sense retorn’.\nLes idees utòpiques del comunisme de guerra reapareixien sobre una base econòmica nova, un xic més elevada, és cert, però, ai!, encara completament insuficient per a la liquidació dels diners. En els mitjans dirigents prevalia l’opinió que la inflació no era de témer en una economia planificada. Era tant com dir que una via d’aigua no és perillosa a bord sempre que es tinga una brúixola. En realitat, per tal com la inflació monetària condueix invariablement a la del crèdit, aquesta inflació monetària substitueix amb valors reals i devora per l‘interior l’economia planificada.\nEs inútil dir que la inflació significava el cobrament d’un impost extremadament pesant a les masses laborioses. En quant als seus avantatges per al socialisme són més que dubtosos. L’aparell de la producció continuava, ben cert, creixent ràpidament, però la eficiència econòmica de les vastes empreses novament construïdes era apreciada mitjançant l’estadística i no l’economia. Manejant el ruble, és a dir, donant-li arbitràriament diverses capacitats de compra en les diverses capes de la població, la burocràcia es privà d’un instrument indispensable per a la mesura objectiva dels seues pròpies èxits i fracassos. En absència d’una comptabilitat exacta, absència emmascarada en el paper per les combinacions del ‘ruble convencional’, s’arribava, en realitat, a la pèrdua de l’estímul individual, al baix rendiment del treball i a una qualitat encara més baixa de les mercaderies.\nEl mal adquirí, des del primer període quinquennal, proporcions amenaçadores. En juliol de 1931, Stalin formulà les seues conegudes ‘sis condicions’ l’objecte de les quals era disminuir els preus de cost. Aquestes ‘condicions’ (salari conforme al rendiment individual del treball, càlcul del preu de cost, etc.) no tenien res de nou: les ‘normes del dret burgès’ dataven del començament de la Nep i havien estat desenrotllades al XII congrés del partit a principis de 1923. Stalin no ensopegà amb d’elles sinó fins a 1931, obligat per l’eficàcia decreixent de les inversions en la indústria. Durant el dos anys següents gairebé no aparegué cap article en la premsa soviètica on no s’hi invoqués el poder salvador de les ‘condicions’. La inflació, però, continuava i les malalties que provocava no es prestaven, naturalment, al tractament. Les severes mesures de repressió preses contra els sabotejadors ja no donaven resultats.\nActualment sembla quasi inversemblant que la burocràcia, malgrat que ha declarat la guerra a ‘l’anonimat’ i a ‘l’igualitarisme’ en el treball, és a dir, al treball mitjà pagat amb un salari ‘mitjà’ igual per a tots, ha enviat ‘al diable’ a la Nep, o en d’altres paraules, a l’avaluació monetària de les mercaderies, inclosa la força de treball. Restablint d’una banda les ‘normes burgeses’ destruïa, d’altra banda, l’únic instrument útil. La substitució del comerç pels ‘magatzems reservats’ i el caos dels preus, feia necessàriament que desaparegués tota correspondència entre el treball individual i el salari individual; suprimint així l’estimulant de l’interès personal de l’obrer.\nLes prescripcions més severes referents als càlculs econòmics, la qualitat dels productes, el preu de cost, el rendiment del treball, es balancejaven damunt el buit. Cosa que no impedia, absolutament, que els dirigents imputaren tots els fracassos a la no aplicació intencionada de les sis receptes de Stalin. L’al·lusió més prudent a la inflació es transformava en un crim. Les autoritats donaven proves de la mateixa bona fe en acusar de vegades als mestres d’escola de descuidar les regles d’higiene, alhora que els prohibien d’invocar la manca de sabó.\nEl problema dels destins del txernovets havia ocupat el primer lloc en la lluita de les fraccions del partit bolxevic. La plataforma de l’oposició (1927) exigia “l’estabilitat absoluta de la unitat monetària”. Aquesta reivindicació fou un leiv-motiv durant els anys següents. “Detenir amb mà de ferro la inflació,”, escrivia l’òrgan de l’oposició a l’estranger en 1932, encara que fos al preu d’una “reducció atrevida de les inversions de capitals...” Els apologistes de la ‘lentitud de tortuga’ i els superindustrials semblaven haver invertit els papers. Responent a la fanfarronada del mercat ‘enviat al diable’, l’oposició recomanava a la Comissió del pla que col·loqués inscripcions dient que “la inflació és la sífilis de l’economia planificada”.\nEn l’agricultura, la inflació no tingué conseqüències menys greus.\nQuan la política camperola s’orientava cap el cultivador acomodat, es suposava que la transformació socialista de l’agricultura, sobre les bases de la Nep, es realitzaria en desenes d’anys mitjançant la cooperació. Abastant, un després l’altre, els dominis de les existències, de la venda, del crèdit, la cooperació devia, a la fi, socialitzar la producció. D’això se’n deia ‘el pla de cooperació de Lenin’. La realitat continuà, bé ho sabem, un camí completament diferent o, més ben dit, oposat (el de l’expropiació per la força i el de la col·lectivització integral). Ja no es parlà de socialització progressiva de les diverses funcions econòmiques a mida que els recursos materials i culturals ho feien possible. La col·lectivització es feu com si es tractés d’establir immediatament el règim comunista en l’agricultura.\nAçò tingué com a conseqüència, a més a més de destruir més de la meitat del ramat, un fet encara més greu: la indiferència completa dels ‘kolkhozsniki’ (treballadors dels kolkhozs) per l’haver socialitzat i pels resultats de llur propi treball. El govern practicà una retirada desordenada. Els camperols tingueren de nou pollastres, porcs, borregos, vaques, a títol privat. Reberen parcel·les pròximes a les seues cases. El film de la col·lectivització es desenrotllà en sentit invers.\nPer a l’establiment d’aquestes empreses individuals, el govern acceptà un compromís, pagant en certa manera un rescat a les tendències individualistes de la pagesia. Els kolkhozs subsistien. Aquesta retirada podria semblar, a primer colp d’ull, secundària. En veritat, seria impropi exagerar el seu abast. Si no es té en compte a l’aristocràcia del kolkhozs, pel moment les necessitats mitjanes dels camperols es cobreixen més àmpliament pel seu treball ‘per a si mateixos’ que no per la seua participació als kolkhozs. Succeeix freqüentment que la renda de la seua parcel·la individual, sobretot si es dedica a un cultiu tècnic, a l’horticultura o a la cria de ramat, és dues o tres vegades més elevada que el seu salari en l’empresa col·lectiva. Aquest fet, comprovat per la premsa soviètica, fa ressaltar amb vigor, per una banda el malbaratament completament bàrbar de la força de treball de desenes de milions d’homes en els cultius (amb més raó encara, de la de les dones) i, per l’altra banda, el molt baix rendiment del treball dels kolkhozs.\nPer tal de reanimar a la gran agricultura col·lectiva, es necessità parlar de nou a la pagesia en un idioma intel·ligible per a d’ella; retornar, en d’altres termes, dels impostos en espècie al comerç; reobrir els mercats.. El pas a una comptabilitat monetària si fa o no fa estable fou també la condició necessària del desenvolupament ulterior de l’agricultura.\nEl prudent mussol empren el vol, com ja sabem, abans la posta del sol. Igualment, la teoria del sistema ‘socialista’ dels diners sols adquireix la seua plena significació quan es fa el crepuscle de les il·lusions inflacionistes. Alguns professors obedients havien assolit construir amb les paraules de Stalin tota una teoria, d’acord amb la qual els preus soviètics, a l’invers dels del mercat, estaven dictats exclusivament pel pla o per les directius; no era una categoria econòmica sinó una categoria administrativa destinada a servir millor al nou repartiment de la renda nacional en benefici del socialisme. Aquests professors oblidaven explicar com es poden ‘dirigir’ els preus sense conèixer el preu de cost real, i com es pot calcular aquest si tots els preus en compte d’expressar la quantitat de treball socialment necessari per a la producció dels articles, expressen la voluntat de la burocràcia. En efecte, per a un nou repartiment de la renda nacional, el govern disposava de palanques tan poderoses com els impostos, el pressupost i el sistema de crèdit. Segons el pressupost de despeses de 1936, més de 37.600 milions estaven consagrats directament a les diverses branques de l’economia, a les que també aflueixen, indirectament, altres milers de milions. Els mecanismes de l’impost i del crèdit són prou per al repartiment planificat de la renda nacional. Pel que es refereix als preus, serviran tant millor a la causa del socialisme com més honradament expressen les relacions econòmiques actuals.\nL’experiència ja ha pronunciat el seu veredicte decisiu al respecte. El preu ‘directiu’ no té en la vida l’aspecte impressionant que tenia als llibres dels savis. Per una sola mercaderia s’establien preus de diferents categories. En els seus amplis intersticis s’agitaven lliurement tota mena d’especulacions, parasitismes i d’altres vicis, molt més com una regla que no pas com una excepció. Igualment, el txervonets, que havia de ser l’ombra estable dels preus ferms, tan sols fou l’ombra d’ell mateix.\nDe nou calgué canviar bruscament d’orientació a causa, aquest vegada, de les dificultats que naixien dels èxits econòmics. L’any 1935 s’encetà amb la supressió de les cartilles de pa i a l’octubre es suprimiren les cartilles dels altres queviures; les dels articles de primera necessitat desaparegueren en gener de 1936 aproximadament. Les relacions econòmiques dels treballadors de les ciutats i del camp amb l’Estat tornaven a l’idioma monetari. El ruble es revelava com el mitjà d’una acció de la població sobre els plans econòmics, començant per la qualitat i la quantitat dels articles de consum. L’economia soviètica no pot ser racionalitzada de cap altra forma.\nEl President de la Comissió del Pla declarava en desembre de 1935: “El sistema actual de les relacions entre els bancs i l’economia ha de ser revisat, els bancs tenen la missió d’exercir en realitat el control del ruble”. Així sucumbien les supersticions del pla administratiu i les il·lusions dels preus administratius. Si l’aproximació al socialisme significava, en l’esfera monetària, l’apropament del ruble a la cartilla de racionament, caldria considerar que les reformes de 1935 allunyaven del socialisme. Però aquesta apreciació seria grollerament errònia. L’eliminació de la cartilla pel ruble no és més que la renúncia a una ficció i el franc reconeixement de la necessitat de crear les bases primeres del socialisme tornant als mètodes burgesos de repartiment.\nEn la sessió del Comitè Executiu Central dels Soviets, en gener de 1935, el comissari del poble per a les finances declarava: “El ruble soviètic és ferm com cap altra divisa del mon”. Seria un error no veure en aquestes paraules més que una fanfarronada. El pressupost de l’URSS assenyala cada any un excedent d’ingressos sobre les sortides. El comerç exterior, veritat que poc important, té una balança activa. La reserva d’or del Banc de l’Estat, que en 1926 era sols de 164 milions de rubles, sobrepassa actualment el miler de milions. L’extracció d’or augmenta ràpidament; sota aquest aspecte, l’URSS compta amb encalçar en 1936 el primer lloc del món. L’augment de la circulació de mercaderies s’ha fet impetuós d’ença del renaixement del mercat. La inflació ha estat pràcticament detinguda des de 1934. Els elements per a certa estabilitat del ruble ja existeixen. No obstant això, la declaració del comissari per a les finances ha d’explicar-se per certa inflació de l’optimisme. Si el ruble soviètic té un ferm recolze en el desenvolupament general de l’economia, el preu de cost excessiu és el seu taló d’Aquelles. No serà la unitat monetària més ferma del món fins que el rendiment del treball soviètic sobrepasse el nivell mundial, és a dir, quan caldrà pensar en la mort.\nDes del punt de vista tècnic encara està el ruble menys capacitat per a pretendre la paritat. Amb una reserva d’or de més de mil milions, el país té prop de 8.000 milions-paper en circulació; és a dir, una garantia del 12,5%, únicament. En aquest moment l’or del Banc de l’Estat és més aviat una reserva intangible per a cas de guerra que no pas la base del sistema monetari. Es indubtable que recórrer al taló-or per a donar més precisió als plans econòmics i simplificar les relacions amb l’estranger no està exclòs, en teoria, en una fase més elevada de l’evolució. Abans d’expirar, el sistema monetari pot recobrar una vegada més la lluentor de l’or pur. Aquest problema, en qualsevol cas, no es planteja per a demà.\nNo pot parlar-se de la paritat-or en un pervindre pròxim sinó en la mesura que el govern, formant una reserva-or, tracte d’augmentar, encara que siga teòricament, el percentatge de la garantia; en la mesura que les emissions estiguen limitades per raons objectives independents de la voluntat de la burocràcia, el ruble soviètic pot adquirir una estabilitat, almenys relativa. Els avantatges d’això foren enormes; renunciant a la inflació, el sistema monetari, encara privat dels avantatges de la paritat-or, contribuiria, ben cert, a guarir moltes nafres profundes de l’organisme econòmic resultants del subjectivisme burocràtic d’anys anterior.\n“Tota l’economia es redueix, en definitiva, [deia Marx] a l’economia del temps”; és a dir, la lluita en tots els graus de civilització de l’home contra la naturalesa. Reduïda a la seua base primordial, la història sols és la prossecució de l’economia del temps de treball. El socialisme no podria justificar-se per la simple supressió de l’explotació; és necessari que assegure a la societat major economia del temps de treball que el capitalisme. Si aquesta condició no es compleix, l’abolició de l’explotació no seria més que un episodi dramàtic desproveït d’esdevenidor. La primera experiència històrica dels mètodes socialistes ha mostrat quines són les seues vastes possibilitats. Però l’economia soviètica està encara lluny d’haver après a traure partit del temps, la matèria primera més preciosa de la civilització. La tècnica importada, principal mitjan de l’economia del temps, encara no dóna en el terreny soviètic els resultats que dóna normalment en la seua pàtria capitalista. En aquest sentit decisiu per a la civilització sencera, el socialisme encara no ha vençut però ha provat que pot i ha de vèncer. Actualment, però, no ha vençut. Totes les afirmacions contràries tan sols són fruit de la ignorància i del xarlatanisme.\nMolotov, que (fem-li justícia) algunes vegades s’emancipa de les freses rituals quelcom més que els altres líders soviètics, deia en gener de 1935 durant la sessió de l’Executiu: “El nivell mitjà del rendiment del treball, [...] entre nosaltres és encara sensiblement inferior al d’Europa o Amèrica”. Caldria haver precisat, si fa o no fa, en aquests termes: aquest nivell és tres, cinc i fins i tot deu vegades inferior al d’Europa o Amèrica, la qual cosa fa que el nostre preu de cost siga molt més elevat. En el mateix discurs Molotov fa aquesta confessió més general. “El nivell mitjà de cultura dels nostres obrers encara és inferior al dels obrers dels diversos països capitalistes”. Caldria afegir: la seua condició material mitjana, també ho és. És superflu subratllar l’implacable rigor amb què aquestes paraules lúcides, incidentalment pronunciades, refuten les garleries d’innombrables personatges oficials i les dolçoses digressions ‘d’amics’ estrangers.\nLa lluita per l’augment del rendiment del treball unida a la preocupació per la defensa, constitueix el contingut essencial de l’activitat del govern soviètic. En les diverses etapes de la Revolució de l’URSS, aquesta lluita ha revestit diverses formes. Els mètodes de les ‘brigades de xoc’ aplicats durant l’execució del primer pla quinquennal i al començament del segon, es fonamentaven en l’agitació, l’exemple personal, la pressió administrativa i tota mena d’estímuls i de privilegis concedits als grups. La temptativa d’establir una espècie de treball a escar sobre les bases de les ‘sis condicions’ en 1931, xocaren amb una moneda fantasma i amb la diversitat dels preus. El sistema del repartiment estatal dels productes substituí a la flexible diferenciació de les remuneracions del treball a base de ‘primes’, que significaven en realitat una arbitrarietat burocràtica. La caça de privilegis feia entrar als rengles dels treballadors de xoc a un nombre creixent de ‘vius’ escudats en les seues influències. El sistema sencer conclogué per trobar-se en contradicció amb els principis que es proposava.\nLa supressió de les cartilles de racionament, el començament de l’estabilització del ruble i la unificació dels preus, foren els únics esdeveniments que permeteren el treball per peces o a escar. El moviment Stakhanov succeí sobre aquesta base a les brigades de xoc. Perseguint el ruble que adquireix una importància més real, els obrers es mostren més atents a les seues màquines i treuen millor partit del seu temps. El moviment Stakhanov es redueix, en gran mesura, a la intensificació del treball i encara al perllongament de la jornada de treball; els stakhanovistes ordenen llurs locals i llurs instruments, preparen les matèries primeres, donen (els brigadaires) instruccions a les brigades fora del temps de treball. De la jornada de set hores no resta, sovint, més que el nom.\nEl secret del treball a escar, aquest sistema de superexplotació sense coerció visible, no l’han inventat pas els administradors soviètics. Marx el considerava com “el que millor es correspon al mode de producció capitalista”. Els obrers reberen aquesta innovació amb antipatia, inclús amb una marcada hostilitat; i hagués estat antinatural esperar altra actitud de la seua banda. La participació de vertaders entusiastes socialistes al moviment Stakhanov no és, no obstant, discutible. La massa principal dels obrers aborda la nova retribució del treball des del punt de vista del ruble, i es veu obligada a comprovar freqüentment que el ruble s’ha aprimat.\nMalgrat que el retorn del govern soviètic al treball per peces, després de la ‘victòria definitiva i sense retorn del socialisme’, pogués semblar a primer colp d’ull una retirada, cal tornar a dir el que es digué de la rehabilitació del ruble: no es tracta d’una renúncia al socialisme sinó de l’abandó de grolleres il·lusions. La forma del salari està, simplement, millor adaptada als recursos reals del país: “El dret mai no pot alçar-se per sobre del règim econòmic”.\nPerò els mitjans dirigents de l’URSS no poden passar-se sense el ‘camuflatge’ social. El president de la Comissió del pla, Mezhalauk, proclamava en al sessió de l’Executiu de 1936 que “el ruble es transforma en l’únic i vertader mitjà de realitzar el principi socialista [!] de la remuneració del treball”. Si tot era reial en les antigues monarquies, tot, fins les vespacianes, no cal deduir d’aquí que tot es fa socialista, per la força dels fets, en l’Estat obrer. El ruble és ‘l’únic i vertader mitjà’ d’aplicar el principi capitalista de la remuneració del treball, encara que siga sobre la base de les formes socials de la propietat; ja coneguem aquesta contradicció. Per a justificar el nou mètode de treball a escar ‘socialista’ Mezhlauk afegeix: “El principi fonamental del socialisme és que cadascú treballe segons les seus capacitats i que guanye segons el treball proporcionat”. Veritablement aquests senyors no els inquieta la teoria. Quan el ritme de treball està determinat per la caça del ruble, les gents no treballen segons la seua ‘capacitat’, és a dir, segons l’estat dels seues muscles i nervis sinó que s’exerceixen violència sobre d’elles mateixes. En rigor, aquest mètode sols pot justificar-se invocant la dura necessitat: erigir-lo en ‘principi fonamental del socialisme’ és llençar a terra les idees d’una cultura nova i més elevada, amb l’objecte d’enfonsar-la en l’acostumat fangar del capitalisme.\nEn el camí, Stalin dóna un altre pas endavant quan presenta el moviment Stakhanov com el que “prepara les condicions de la transició del socialisme al comunisme”. El lector veurà ara com d’important era donar definicions científiques de les nocions que ara s’utilitzen en l’URSS amb fins d’utilitat administrativa. El socialisme, o fase inferior del comunisme, exigeix sens dubte un control rigorós del treball i del consum, però, en qualsevol cas, suposa formes de control més humanes que no pas les que ha inventat el geni explotador del capitalisme. En l’URSS veiem un material humà endarrerit, que és implacablement forçat a l’ús de la tècnica manllevada al capitalisme. En la lluita per assolir les normes europees i americanes, els mètodes clàssics de l’explotació, com ara el salari a escar, són aplicats sota formes tant brutals i descarnades que els mateixos sindicats reformistes no podrien tolerar en els països burgesos. L’observació que els obrers de l’URSS treballen ‘en llur propi benefici’ no està justificada més que en la perspectiva de la història i amb la condició, hem de dir anticipant-nos al nostre propòsit, que no es deixen degollar per una burocràcia totpoderosa. En qualsevol cas, la propietat estatal dels mitjans de producció no transforma la merda en or i no rodeja d’una aurèola de santedat al sweating system, (sistema de la suor) que esgota la principal força productiva: l’home. En quant a la preparació de la ‘transició del socialisme al comunisme’, comença exactament a la inversa, és a dir, no per la introducció del treball a escar sinó per l’abolició d’aquest treball considerat com una herència de la barbàrie.\nEs encara prematur tractar de fer un balanç del moviment Stakhanov. Podem, però, estudiar-ne els trets que el caracteritzen i que caracteritzen, igualment, el conjunt del règim. Alguns dels resultats obtinguts pels obrers són, indubtablement, d’enorme interès perquè assenyalen possibilitats accessibles únicament al socialisme. Però resta per franquejar un gran tros de camí entre aquests resultats i la seua extensió a l’economia sencera. En l’estreta interdependència dels processos de la producció, l’alt rendiment ininterromput del treball no pot ser el fruit dels simples esforços individuals. L’augment del rendiment mitjà és impossible sense una reorganització de la producció en la fàbrica i de les relacions entre les diverses empreses. Es infinitament més difícil elevar uns graus els coneixements tècnics de milions de treballadors que estimular a alguns centenars d’obrers avançats.\nEls mateixos caps es queixen, jo ho hem dit, de la insuficiència cultural dels obrers soviètics al treball. Aquesta no és més que una part de la veritat, i la menys important. L’obrer rus és comprensiu, llest, ben dotat. Qualsevol centenar d’obrers russos, en les condicions de la producció americana, per exemple, sols necessitaria uns quant mesos, si no setmanes, per a no deixar-se guanyar per les categories corresponents d’obrers americans. La dificultat resideix en l’organització general del treball. Davant les tasques modernes de la producció, el personal administratiu soviètic acostuma a estar molt més endarrerit que alguns obrers.\nAmb la nova tècnica, el salari a escar ha de dur inevitablement a l’augment del baix nivell actual del rendiment del treball. Però la creació de les condicions necessàries per a d’això exigeix de l’administració, començant pels caps de taller i acabant també pels dirigents del Kremlin, una qualificació més alta. El moviment Stakhanov sols respon en una dèbil mesura a aquesta necessitat. La burocràcia tracta fatalment de botar sobre les dificultats per a les que no està capacitada per a vèncer. Com el salari a escar no produeix, per ell mateix, els miracles immediats que s’esperen d’ell, una pressió administrativa ve en la seua ajuda: primes i reclams, per una banda, càstig, per l’altra.\nEls començaments del moviment van ser assenyalats per mesures de repressió en massa contra el personal tècnic, els enginyers i els obrers acusats de sabotatge i, en alguns casos, d’assassinar als stakhanovistes. La severitat d’aquestes mesures testifica la força de la resistència. Els dirigents explicaven aquest pretès ‘sabotatge’ per una oposició política; en realitat les causes resideixen generalment en dificultats tècniques, econòmiques i culturals, provenints, en gran mesura, de la mateixa burocràcia. Sembla que el ‘sabotatge’ fou trencat ràpidament. Els descontents s’atemoriren, els clarividents callaren. Plogueren telegrames anunciant èxits sense precedents. El fet és que, mentre és tractà de ‘pioners’ aïllats, les administracions locals, obeint ordres rebudes, els facilitaren el treball amb gran atenció malgrat que fos necessari sacrificar els interessos de la resta dels obrers de la mina o del taller. Però des que els obrers es feren stakhanovistes per centenars i milers, les administracions caigueren en un confusió total. Com no poden organitzar en breu termini el règim de la producció i com que no tenen la possibilitat objectiva de fer-ho, tracten de violentar la mà d’obra i la tècnica. Quan el mecanisme del rellotge s’endarrereix, s’estimulen les rodetes dentades amb un clau. El resultat de les ‘jornades’ i de les dècades Stakhanov ha sigut el d’introduir el caos complet en moltes empreses. Açò explica el fet sorprenent que l’augment del nombre de stakhanovistes vaja acompanyat freqüentment no d’un augment sinó d’una disminució del rendiment general de les empreses.\nEl període ‘heroic’ d’aquest moviment sembla haver estat sobrepassat. L’activitat quotidiana ha començat, cal aprendre. Són sobretot els que ensenyen els altres aquells que han d’aprendre molt, aquests són, però, els que menys desigs tenen de fer-ho. En l’economia soviètica el taller que retarda i paralitza els altres s’anomena: burocràcia. .


