Un Toc de Rock: Un Toc de Rock 11-49\nEl nostre recorregut pels últims cent anys de la història del Rock ens porta avui i com és habitual, molta música i escoltarem a Un Toc de Rock a Aerolíneas Federales, Detectors, Alarma, Amistades Peligrosas, B-30, Asfalto, els alemanys Scorpions, el nord americà Boz Scagg, Álex y Cristina, Albert Pla, Ana Belén i un tema de l'últim disc de Robe Iniesta, el líder d'Extremoduro, en solitari. Junts emprendrem de nou aquest viatge als records que fem dues vegades per setmana, des de totes les emissores per les que surto a les ones o per internet, si et descarregues el programa del blog, el facebook de Montse o les webs d’aquelles emissores que us ho permeten. Ara toca obrir la barraqueta un altre vegada, sóc Mario Prades i us diré que sempre sou.\nAerolíneas Federales – No me beses en los labios 1986\nUn grup destacable dins de la movida madrilenya, encara que ells es van crear a Vigo, van ser Aerolínias Federales, amb tocs punks i reminiscències de new wave. Aquest tema, un dels més representatius de la seva carrera discogràfica i amb el que avui obrim Un Toc de Rock, es va publicar en single, però es va extreure del seu primer àlbum, un LP titulat genèricament "Aerolínias Federales", produït per Enrique Martínez i que es va editar al 1986 a través del segell DRO, venent 25.000 còpies, tot i que la discogràfica gairebé no va promocionar el disc. Aerolíneas Federales sorgeixen al desembre de 1981, com us deia a la ciutat de Vigo, a Galícia i van ser una idea de Miquel Costa, nascut l'1 de març de 1961 que militava paral·lelament a Siniestro Total, al costat de Federico Flechini àlies Frenchy i Silvino D. Carreras, conegut com Bollito Singerman. Inicialment treballen només amb guitarra, baix i caixa de ritme. L'any 1983 s'incorpora al grup el bateria Luis Santamarina que tocava amb Batallón Disciplinario i Flenchy passa a ser ja només el cantant. Aquell any guanyen el II Concurs de Rock de La Corunya i després se sumen al grup Coral Alonso i Rosa Costas com a coristes i deixen el punk original per encarar la seva música al pop. Frenchy abandona Aerolíneas Federales al no trobar-se a gust amb el nou estil i forma el grup as Termitas, va morir d'un infart, a Londres, el 2002. El grup es reestructura i Aerolíneas Federales són ja Miguel Costas, Silvino, Luis, Coral Alonso i Rosa Costas, començant la seva etapa més coneguda i popular. L’any 1989 Coral deixa la banda i és substituïda per Silvia García. La veritat és que en el grup havia sofert canvis en els seus components, Miguel els va deixar per seguir amb Siniestro Total i per Aerolíneas Federales van passar uns quants músics, entre ells Pablo Novoa, Pedro Díaz, Miguel Rodríguez, Raúl Quintillán, Paco Dicenta i altres. En total Aerolíneas Federales gravarien sis àlbums i es van separar a mitjans dels anys 90, encara que en el 2012 el segell Elefant Records editaria “Hasta el final... i más allá Demos 1983-1993" i el van presentar a Madrid, Vigo i Santiago, a més de participar en diversos festivals, de fet el grup va tornar a reunir-se al 2011, però encara que van anunciar un nou treball discogràfic amb temes nous que s'havia de publicar a l'any 2014, no va ser fins el 2015 que van treure "@AAFF#715", amb vuit cançons i que es va editar en format vinil i CD.\nÄlex y Cristina – ¡Chas! y aparezco a tu lado 1987\nUs porto ara a Alejandro de la Nuez Magarzo, un home nascut a Madrid el 9 de setembre de 1962 i que va ser component del mític grup Zombies, una de les bandes emblemàtiques de la movida madrilenya, en la seva carrera destaca el tema "Groenlàndia". Més tard Álex s'incorporaria a Tequila substituint a Felipe Lipe i posteriorment va formar duet amb Christina Rosenvinge dient-se Álex & Christina, els portava un representant de Valencià, crec recordà que era Vicente Mañó. Es clar que la cosa entre ells dos va acabar com el Rosari de l'Aurora ja que pel que sembla, la nena era inaguantable i va suposar tot un trauma per a Álex que finalment es va recuperar i va llançar-se en solitari, al igual que Cristina (Madrid, 29 de maig de 1964) que va gravar amb Los Subterráneos i sola. L'origen de Álex y Cristina hem de buscar-ho l’any 1984 i en el grup Magia Blanca, on militaven Cristina i Toti Arboles, Álex havia col·laborat amb ells composant cançons, entre elles "Cambio". La banda no va funcionar i es va desfer, Toti va anar-s’en a La Frontera i llavors va sorgir Álex y Cristina que van debutar l'any 1987 amb el single "Mil Cambios de Color". Aquesta cançó que compartim ara, és una de les més rellevants en la carrera del duet i es va incloure en el primer LP publicat també a l'any 1987. L'èxit obtingut amb aquest tema va fer que se'ls seleccionés per participar en l'edició de 1988 del Festival de la OTI, amb la cançó "Dulce maldición". És clar que el seu estil pot ser massa modern i desenfadat per l’época, va fer que en molts mitjans de comunicació d'Amèrica Llatina se'ls critiqués i molt. Encara publicarien un altre àlbum i finalment la cosa, com us deia, va acabar molt malament entre ells i es van separar. Posteriorment Álex mantindria una relació sentimental amb Martina Klein que tampoc va acabar bé.