CCOO guanya les eleccions sindicals amb majoria absoluta en Acciona FS - Ford Almussafes\nDesprés de les eleccions sindicals, aconsegueix 9 representants dins del Comité d'Empresa de 17 membres.\nEste dimarts 26 de novembre es van realitzar les eleccions sindicals en l’empresa Acciona Facility Services, que presta els seus serveis com a contracta dins de Ford Almussafes.\nEl treball dut a terme en els últims anys, on CCOO històricament mai ha tingut majoria absoluta dins del comité d’empresa, ha fructificat en el suport i la confiança del 51% de les persones que han depositat els seus vots en les urnes, que han estat obertes a la votació des de les 4 del matí fins a les 16.00 hores.\nEn les intenses dotze hores de votació han participat 379 persones, de les quals 193 han votat a CCOO que ha aconseguit 9 representants dins d’un comité de 17 persones. La resta de representants han quedat repartits entre els altres dos sindicats, que en el seu conjunt han obtingut 186 vots. Destacar també que CCOO ha sigut l’única candidatura en el col·legi de personal tècnic i administratiu.\nEl sindicat considera este resultat un èxit, tant per als nous representants, com per a tota l’afiliació del sindicat en eixe centre, ja que, no solament s’ha augmentat la representació sinó que, per fi, després de molt de treball i esforç, la plantilla ha recolzat majoritàriament esta candidatura.\nCCOO de Construcció i Serveis PV agraeix als qui, amb els seus vots, han considerat que exercirà una bona representació dels seus drets i interessos.


Investiguen l'ex del Girona Paco Esteban en l'operació Oikos - Diari de Girona\nInvestiguen l'ex del Girona Paco Esteban en l'operació Oikos\nAranda, un dels caps de la trama, hauria contactat amb l'exgironí per intentar arreglar el Getafe-Vila-real del curs passat\nddg 15.05.2020 | 17:19\nInvestiguen l'ex del Girona Paco Esteban en l'operació Oikos Diari de Girona\nEl Cas Oikos sobre apostes il·legals i tripijocs en partits de futbol continua obert. Aquesta tarda s'ha revelat el contingut d'uns missatges de whatsapp entre un dels caps de la trama, Carlos Aranda, i l'exjugador del Girona 2008-09, Paco Esteban. A la conversa, Aranda hauria instat Paco Esteban a contactar amb el davanter del Getafe Jorge Molina per veure si seria possible arreglar el partit entre el Getafe i el Vila-real de l'última jornada de Primera Divisió de la temporada passada en què els madrilenys es jugaven entrar a la Champions. Paco Esteban, excompany de Molina a l'Elx i d'Aranda al Granada 74, assegura després de parlar presumptament amb Molina, que el partit ja està arreglat perquè el Vila-real cobrarà 2 milions. Aranda hauria ofert 10.000 euros a Esteban i 10.000 més a Molina si s'hagués pogut arreglar. L'agent de Molina i Esteban, Domingo Sevilla, i un excompany a l'Elx, Miguel Ángel Tena també apareixen a les converses interceptades. La policia hauria demanat intervenir el telèfon de Molina.\nLaliga ha anunciat que ha obert "un expedient d'informació reservada" d'acord amb "les informacions aparegudes" aquest divendres sobre el cas Oikos al respecte d'un presumpte tripijoc del Getafe-Vila-real de l'última jornada de la campanya 2018-19. La Lliga, que recorda que les "diligències són reservades per a les parts personades conforme disposa l'art. 301 de la Llei d'enjudiciament criminal, i no tenen caràcter públic fins l'obertura el judici oral", informa l'obertura d'aquest expedient.\nAl mateix temps, tant el Getafe com el Vila-real han rebutjat totalment formar part d'aquesta operació i en el cas dels madrilenys han mostrat "suport incondicional" al seu davanter Jorge Molina, capità de l'equip.


Acúfens: 5 consells - El Blog Social d'Audio[Packs]\nAudioPacks el 06/12/2013\nDesafortunadament encara se sent dir aquesta frase: “Els pacients que tenen acúfens estan bojos”. La paraula boig es diu de vegades sense cap reflexió prèvia, i és especialment inapropiada en persones que pateixen aquesta extranya patologia.\nTanqui els ulls i pensi en el soroll que fa una cafetera, i per un moment, imagini sentir de forma constant aquest soroll a les seves oïdes. No creu que això acabaria amb la seva paciència i amb la seva força de voluntat?\nLes persones que pateixen acúfens són persones normals, com vostè o com jo. El pitjor d’aquest desordre auditiu és que no pot ser silenciat. La manca de pau i tranquil.litat de forma continuada pot afectar a qualsevol persona en les seves relacions socials i en la seva psicologia.\nAquest impacte varia molt d’un pacient a un altre, però hi ha una serie de coses que el professional de la salut auditiva ha de considerar quan treballa amb algú que pateix d’acúfens.\nA continuació proposem 5 consells específics a tenir en compte per millorar l’atenció cap els pacients amb acúfens:\nAlleujar els temors dels pacients. Generalment els acúfens no són un signe d’una condició mèdica greu. De totes maneres, el pacient sempre haurà de demanar consulta amb un metge Otorrinolaringòleg per explicar el seu cas.\nEscoltar el pacient. Els pacients volen parlar de la seva experiència, volen explicar què els passa. Sovint, el professional de la salut auditiva és la primera persona amb qui el pacient pot parlar de la seva experiència amb els acúfens i demanar una opinió professional. És important escoltar a la persona abans de programar un tractament de rehabilitació a través de teràpies amb soroll o amb audiòfons. Escoltar és una part important de l’evaluació i sovint és terapèutic pel pacient.\nPersonalitzar els plans de tratactament . L’ impacte dels acúfens varia de pacient a pacient. L’acúfen és personal i un mateix tractament pot tenir resultats diferents entre pacients. És de vital importància que els professionals personalitzin el tractament a cada pacient per assegurar el millor resultat.\nEstar preparat per les preguntes dels pacients. Hi ha una gran quantitat d’informació a Internet, i molts dels pacients ja han fet les primeres investigacions abans de visitar la seva clínica. Preguntaran sobre les teràpies sonores, sobre els audiòfons amb enmascaradors i per com treballar l’habituació.\nProgramar més temps pels pacients d’ acúfens. Per a poder entendre l´afectació que pateix el pacient i per poder contestar les preguntes que farà durant la visita, és millor poder programar més temps per a fer la visita més efectiva.\nSi vostè vol més informació sobre els acúfens, pot consultar la guia d’acúfens d’Audio[packs].\nPost anterior\t10 sons que no es pot perdre\nPost següent\tAudiòfons: 10 preguntes habituals


Sis mesos de lluita veïnal contra el Pla Paral·lel | La Intervia\nL'Ajuntament pretén transformar l'avinguda en un nou eix turístic de referència entre el port de Barcelona i la Fira. La plataforma Som Paral·lel ha reclamat l'aturada de les obres i l'obertura d'un procés de participació que inclogui el veïnat\nPresentació Plataforma Aturem Pla Paral·lel /JOSEP SALIP\nL’alcalde de Barcelona Xavier Trias, acompanyat del tinent d’alcalde d’Hàbitat Urbà Antoni Vives i els regidors dels districtes de l’Eixample, Ciutat Vella i Sants-Montjuïc, van fer públic el 14 d’abril del 2014 les obres de remodelació de l’avinguda del Paral·lel. Segons el Consistori, l’objectiu principal era “la revitalització d’aquesta via com a eix cultural de la ciutat i convertir l’avinguda en una via de referència per a les persones, les arts escèniques i la gastronomia”.\nXavier Trias i Antoni Vives / AJUNTAMENT DE BARCELONA\nLes actuacions se centraven a “guanyar espai per als vianants amb la creació de noves placetes, […] i es traslladarà el carril per a bicicletes al centre de la via”. A més, es preveia “una millora de la il·luminació i del paviment, i donar continuïtat a l’obra que està en marxa del nou col·lector”.\nTot i que l’alcalde interpreta les obres com una mostra de “ciutadania, participació i cohesió social”, el fantasma de la massificació turística i la gentrificació en un barri popular i les veus discordants no van trigar a fer-se escoltar. “Al Poble-sec principalment s’ha notat l’augment desmesurat i sense control del sector hostaler i turístic, la irrupció de pisos turístics ha significat l’augment de preu dels habitatges dels veïns de tota la vida, propiciant la fugida de veïns cap a d’altres barris on la relació qualitat preu és millor”, segons Ferran Carbonell, membre de la plataforma Aturem el Pla Paral·lel i militant de la CUP del Poble-sec. De la mateixa manera que al barri de la Sagrada Família i al de la Barceloneta, entitats i veïnes es van començar a organitzar. I així, ara fa sis mesos, naixia la plataforma veïnal Aturem el Pla Paral·lel, més tard anomenada Som Paral·lel, als barris del Poble-sec, Sant Antoni i el Raval. L’objectiu: “Forçar l’aturada de l’actual projecte de reforma del Paral·lel per construir un nou procés de participació veïnal.” El Projecte, adjudicat a COPISA Constructora Pirenaica, S.A, per un valor de quasi set milions d’euros, va ser elaborat juntament amb la Fundació El Molino.\nEl veïnat denuncia, però, que l’avinguda del Paral·lel cal reformar-la en un sentit contrari. Per ells, cal que el Paral·lel deixi de ser una gran via de trànsit amb amples terrasses per a bars atractius i còmodes per als turistes i visitants que arriben al port o assisteixen a les mediàtiques fires i congressos de la plaça d’Espanya. En definitiva, volen “enderrocar” el mur asfaltat entre els barris de Sant Antoni, el Raval i el Poble-sec. En paraules del també membre de la plataforma, Marc Serra, “el Pla Paral·lel ni és una demanda dels veïns ni ha tingut en compte la seva participació. Respon només als interessos econòmics de les grans empreses que operen en la zona, com la Fundació El Molino”.\nCap pla sense el veïnat\nArran del manifest aprovat el set de juny amb la participació d’entitats i veïns del barri i amb la col·laboració del col·lectiu Raons Públiques, els veïns van aprovar de forma assembleària una proposta de remodelació destinada a la millora en la qualitat de vida als entorns de l’avinguda del Paral·lel. Segons en Marc Serra, el procés d’organització de la plataforma “va ser inèdit per la visió interbarrial de la lluita i per la gran pluralitat d’organitzacions i col·lectius que en formen part”\nPresentació de la plataforma Som Paral·lel / JOSEP SALIP\nEl manifest aborda dos eixos fonamentals. D’una banda, l’aprovació d’un pla d’usos, ara com ara inexistent, per al barri del Ploble-sec. I d’altra, una sèrie de mesures per adequar les places, l’avinguda i la il·luminació a la vida d’aquests barris. En primer lloc, la plataforma considerava indispensable la moratòria de llicències d’hotels, pisos turístics i determinades terrasses.\nL’Ajuntament va cedir en part mesos després, però de la mateixa manera que en altres barris, es van aprovar llicències de pisos turístics de forma massiva poc temps abans. Alhora, reclamen a l’Ajuntament que faci una aposta real pel suport i la potenciació de l’economia social i solidària, la cultura i el comerç de proximitat, i l’obertura de determinats equipaments públics en calendari festiu, entre d’altres mesures.\nEn segon lloc es proposa adequar la fisonomia de les sis places que l’Ajuntament preveu crear de la banda de l’Eixample a les necessitats dels veïns, per promoure i facilitar la realització d’activitats recreatives i com a espais de trobada. És a dir, evitar que la reforma de les places vagi dirigit exclusivament a augmentar el nombre i grandària de terrasses de bars.\nPel que fa a l’avinguda del Paral·lel, s’insisteix en la necessitat de disminuir el nombre de carrils per reduir el trànsit i la contaminació i eixamplar el carril bici alhora que s’enjardina l’espai. Pel que fa a l’enllumenat, la plataforma denuncia el costós i innecessari canvi total de l’enllumenat que preveu al pla el director d’Il·luminació de Barcelona. Uns fanals amb un cost de 6.500 euros cadascun i una despesa pressupostada de 2.8 milions d’euros (el 30% del pressupost del pla de reforma del Paral·lel).\nTall de l'avinguda el 19 de juny / JOSEP SALIP\nCrònica d’una mobilització\nEl 26 d’abril de 2014, sota el el lema “Quin Paral·lel?”, es va reunir gran part del teixit associatiu dels barris de Sant Antoni, el Poble-sec i el Raval amb la col·laboració de Raons Públiques, un grup de joves professionals de diferents especialitats. Setmanes més tard, en el marc de la segona jornada, naixia la plataforma veïnal Aturem el Pla Paral·lel i s’obria un procés de debat i difusió fins al 19 juny, quan es va presentar el manifest públicament en un acte davant de centenars de persones on van assistir diverses personalitats del moviment veïnal de Barcelona, com Merche Vidal (FAVB).\nL’acte va finalitzar amb un tall de circulació de l’avinguda, en aquell moment simbòlic, però que davant la inoperància de l’Administració esdevindria eina d’altaveu i de lluita. En aquell moment, però, la plataforma es disposava a negociar amb la conselleria d’Hàbitat Urbà de l’Ajuntament amb el suport de més de 40 entitats i la firma de 700 veïns. Al carrer, però, la pressió i la mobilització continuava, ara en forma de cassolades a les places. Les negociacions no serien fàcils. Segons en Marc Serra, membre de la plataforma, “ja sabíem que les negociacions serien difícils ja que l’Ajuntament i els veïns tenim models de barri i ciutat totalment diferents, però no esperàvem tanta falta de transferència, arrogància i enganys”.\nQuan es parla de l’Ajuntament de Barcelona i de política urbanística, les bones notícies ho són a mitges, i així va succeir en el cas del Paral·lel. L’Ajuntament de Barcelona va anunciar a finals de setembre la suspensió de la tramitació de llicències de concurrència pública al barri del Poble-sec i es va comprometre a iniciar la redacció d’un pla d’usos per al barri, ja que encara no en tenia.\nLa part negativa per la plataforma, però, és que l’avinguda Paral·lel quedava exclosa de la suspensió i, per tant, “es promovia la derivació de negocis privats cap a l’avinguda”, segons Serra. El mateix va passar amb la normativa d’ordenació de terrasses, i no es preveia cap procés participatiu obert al veïnat del barri per a la redacció del pla d’usos.\nAssemblea durant la jornada del 15 d'octubre / @plaparalel\nLa negociació amb Hàbitat Urbà es va complicar fins al punt que l’ara anomenada plataforma Som Paral·lel va decidir no continuar les trobades amb Hàbitat Urbà i va optar per eixamplar l’organització veïnal i intensificar les accions al carrer. La mateixa plataforma va comunicar al veïnat que “des d’Hàbitat Urbà no hi ha hagut cap mena de voluntat d’entesa amb les entitats veïnals i s’ha actuat de forma obstinada, arrogant i fins i tot enganyosa per seguir endavant amb un pla que genera molt de rebuig entre el veïnat. A més, durant aquest procés s’ha actuat amb una manca de transparència intolerable en una democràcia, sense publicar les actes de les reunions i ni tan sols transmetre-les als seus assistents”. En paraules d’uns dels mateixos activistes, Ferran Carbonell, “després d’uns mesos de negociacions, els veïns que han participat s’han adonat que l’Ajuntament els ha enredat dient una cosa en les reunions, però a les obres han tirat pel dret fins a un punt irreversible i en què s’ha construït exactament com era al pla inicial”.\nEl veïnat doncs, ha optat durant tot el mes d’octubre per la pressió i la mobilització veïnal amb les serves armes: cadenes humanes, cassolades, talls a l’avinguda i manifestacions. L’objectiu: aturar les obres i decidir sobre el futur del barri.\nassociacionismeBarriespai públicmoviment veïnalPoble-secRavalTurismeUrbanisme


La companyia de begudes, logística, restauració i alimentació impulsa la internacionalització amb l'entrada a 12 mercats nous\nper Europa Press Barcelona. 13 de juliol de 2020 11:03\nUn 'pack' de latas de Estrella Damm sin plástico, con cartón biodegradable | Europa Press\nDamm ha facturat 1.385 milions d'euros el 2019, un 10% més que l'any anterior, mentre que el benefici net s'ha situat en 120 milions (un 7% més). Quant al resultat brut d'explotació (Ebitda) ha estat de 247 milions, la qual cosa suposa un augment del 25%.\nPresent en els sectors de begudes, logística, restauració (Rodilla, Hamburguesa Nostra) i alimentació (Ebro Foods), sotmetrà a aprovació els resultats a la junta d'accionistes del 29 de setembre, segons un comunicat de la companyia. L'empresa atribueix els resultats a la innovació i potenciació de les marques, a l'augment de la capacitat i de l'eficiència productiva, a la internacionalització i a l'evolució positiva als mercats on opera -les vendes van créixer en tots els canals i mercats-.\nEl passat exercici va estar marcat per l'expansió internacional amb l'entrada a 12 mercats nous; i quant a l'evolució de les vendes internacionals en els últims anys (és present a més de 120 països), han passat de representar un 1,5% el 2008 a superar el 25%.\nMés info: Damm produirà la cervesa Carlsberg a El Prat del Llobregat\nDamm va realitzar inversions industrials superiors als 100 milions, entre els quals destaquen sis milions per a accions de millora mediambiental i vuit per a R+D+i i transformació digital; i el nombre total d'empleats va passar de 4.574 el 2018 a 4.900 al tancament del 2019 (un 7% més).\nEl president executiu, Demetrio Carceller Arce, ha destacat l'esforç en seguir creixent de forma sostenible i internacionalment, la consolidació de la seva xarxa de distribució, l'esforç inversor per augmentar la capacitat de producció i la millora de l'eficiència en tota la cadena de subministrament.\nL'arribada del coronavirus ha afectat l'activitat des del març i va suposar el tancament total del canal d'hostaleria, encara que Damm espera "recuperar l'activitat en els propers mesos". "Els últims mesos hem fet un esforç molt notable per adaptar-nos a la situació, oferint tots els nostres recursos durant la crisi sanitària per disminuir els efectes del virus, i recolzant l'hostaleria de manera decidida en aquestes últimes setmanes d'arrencada", ha afegit Carceller Arce. També ha explicat que les seves fàbriques han estat sempre operatives i han garantit el subministrament continu, i que l'esforç en tecnologia "ha permès afrontar la situació amb totes les garanties de seguretat".\nDamm ha destacat entre les seves mesures mediambientals els primers packs de llaunes d'Estrella Damm sense plàstic (embalatge amb cartró 100% biodegradable). A més, la companyia s'ha adherit al Pacte Mundial de l'ONU, alineant-se amb els principis universals en drets humans, normes laborals, medi ambient i lluita contra la corrupció, així com l'adopció de mesures en suport dels 17 Objectius de Desenvolupament Sostenible (ODS).\nL'aposta per la gastronomia eleva un 8,7% la facturació de Damm\nDamm presenta un ERTO a la seva planta del Prat


Denunciat un conductor que ha donat positiu en drogodependències - Diari de Terrassa\nDenunciat un conductor que ha donat positiu en drogodependències\nLa Policia Municipal va aturar a un vehicle al Passeig del Vint-i-dos de Juliol, a l’alçada del carrer de Salmeron, que desprenia una forta olor a marihuana. En l’escorcoll, els agents van localitzar una porció de marihuana de 2 g i una cigarreta tipus porro. El conductor va realitzar la prova de drogo-test i va donar positiu en THC, motiu pel qual es va quedar denunciat. Igualment, també es va denunciar per la tinença de substàncies estupefaents. Per altra banda, aquest dijous, una ambulància va traslladar a l’Hospital Universitari Mútua Terrassa al conductor d’un vehicle que havia tingut un accident de trànsit a la cruïlla de l’avinguda del Tèxtil amb el carrer de Colom. Aquest mateix conductor va ser denunciat per conduir amb un carnet no vàlid, que va ser intervingut per verificar l’autenticitat del document.


Continua baixant l’atur a la nostra comarca - Nova Conca\nContinua baixant l’atur a la nostra comarca\nDivendres, 8 de març de 2019 a les 06:18h\nQuan ja han passat dos mesos des que ha començat aquest nou any 2019, les xifres de l’atur registrat a la nostra comarca continuen baixant, i aquest mes de febrer ens ha confirmat aquesta tendència. Són xifres, doncs, que donen la raó a aquells que afirmaven ja fa dos anys, sense que ningú s’ho cregués gaire, que la crisi econòmica a la nostra comarca estava quedant enrere i que el teixit industrial de Montblanc i la Conca en general anava vent en popa. El pas del temps, doncs, els ha donat la raó i cal afegir, a més, que en el cas de la nostra comarca el factor d’estacionalitat no es veu com un factor decisiu, al contrari que a les zones de costa, per fer pujar l’atur registrat o baixar-lo.\nLa comarca compta amb uns ritmes propis que fa que, sumats al pes enorme que hi té el sector industrial, l’ocupació també arribi des de les campanyes agrícoles i també des del sector serveis, ja que hi ha atractives propostes turístiques al llarg de tot l’any i no només concentrades en mesos de bon temps climàtic.\nCal recordar, però, una vegada més, que de ben segur hi ha més aturats dels que consten registrats i que només una persona aturada en una família sempre és un factor de desestabilització de la necessària harmonia familiar i personal.\n“No ens ho vam pensar gens en presentar la candidatura”\nVistes d’ocell de la Conca de Barberà a TV3 gràcies al primer globus que s’enlaira des del monestir de Poblet\nEls montblanquins i montblanquines han expressat les seves inquietuds en un vermut col·loqui\nMarcel Mauri presentarà a Montblanc la nova gestora d’Òmnium Cultural\nNova acció del Tsunami Democràtic a Montblanc


⚡ Leo Messi descarta el seu fitxatge pel PSG, segons 'L'Equipe'\nLeo Messi descarta el seu fitxatge pel PSG, segons 'L'Equipe'\nEls francesos havien mostrat interès en incorporar l'astre argentí, però l'entorn del jugador els ha traslladat que el seu desig és anar al Manchester city\nper Antonio Ramos dissabte, 29 d’agost 2020 - 08:50h\nLeo Messi té clar que vol sortir del Barça i jugar al Manchester City. | FC Barcelona\nLeo Messi té clar el seu futur i on vol jugar. L'astre argentí, que el dimarts va comunicar al Barça la seva voluntat de rescindir l'any de contracte que li queda, vol jugar al Manchester City i en les darreres hores ha descartat l'interès del PSG. Els dirigents del club francès van traslladar a l'entorn del jugador blaugrana la seva predisposició a intentar el seu fitxatge, però la resposta que han rebut és que el seu desig és jugar a les ordres de Pep Guardiola a l'Etihad Stadium.\nHo ha avançat aquest divendres el diari 'L'Equipe', que dimecres havia anunciat que el PSG havia descartat fer cap intent per la impossibilitat de quadrar els comptes i complir el Fair Play financer. Tot i aquesta primera informació, el club francès hauria fet números i l'operació quadrava, encara que s'han trobat amb la negativa de Messi de retrobar-se amb Neymar, el seu excompany al Barça.\nLa magnitud de l'operació és gegantina, ja que al milionari sou del futbolista s'hauria de sumar un hipotètic traspàs, perquè a hores d'ara no sembla clar que Leo Messi pugui deixar el FC Barcelona a cost zero. Per això, hi ha diversos clubs europeus que han descartat el fitxatge de l'argentí. El darrer en fer-ho ha estat el Liverpool, que en paraules del seu entrenador, Jürgen Klopp, ha afirmat que “qui no voldria a Messi al seu equip? Però no és possible. Els números no són per nosaltres».\nCop de porta del Barça: exigeixen els 700 milions d'euros de la clàusula de rescissió\nEn les darreres hores, Messi havia demanat reunir-se amb el Barça per negociar la seva sortida de manera amistosa a través d'un traspàs. Però el club blaugrana s'ha plantat: no es volen reunir amb el capità blaugrana si la seva intenció continua sent marxar. El club ha assegurat que, si no és per a renovar, no volen cap reunió amb el futbolista argentí i, per tant, li demanen que vingui amb els 700 milions de la seva clàusula si vol rescindir el seu contracte.\nCaldrà veure com evoluciona la situació en les pròximes hores, ja que aquest diumenge els futbolistes del primer equip del Barça estan citats per passar les proves PCR per iniciar els entrenaments de la nova temporada el pròxim dilluns. En aquest sentit, algunes informacions de les últimes hores afirmen que Messi no es presentarà als tests d'aquest diumenge.


Hem de tenir molt clar que guanyi qui guanyi i a la fi sigui quina sigui la coalició que acabi formant el nou govern de la Generalitat amb el nou president, aquí tot seguirà més o menys igual\nPer aquest 2021 que ja estem vivint hem de demanar tornar a la normalitat que l’any passat va ser l’excepció. No ens calen grans noves passes en la nostra societat, simplement que tot torni a ser una mica normal i que la mascareta deixi de formar part de la nostra vestimenta imprescindible quan sortim al carrer o estem amb els amics compartint unes cerveses.\nHem de tornar a les abraçades i els petons que la pandèmia ens ha prohibit fora de la nostra bombolla. Uns elements tan fonamentals i tan necessaris per seguir el camí diari per la vida i que mai no havíem demanat als reis, però potser enguany aquest ha estat una de les peticions amb més seguidors en un any diferent. Per aquest 2021 hem de seguir lluitant contra la soledat que cada dia va agafant força en la nostra societat. Una taca que ens allunya de la nostra condició humana i ens fa més vulnerables.\nEns diuen que potser en el mes de febrer hi haurà eleccions al Parlament de Catalunya i que potser haurem de votar en pavellons esportius per evitar el risc de contagi. Hem de tenir molt clar que guanyi qui guanyi i a la fi sigui quina sigui la coalició que acabi formant el nou govern de la Generalitat amb el nou president, aquí tot seguirà més o menys igual. Res no canviarà en una administració pobra sense recursos que ha d’anar tapant forats a mesura que l’acció del govern va avançant dia a dia. Els propers anys seran molt durs i aquests pilars de la societat del benestar seguiran igual d’insegurs com ara i cada cop serem una mica més pobres. D’una manera o una altra ens aniran dient que contractem una assegurança de vida, un pla de pensions i també una alarma per la llar perquè els serveis públics cada dia arriben menys lluny perquè encara estem pagant les retallades dels exercicis anteriors i no es veu llum al final del túnel.\nPel que fa al Vendrell seguirem en aquesta política grisa d’anar practicant el gran esport d’aquest municipi que respon al lema qui dies empeny anys passa. No hi ha més, sobre la marxa. Estarem entretinguts amb les obres de la nova sala de convencions del Tabaris de Coma-ruga a veure com acaba tot plegat. Potser tenim aquí un nou forat econòmic com fa deu anys l’Escola de Música del Tívoli i que encara no hem acabat de fer net.\nEl Vendrell seguirà endavant fent com sempre ha fet sense canviar res del seu dia a dia. Potser alguna espurna podrem veure en alguna apartat municipal com la recollida selectiva, però l’essència serà la mateixa de sempre. Gent jove repetint el que van aprendre dels seus mestres que sempre varen practicar aquest exercici d’anar escombrant endavant, passant els problemes a les noves legislatures fins que algun dia es produeixi algun miracle i algú ho vulgui arreglar realment.\nCada dia els polítics estaran més lluny de la realitat i els pobres contribuents els tocarà anar pagant cada cop una mica més per tenir cada vegada una mica menys. Hi ha gent en la nostra ciutat que tindran la sort de treballar, però un ampli sector de la nostra societat seguirà havent de recórrer als ajuts socials i els treballs precaris. Cada dia hi ha menys classe mitja i la gent va entrant en aquest món d’anar sobrevivint d’aquí i d’allà anant aconseguint recursos migrats.\nUns pocs seran gent molt llesta i formada, però una important majoria es quedaran en aquest món depenent d’aquests pocs que són els qui guiaran realment el món encara que a molts no els arribaràs mai a veure la cara ni pel youtube.\nSeguirem aprovant mocions que només es queden en paper mullat sense més transcendència i seguirem evitant parlant de temes com la delinqüència, l’ocupació d’habitatges i els principals reptes socials que hem de superar per sortir d’aquest sot on estem posats fa anys. Sort de Pau Casals i companyia que ens fa allunyar-nos del nostre dia a dia que restà amagat sota l’estora sense que ningú hi posi mà.


BILBAO: TEATRO ARRIAGA “POLÍTICAMENTE INCORRECTO”\nUn dia, Edmundo Kean, el gran actor anglès del segle passat, va aprofitar que es trobava al llit envoltat dels seus deixebles i al mateix temps -un fatídic cas de ubiqüitat- a les portes de la mort, per fer eterna la frase: “morir és fàcil, el difícil és fer comèdia”.\nSense arribar a aquests extrems, actors i actrius manifesten sovint que és molt més fàcil fer riure que plorar però, malgrat els reiterats esforços per posar les coses al seu lloc, la comèdia, -escrita, dirigida o interpretada- continua sent el germà pobre del teatre; els premis se’ls emporten gairebé sempre les obres serioses dirigides amb serietat i el públic acaba valorant més una llàgrima lliscant per la galta d’un actor que les que pugui provocar un bon gag. Per què? És que potser un actor de comèdia té també ulls, mans, òrgans, dimensions, sentits, afectes i passions? És que no l’alimenten els mateixos aplaudiments i el fereixen les mateixes crítiques que als actors dramàtics? Si, però…\nGeneralitzant molt, un actor dramàtic obté una única resposta del públic: l’aplaudiment final. L’actor de comèdia rep tantes com situacions còmiques hagi interpretat; cada gag en si és una petita obra que busca recompensa: el riure del públic. Cada gag és un examen i el millor que li pot passar a una obra còmica és que estigui plena d’exàmens. Potser és per això que Groucho Marx després d’actuar durant una breu temporada en una obra dramàtica digués que havia estat com prendre unes vacances.\nMorir és fàcil, el difícil és escriure una nota per a programa de mà.\nDisseny d’espai escènic:Jordi Tejedor\nDisseny de vestuari:Beatriz San Juan\nDisseny d’il·luminació:Paco Mir/ Jaume Feixas\nFotografies : Antonio de Benito\nAgraïments: Nani Marquina Westin Palace\nRealització escenografia: Arts- Cènics\nCap tècnic: Jaume Feixas\nTècnic d’ il·luminació /so : Alfredo Medina\nMaquinista: Roberto Menéndez\nRegidor/Gerent de cía: Jair Souza\nAjudant de producció: Rafael Cañadas\nProductor executiu: Jesús Cimarro\nDirector Gerent: Jesús Cimarro\nDistribució: Graciela Huesca/ Carmen García\nAdministració: Lola Pardo de Sanrayana/Cristina Hernández


Canal i sequia primera | Natura Local\nLa plana d'Urgell ja es volia regar a l'època dels musulmans. Posteriorment van haver-hi diversos intents que no van prosperar fins a l'any 1829 que es va començar. Les guerres Carlines van aturar el projecte i cap al 1848 es van atorgar les primeres concessions. Finalment, 350 anys després dels primers projectes, el mes de març de 1862 es va regar la primera finca que fou la de Tarassó, del senyor Jaume Mestres, d'Agramunt.\nEl Canal principal, amb una llargada de 144,2 km, inicia el seu recorregut al riu Segre aigües avall de la localitat de Ponts i finalitza al mateix riu, al terme municipal de Montoliu de Lleida. Creuar la serra de Bellmunt-Almenara, on som ara, era l'últim escull abans d'arribar a la plana.\nEn la seva construcció van treballar milers de persones i també reclusos de tot l'Estat. S'havien de fer túnels llargs de fins a 5 km com el de Montclar i també grans trinxeres com la que ara passarem de 1700 m de llarg i 23 m de fondària, on van treballar 600 obrers.\nD'aquest canal principal deriven quatre séquies que fan un total de 106 km més. La primera séquia neix aquí, té una longitud de 20 quilòmetres i subministra aigua a 5800 Ha.\nPodeu imaginar la gran transformació que aquesta obra hidràulica ha provocat en el territori i la seva gent; i alhora en el paisatge, el medi natural i la biodiversitat?


El quadre de Hooper (i O. Khayyam) | A peu pla. De València estant\n← Torna la Champion’s\nEl Dia Després →\nHola. Tot seguit trobareu escrita la meua aportació a l'aventura que ha inventat Ònix, de fer alguna mena de relat a partir del quadre Nighthawks (1942) d'Edward Hooper. Bé, doncs jo he fet parlar l'Omar Khayyam per les boques dels personatges (traducció de Ramon Vives, en l'edició de Rubaiat a cura de Pau Sarradell; Res Pública (2001)). A més, m'ho he imaginat envoltat de la música de Charlie Parker (per exemple, Relaxin' in Camarillo, Chasin' the bird, Street beat o Constellation, vaja, les que apareixen en qualsevol CD recopilatori baratet, com el que sent jo). Doncs anem-hi que com deien a la tele, he vingut a jugar…\nL’home solitari i el cambrer del Phillies compartien l’aïllament descarnat sota la llum de neó, però entre l’aparent quietud els somreien els ulls per la conversa. Deia el client:\n– “El temps perdut amb els savis / jo el retrobo a la taverna, / i faig oració amb els llavis / de la copa, quan vull fer-ne.” (CXXX)\n– Això està bé, cal poc més: “Un niu per aixopluc, un tros de pa, una flor / per a flairar; no ser ni massa fort ni feble; / no creure ni manar, no ser esclau ni senyor, / i no tenir jamai ni mestre ni deixeble.” (CV)\n– “Sóc poeta, això és, no sóc ni ric ni pobre; / sóc poeta, això és, no sóc dolent ni bo; / sóc poeta: si faig un vers, tot l’altre em sobra / i dono mon honra als gossos per fer-ne una cançó.” (XCII)\n– Bé, és una tria com una altra. Perquè “Un cop morts són iguals el ric i el pobre; / se pot perdre un tresor… com una agulla; / sols és ric verament el que bé obra / i es dóna… com la rosa que s’esfulla.” (XCVI)\nLlavors sonà la campaneta de la porta i hi entrà una parella de gest seriós. I s’esvaí la fluïdesa. Després dels “bona nit” de costum, demanaren café per als dos, i l’home seriós preguntà al cambrer:\n– L’autobús és puntual?\n– No sabria dir-li-ho, mai no he sabut quin horari fa, però cada nit s’hi atura i després continua. Això li ho puc ben assegurar.\nAmb la presència de la parella el silenci havia esdevingut espés, però el seu impossible hermetisme centrava l’atenció i amortia fins i tot la música del transistor. Ella se’l mirà i li digué:\n– No et demanaré si has de tornar, ja sembles prou pesarós. “Beu i ama, que la vida és un sojorn ben breu / i el buf del blau destí t’esmicolarà el vas. / Deus viure en l’alegria, abans de viure en Déu, / puix ni saps on t’envien ni pots saber gens on vas.” (XLVIII)\n– “A la vida m’han dut sens mon consentiment; / he obert els ulls amb estupefacció immensa, / i partiré, després de reposar un moment, / sens saber el fi de la vinguda i la partença.” (LX)\nL’home feu un darrer glop de café, i amb eixa inèrcia començà a alçar-se. Una lleu ganyota que apuntava un somrís serví per acomiadar-se de la dona, però algun profund neguit o fosca paüra no permeteren veure el somriure. Ella sí el somrigué comprensiva, mentre li tocà el dors de la mà. Però no es va aixecar, sols el resseguí amb la mirada fins que va eixir. El cambrer però, no es va limitar a respondre bona nit:\n– Senyor, escolte: “Una veu em digué: “Khayyam, no et faci por / el pecat que has comès: estima, frueix, beu; / del mal surt la clemència, i qui no ha estat mai reu / no capeix la dolcesa immensa del perdó”.” (XI) I bon viatge!\nEn tornar a tancar-se la porta del local, el solitari no permeté que campara el silenci, i saludant amb els ulls la nova companya, començà a discutir amb el cambrer:\n– “Diuen que hi ha un infern! S’enganyen o menteixen, / que si hi hagués Infern pels que amen i frueixen / i els que beuen bon vi, el cel fóra demà / més buit i llis que no la palma de la mà.” (XII)\n– Així ho pense jo també –intervingué ella. “Entrega’t al plaer, mortal, sense recels: / el món és un no-res i és un no-res la vida, / i un no-res eixa volta composta de nou cels. / Amar i beure és veritat: i tot l’altre mentida.” (XLIX)\n– “Beure i fruir és ma vida. Tan lluny de l’heretgia / com de la religió, tranquil buido el meu got. / En casar-me amb la vida vaig dir: “Què em dus per dot”, / i ella digué: “Mon dot és la teva alegria”.” (XLIV)\nDe nou se sentia ben nítida la música, potser ja no era The Bird, més aviat les versions valencianes que canta Eva Dénia al disc Adéu tristesa: Al voltant de mitjanit (‘Round midnight) o millor És tot (That’s all). I mentre ens allunyem de l’escena i els personatges queden de nou fixats a la imatge, una veu ens recorda: “Aquest món, fet de llum de sol i de tenebres, / és eternal cacera del caçador infinit, / i els jorns passen furients com corredores llebres / empaitades sens treva pels gossos de la nit.” (XCI)\nTotes les històries sobre aquest quadre (d'aquesta iniciativa) estan recollides ací: http://relatsconjunts.blogspot.com\n3 comentaris a l'entrada: El quadre de Hooper (i O. Khayyam)\n23 novembre 2006 a les 20:50\nMoltes gràcies per un post tant formós!\n23 novembre 2006 a les 21:24\nMolt bo aquest relat. És impressionant el que ens pot suggerir aquest quadre.\n23 novembre 2006 a les 21:32\nPer cert, s’estan agrupant els relats en aquest bloc: relatsconjunt.blogspost.com . Hi ha totes les propostes de la gent.


R RE 1 Col·laborador/a 75 Visites Bústia de suggeriments\nRenard, Arnau (s XIII — XIV) HIST Cavaller català, de la vila de Castellterçol (Vallès Oriental), bisbat de Vic, germà del també cavaller Berenguer Renard i, per això, successor a la mort d'aquest darrer (c 1261) en els seus pretesos drets feudals sobre tres quartes parts de l'illa de Formentera.\nConsiderant que Guillem de Montgrí havia privat injustament del feu el seu germà, mogué un plet a la cúria de Vic per tal de recuperar-lo. Pere de Pausa, degà de la canònica i jutge, donà la raó al cavaller i obligà el sagristà de Girona a restituir la terra, els béns que li pertanyien i els fruits que s'hi havien produït durant els disset anys anteriors a la promulgació de la sentència (valorats en 1.700 besants).\nMontgrí apel·là al papa, aleshores Gregori X, i aconseguí una segona vista l'any 1272, celebrada entre el mes d'octubre d'aquell any i el juny de 1273 a Girona davant del jutge escollit per al cas, fra Arnau, abat del monestir benedictí de Banyoles. Les actes del procés, conservades a l'Arxiu Diocesà de Girona, revelen que Arnau Renard aleshores es tenia per pobre, fins al punt de no poder fer front a les despeses processals. Tot i això pogué defendre's de les acusacions de Guillem de Montgrí mitjançant l'advocat Ramon de Codil i el procurador Bernat des Clapers.\nLa sobtada mort del sagristà, esdevenguda el 21 de juny de 1273, aturà la marxa de la causa i deixà el problema legal suspès en l'aire. Per això, el vell Arnau Renard no arribà mai a recuperar les terres. Foren els seus hereus, Berenguer de Castellterçol i Ramon de Vilella, els que, després de reclamar davant l'arquebisbe i el Capítol de Tarragona, successors de Montgrí en la senyoria, aconseguiren la renovació de la infeudació el 1298. [FTP]


Apartament, Comprar | Espanya, Costa Brava, Empuriabrava\nAprox. 201,384 USD\nSuperfície total 768,01 sqft\nAquest edifici està situat en una de les àrees residencials d'Empuriabrava i està a només uns metres de la platja. L'apartament es troba a la 1era planta amb un ascensor. Pagant una petita quota pot utilitzar també la piscina de la comunitat. Extres: aire condicionat fred / calor, cuina completament equipada (forn, microones, rentavaixelles, nevera-congelador), rentadora, persianes elèctriques en saló, terrassa de 9m² etc. Vingui a visitar-los! La construcció acaba en 2021.


Divendres passat vam poder celebrar amb tots/es vosaltres la festa de la castanyada. Va ser un dia molt divertit, al matí vam ballar, cantar, explicar històries de tardor... i a la tarda vam poder gaudiu d'una castanyera molt canyera que ens va explicar un conte i molts relats més. Gràcies Alba per tot i per fer-ho tant fàcil. Compartim el que tu dius sempre: "Naltros som de la faràndula!" i quanta raó tens!\nDesprés vam poder gaudir d'una estona de joc tranquil i relaxat al jardí. Gràcies a casdascun/a de vosaltres, famílies, perquè sense vosaltres res seria el mateix.


Seleccioneu el nivell de seguretat de macros entre una de les quatre opcions. Les opcions varien segons el nivell de seguretat. Les macros permeses en un nivell de seguretat més alt també es permetran en nivells inferiors.\nNomés es permetrà executar les macros d'ubicacions de fitxer fiables. Totes les altres macros s'inhabilitaran, estiguen o no signades.\nPodeu definir les ubicacions de fitxer fiables a la pàgina Fonts fiables. Es permetrà executar qualsevol macro que es trobe en una ubicació de fitxer fiable.\nNomés es permetrà executar macros signades de fonts fiables. Les macros no signades s'inhabilitaran.\nPodeu definir les fonts fiables a la pàgina Fonts fiables. Només serà possible executar les macros signades d'una font fiable, i també qualsevol macro que es trobe en una ubicació de fitxer fiable.\nEs requerirà una confirmació abans d'executar macros de fonts desconegudes.\nPodeu definir les fonts fiables a la pàgina Fonts fiables. Serà possible executar les macros signades d'una font fiable, i també qualsevol macro que es trobe en una ubicació de fitxer fiable. La resta de macros requeriran la vostra confirmació.\nBaixa (no recomanat)\nTotes les macros s'executaran sense confirmació. Utilitzeu este paràmetre únicament si esteu segur que tots els documents que s'obriran són segurs.\nSi establiu que una macro s'inicie de manera automàtica, esta macro potencialment pot malmetre l'equip suprimint fitxers o canviar-ne el nom, per exemple. Este paràmetre no és recomanable si obriu documents d'altres autors.\nTitle is: Nivell de seguretat


El Govern repetirà l’edicte anul·lat per a docents des del punt impugnat - El Periòdic d'Andorra\nEl Govern repetirà l’edicte anul·lat per a docents des del punt impugnat\nL’Executiu no té més remei que executar la decisió del TC que treu la plaça a una vintena de mestres\nPublicat el Dissabte, 29 de desembre de 2018 | 04:15 h\nAlumnes fan una prova escrita. | Arxiu ANA\nEl Govern no té més remei que executar la sentència del Tribunal Constitucional, que anul·la el concurs públic del 2016 per consolidar una vintena de places de professors eventuals. Així ho van anunciar ahir des del Ministeri d’Educació al Sindicat d’Ensenyament Públic (SEP) després que els assessors jurídics del Govern analitzessin la sentència. Malgrat que la situació encara està en fase d’estudi, de moment tot apunta que no hi ha cap altra sortida que no sigui repetir l’edicte. La intenció de l’Executiu és reprendre el procés de selecció des del moment en què es va detectar la disfunció del concurs. De fer-se així, a la nova convocatòria s’hi podrien adherir uns 35 professors que, de nou, haurien de tenir les mateixes oportunitats per aconseguir una de la vintena de places fixes en joc. Segons va explicar el SEP, la idea del Govern és que les mateixes persones puguin aconseguir les places, ja que l’error del concurs és de forma i no de fons. Amb tot, els altres candidats tindran les mateixes possibilitats.\nUns 35 candidats tindran l’oportunitat de tornar-se a presentar al concurs per consolidar eventuals\nCal recordar que el professor que va començar el procés judicial i al qual la justícia li ha donat la raó també té un altre concurs impugnat que de moment ha estat admès a tràmit per la Batllia. En aquest cas, el docent considera que la prova psicotècnica no es va fer de forma adequada i impugna un concurs fet el 20 d’abril del 2018. Malgrat que es desconeix a quants professionals podria afectar aquesta nova denúncia, ja hi ha gairebé una desena de persones que s’han posat en contacte amb el SEP mostrant la seva preocupació. La situació crea molt de neguit i nerviosisme entre els docents que es poden veure afectats pel resultat judicial, especialment després de conèixer la sentència del TC sobre el primer concurs.\nResponsabilitats i indemnitzacions\nSigui com sigui, el sindicat té clar que cal depurar responsabilitats i que, com a mínim, tant el ministre d’Educació, Eric Jover, com la ministra de Funció Pública, Eva Descarrega, haurien «d’acceptar el mea culpa i donar explicacions». Més enllà d’això, el president del sindicat, David Garcia, va admetre que al final de legislatura és difícil que hi hagi més conseqüències. En tot cas, Garcia va reiterar la necessitat d’incloure representants sindicals en els processos de selecció tal com passa en altres països amb la finalitat «d’observar» i «detectar possibles errors». La proposta ha estat traslladada al Govern, que està estudiant la seva implementació.\nPel que fa a les accions que podrien emprendre els professors afectats, el SEP va explicar que segons els primers estudis dels advocats podrien sol·licitar una indemnització per perjudici moral que no ascendiria a una gran quantitat. No podrien, per contra, demanar una indemnització econòmica, entenent que durant aquests gairebé tres anys han cobrat el seu salari normalment. El que sembla que sí que perdrien els afectats són aquests gairebé tres anys d’antiguitat que no els computarien, per tant, per cobrar els triennis actuals.\nEn tot cas, a principis de gener el sindicat es reunirà amb els afectats i els advocats per acabar d’estudiar el cas i decidir les accions a emprendre. En cas que els docents estiguin d’acord en repetir l’edicte, va indicar Garcia, «farem tot el possible perquè es faci tan aviat com es pugui».


Lordsburg - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\n32° 20′ 49″ N, 108° 42′ 26″ O / 32.3469°N,108.7072°O / 32.3469; -108.7072\nHidalgo County (en)\nLordsburg és una població dels Estats Units a l'estat de Nou Mèxic. Segons el cens del 2000 tenia una població de 3.379 habitants.\nSegons el cens del 2000, Lordsburg tenia 3.379 habitants, 1.220 habitatges, i 854 famílies. La densitat de població era de 155,7 habitants per km².\nDels 1.220 habitatges en un 36,9% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 46,5% hi vivien parelles casades, en un 18,6% dones solteres, i en un 30% no eren unitats familiars. En el 27,3% dels habitatges hi vivien persones soles el 12,4% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,7 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,31.\nPer edats la població es repartia de la següent manera: un 31,9% tenia menys de 18 anys, un 8,5% entre 18 i 24, un 25,6% entre 25 i 44, un 18,9% de 45 a 60 i un 15% 65 anys o més.\nL'edat mediana era de 33 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 89,4 homes.\nLa renda mediana per habitatge era de 21.036$ i la renda mediana per família de 28.026$. Els homes tenien una renda mediana de 25.952$ mentre que les dones 18.177$. La renda per capita de la població era de 10.877$. Aproximadament el 28,6% de les famílies i el 32,7% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.\nDuncan (56 km)\nHurley (67 km)\nSilver City (63 km)\nVirden (47 km)\nA Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Lordsburg\n↑ 2,0 2,1 2,2 «Fact Sheet- Lordsburg». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.\n↑ «Geographic Comparison Table- Lordsburg». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Lordsburg&oldid=24266360»\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 25 jul 2020 a les 23:46.


Les meues receptes\nL´art de cuinar, amb estima.....\nHi ha una gran diferència, entre fer les coses perquè un està obligat a fer-les, i fer-les per plaer.\nAquesta manera de fer les coses, per plaer, marca la diferència en tot allò que fem en la nostra vida, siga la nostra feina, siga cuinar, siga passejar, siga el que siga.\nEs per aquest motiu que he decidit fer aquest blog, perquè tan sols vaig a penjar aquelles receptes que faig, per gust, per després saborejar, olorar, admirar o retornar a temps passats,que ja no tornaràn. Per això he decidit compartir-ho amb gent a la que li apasione la cuina, i gaudixca tant com jo o més, quan veu acabat un plat el.laborat per ell mateix/a que li ha quedat suculent o que l´ha transportat amb la seua olor,a aquell racò on seia quan era petit/a i es menjava aquell biscuit de taronja, només eixir de l´escola, que la seua mare havia preparat amb tant d´amor, i que ell/a el saborejava i no em trobava cap altre igual a aquell.\nEl menjar marca el caràcter, les costums, marca la història. Pense que en aquesta zona, la Marina, el nostres plats, conformen una manera de viure. Una tradició, que no hauria d´acabar-se. Hi han receptes que ja poca gent sap fer, i es una llàstima perquè durant molts anys, han estat entre les famílies, i les han unides.O ens han permès conèixer el nostre passat,les nostres arrels.\nAmb aquest blog, m´agradaria mantenir encesa aquella brasa de la llar, d´aquell poble de Senija, on es torràven els clafolls de ceba i les carxofes, on tots els membres de la família, al racò del foc, observàven i oloràven el sopar que estava fent-se, la llesca de pa cassolà damunt la planxa de ferro de la ximeneia perquè es torrara lentament, el raig d´oli d´oliva cassolà damunt el clafoll de la ceba, amb eixe olor tan pur, amb eixe color or, cristalí, tan natural i l´anxoveta damunt. La bota de ví encara de l´any passat damunt la taula i tots al voltant d´ella a sopar, a xerrar, amb les flames del foc a la vora, escalfant,il.luminant,acompanyant i escoltant......... dia rere l´altre.\nTrobe a faltar aquells temps en que, em sentava al raconet del foc amb la meua iaia Micaela i passava una llarga estona només mirant les flames. La meua iaia volia un foc ben gran, però la seua cunyada Micaela que era l' ama de casa posava només els tronquets justs per tal que el foc no\nI dia si, altre també brega pels brancamets del foc. Però al san demà, tot havia passat i allí estàven de nou les dos al racò del foc deixant passar el temps.\nQuins temps aquells, com la recorde a la meua iaia Micaela,tota endolada, sempre de negre riguròs, amb el seu figò i les seues queixes. Quins records, totes les nits abans de gitar-se, s´aseia a la vora del meu llit i ens feia resar uns refranys religiosos. Després ens donava una besadeta al meu germà Manolo i una altra a mi, i a dormir.\nMa mare quan fa algunes receptes sempre l`anomena. La iaia Micaela ho feia aixina.....a la mare li eixien més bones diu ma mare. Quasi sempre ix la iaia Micaela en les converses de receptes. Els bunyols, les coquetes amb pansa, el pa, els arrossets caldosets...\nPASTÍS DE CREILLA AMB ESPINACS, CEPS I FORMATGE D' OVELLA\nPASTÍS DE CREILLA AMB ESPINACS,CEPS I FORMATGE D'OVELLA\nCom que ara mon pare només fa que donar-me espinacs, que no para de collir-ne i estàn molt bons.Es un goig\npoder menjar verdures i fruites que saps d'on venen. Saps qui les sembra, quan les cull.I si damunt eixa persona\nes el teu pare, saps de segur, que allò que prepares,estarà "superb". Avuí he preparat aquest pastís que es\nfàcil de preparar i que està molt bo ja que la barreja dels espinacs, amb el pernil i els ceps i el formatge donen\nun gust molt bo a aquest plat.\n4 tallades de pernil salat\nEn primer lloc bullir els espinacs i reservar.\nTallem les creïlles estil panadera(com per a truita) i posem una paella al foc amb oli, quan estiga calent afegim\nles creïlles i un all talladet finet,posem sal i pebre al gust i ho deixem uns 10 minuts fins que estiguen\ndaurades i retirem del foc. Les partim en dos i untem una safata per a forn amb mantega i disposem una de\nles dos meitats de les creïlles.\nEn la mateixa paella en la que em fet les creïlles posem un raig d' oli i afegim la ceba talladeta ben fineta\ni l' all.\nUna vegada daurades posem els ceps hidratats i uns pinyonets i a continuació els espinacs ben escorreguts.\nRectifiquem de sal i els apartem del foc. A continuació els posem damunt de les creïlles.\nAra disposem les tallades de pernil dolç damunt dels espinacs.\nIncorporem les creïlles restants i a continuació batem els ous junt amb la llet, sal , pebre i nou moscà i ho\nafegim a la llauna. Posem el formatge ratllat i el pa ratllat.\nHo posem al forn que estarà ja calent, a 200 graus durant uns 15 minuts i ja ho tenim a punt per a menjar.\nARRÒS SEC DE PUTXERO\nEl putxero es un plat que es pot reaprofitar per fer-ne d' altres igual o encara més bons que el\nputxero. Jo intente fer-ne sempre mes del que necessite aixina després puc fer altres plats, com ara canelons, croquetes o aquest arrosset sec que esta per xuclar-se els dits.\nEn la propera recepta posaré el putxero amb pilotes. Avuí només aquesta senzilla i bona recepta.\n110 grams d' arròs per persona\nrestes de putxero\nEn una olla plana, posem l'oli d'oliva, quan estiga calent afegim l'àrros i el fem ben sofregit. Afegim els cigrons,cansalada, carn de vedella, carlota i les pilotetes menudes (jo en faig unes mes menudes i son les que utilitze per a fer aquest arròs).\nI a continuació afegim el caldo.\nJo pose el doble de caldo que d' arròs, i després afegeixc el safrà natural.\nQuan comença a bullir, tapem i baixem el foc al mínim durant 15 minuts. Apaguem el foc i el deixem uns minuts reposar.\nI ja el tenim a punt per a menjar.\nEl nostre terreny, al llarg de tot l´any ens dòna bona cosa de fruites que de vegades no donem colla per consumirles. En cada temporada tenim fruites molt bones que es llàstima permetre que es façen de mal bé. Una bona manera de utilitzarles quan sabem que no les anem a utilitzar es fer mermelada. Després la podrem utilitzar en moltes receptes de cuina, per acompanyar carns o per fer pastissos.\nLes taronges, maduixes, bresquilles, pomes, cebes, tomaca, totes elles son bones per fer la mermelada.\nCOCA FARÇIDA AMB TOMACA I TONYINA\n2 bases de pasta per a empanades\n1kg de tomaques madures\nEn primer lloc farem el mullador per a farçir la coca. En una paella posarem a calfar l´oli,i afegirem la ceba\ntallada a quadrats menuts, la carabasseta tallada igual i per últim la tomaca. Ho deixem sofregir i quan veiem que\nagafa color daurat afegim la tomaca, sal i un poc de sucre per equilibrar l'acidesa de la tomaca. Per últim afegim\nla tonyineta, i els ous durs tallaets menuts.\nA banda posem una base de coca en una llauna del forn sense llevar-li el paper que porta aixina no\nembrutem. Quan estiga gelat el mullador, el posem sobre la base de la coca, deixant les vores\nPintem amb ou les vores i posem damunt l´altra base de la coca. Amb ajuda d´un tenedor xafem les\nvores per tal que es queden ben apegades i no se´ns obriga en el forn.\nFem un forat enmig de la coca, per tal que no puge. Pintem amb ou .\nI la posem al forn que estarà precalentat 10 minuts a 200 graus. La deixarem uns 20 minuts, i llesta per a menjar, bon profit!\nCOCA D´ANXOVA I PINYONETS\nCOCA D' ANXOVA I PINYONETS\nLes coques son molt típiques en tota la Marina. En qualsevol forn que anem a comprar em podem\ncomprar de moltíssimes varietats. De mullador amb tonyina, de ceba amb embotit, d´anxova,\nLa veritat es que es un menjar que utilitzem per a moltes trobades, berenarets a la mar,\ncelebracions, ja que les podem transportar fàcilment i es un menjar que dòna per a molts.\nA mí personalment la que més m' agrada es la d' anxoveta amb oli d' oliva té un gust especial.\nLes coques em recorden quan arriben les festes a Senija, els dies que fan bous al carrer hi ha\nmolta costum de berenar coques, al carafal, o al balcò o a la barrera on siga. A mí els bous no\nm' agraden però l'ambient del bou sí, les cuadrilles de gent berenant junts, el poble ple de gent,\nels berenarets pels bars.....\nCom que tenia una llauna d' anxoves del cantàbric i un poc de llevat, avuí he fet una coca per\nsopar, açí vos deixe la recepta.\n1 got d'aigua calenteta\n1/4 pastilleta de llevat\nEn un bol posem l'aigua calenteta, l'oli,la sal i el llevat i el desfem. Anem afegint la farina poc a\npoc fins que veiem que ja no n'admet més. Deixem reposar la pasta un 20 minuts tapada amb un\ndrap de cuina.\nHa de pujar fins el doble.\nUna vegada la pasta bona la posem en una safata per a forn i la aplanem. Afegim les anxoves i els pinyonets i reguem amb l' oli de les anxoves.\nPosem al forn que ja estarà calent a 180 graus uns 15 minuts aproximadament.\nQuan està daurada la traguem i ja la tenim bona per a menjar. Bon profit!


En Miliu Mora als 16 anys va haver d’anar a fer la guerra al front de Madrid. El primer dia ja va veure la seva companyia delmada per una càrrega de cavalleria, encara que d’això ell no en volia parlar, el seu tema era l’esport. En Miliu va practicar la boxa però també el llançament de martell i aquest és també un dels meus records d’infantesa. Veure’l girar amb tota la potència del seu cos, dins de la gàbia de l’estadi del GEiEG a la Devesa, és una imatge inesborrable.\nAra en Miliu Mora ha mort, ha desaparegut d’entre nosaltres i al quiosc del carrer del Carme hi faltarà un client. Pels gironins que, com jo mateix, anem per la vida clavant i rebent llufes ens faltarà una part de la nostra ciutat, aquella que es basteix amb la suma de moltes voluntats, amb la força de molts anhels i amb el pes de tots els records. En Miliu Mora no ens acabarà mai d’explicar els seus, però a mi em quedarà clavada per sempre la llufa del seu record.


Què són els doctorats? - Doctorats (UPF)\nQuè són els doctorats?/\nEls doctorats a l'EEES\nL'objectiu dels estudis de doctorat és la formació avançada de l'estudiant en tècniques de recerca, que ha d'incloure l'elaboració i la presentació d'una tesi doctoral, consistent en un treball original de recerca. La Universitat Pompeu Fabra ofereix una sèrie de programes de doctorat els objectius concrets dels quals són: formar investigadors i preparar equips de recerca que puguin afrontar amb èxit el repte que suposen les noves ciències, tècniques i metodologies; impulsar la formació del professorat, i perfeccionar el desenvolupament professional, científic, tècnic i artístic dels titulats superiors.\nCada doctorat té establert un conjunt d'activitats formatives, algunes dedicades als estudiants de primer any i altres destinades a tots als doctorands del programa. Aquestes activitats quedaran recollides en el Document d'Activitats del Doctorand.\nEl termini per presentar la tesi doctoral és de tres cursos acadèmics des de l'admissió al doctorat, amb possibilitat d'una pròrroga d'un curs acadèmic.\nTutor/director de tesi\nUn cop admès al doctorat, la comissió acadèmica del doctorat assignarà un tutor a cada doctorand. El tutor serà un doctor amb experiència investigadora acreditada i vinculat al doctorat. En el termini màxim de sis mesos des de la primera matrícula, la comissió acadèmica del doctorat assignarà a cada doctorand un director de tesi que podrà ser coincident o no amb el tutor.


Insten a incloure el català o el basc al fòrum de la Conferència sobre el Futur d'Europa | exterior\nACN|2021-04-13T21:36:54+01:0014 abril 2021|Exterior\nL’eurodiputat Jordi Solé (ERC) al Parlament Europeu, a Brussel·les [Foto: ACN / Sílvia Junyent]\nUna trentena d’eurodiputats han demanat en una carta dirigida als líders de les institucions europees que la nova plataforma de participació ciutadana de la Unió Europea inclogui totes les llengües que, tot i no ser oficials a la UE, gaudeixin d’algun tipus d’estatus oficial als estats.\nA la carta, els eurodiputats celebren aquesta iniciativa de la Conferència sobre el Futur d’Europa, però, creuen que la plataforma que es llançarà el 19 d’abril hauria de ser “encara més multilingüe”, ja que només estarà disponible en els 24 idiomes oficials de la UE.\nL’eurodiputat Jordi Solé (ERC) ha dit que li sembla un “contrasentit” intentar incentivar la participació ciutadana amb aquesta eina digital i, alhora, “posar una barrera lingüística”.\nLa “diversitat real” de la UE\nEn declaracions a l’ACN, Solé ha defensat que si aquesta plataforma reflectís “la diversitat real” de la UE, legitimaria molt més i incentivaria la participació, però que d’entrada, la no inclusió de llengües com el català suposa “posar un fre a la participació en aquest debat”. Solé ha qualificat la no-inclusió de llengües no-oficials però en ús a la UE com una “discriminació lingüística inacceptable”.\nSolé ha explicat que la plataforma acceptarà que es pugui fer alguna aportació en català o qualsevol altre idioma no-oficial, però no es posarà a disposició dels usuaris en aquests idiomes. En aquest sentit, Solé insisteix a dir que traslladaran la petició als líders europeus i als grups parlamentaris perquè la plataforma també estigui disponible en la resta de llengües d’ús.