\nDes de l’àlbum “La última tentación” que Amistades Peligrosas va publicar l'any 1993, produït per Luis Carlos Esteban, us porto aquest tema que escoltarem avui. Amistades Peligrosas van ser un dels grups més importants del pop espanyol dels 90, creat l'any 1990 per el gallec Alberto Comesaña que havia liderat Semen Up i Cristina del Valle que havia tret un parell de discos en solitari, llavors tots dos eren parella sentimental. Amistades Peligrosas van arribar a vendre més d'un milió i mig de discos al llarg de la seva carrera. El 30 de juny del 2012 i en la Festa de l'orgull Gay, Amistades Peligrosas van tornar als escenaris i van presentar un nou disc “El arte de amar”, però amb Manu Garzón, substituint a Alberto Comesaña, al costat de Cristina del Valle. Aquest tema que escoltem ara va ser un dels més importants en la carrera del duet original que es va desfer per primera vegada l'any 1998, encara que més tard van tornar, al 2003, amb un nou disc que es va titular "La larga espera", però tot i que va arribar a ser Disc d'Or, no va afermar la unió de la parella que havia acabat com el Rosari de l'Aurora. La veritat és que aquesta tornada no va tenir continuïtat i Alberto, l’any 2007 va tornar substituint a Cristina per Yolanda Yone i anomenant-se Nuevas Amistades. Aquest canvi tan complet que s'ha produït en el grup no acabo d'entendre'l, però ells sabran com han arreglat els seus pactes. La veritat és que el registre del nom el té Cristina del Valle. Alberto Comesaña García va néixer a Vigo l'1 d'agost de 1961. L’any 1984 Alberto va entrar a formar part de Semen Up, amb els que va estar cinc anys fins al 1990 i van gravar sis discos, després va crear Amistades Peligrosas. Cristina del Valle va néixer a Oviedo l'1 d'agost de 1960. Quan es va llançar en solitari després de la dissolució d'Amistades Peligrosas va publicar l'àlbum “El Dios de las pequeñas cosas”, era l’any 1999. Ara no sabria dir-vos si están un altre vegada a la carretera els Amistades Peligrosas o no\nTornarem ara cap a Catalunya i escoltarem una bona banda surgida també en els anys vuitanta. En una línia entre rock i new wave, Detectors van ser un dels grups importants dins del rock en català dels seus principis. Amb la cantant Magda (a la foto feta per Mario Prades) al capdavant van gravar uns quans discos i van realitzar moltes actuacions per Catalunya. Ells van ser un dels grups que van participar en la gira "Música Viva" on van intervenir grups com Duble Buble, N'Gai N'Gai, La Madam, Bocanegra, Octubre, Dioni Oliver i Melodrama, TR, Grec i uns quants més i que va subvencionar la Generalitat de Catalunya per difondre el rock en català i que a Tarragona recalava al Quik Sala Platea que després es convirtiría en Va com Va i ara ja no existeix. Detectors van ser uns dels pioners de l’estil, pertanyien a la generació precursora de Sau, Sopa de Cabra, Sangtraït, Els Pets i Lax'n'Busto. Detectors eren Joan Calduch (guitarra i veus), Magda Cruellas (cantant), Xavier Homet (baix), Josep Pons (bateria) i Nando Cortés (teclats) i eren de Molins de Rei. El seu manager, un bon amic, era Albert Reguant que anys més tard dirigiria i presentaria el programa “Hidrogen” de new age i música contemporània al Canal 33. El compositor dels temes del grup solia ser Joan Calduch. A la Festa Major de Barcelona de l’any 1987 van tocar a la recta de l'estadi de Montjuïc, un lloc emblemàtic, com a teloners dels Blow Monkeys i davant d'unes 30.000 persones. Al llarg de la seva carrera van treballar amb bons productor com Joan Bibiloni i Santi Picó. Van tindre problemes amb la discogràfica i a nivell de concerts quan el rock en català va començar a estar monopolitzat i ells no val vulgue trencar las relacions amb el seu manager i amic Albert Reguant. Alló va ser una lliçó de qualitat humana, però també la fi del grup. Els Detectors van pendre la decisió de disoldre's a la tardor de l’any 1993. En total van deixar gravats quatre LP’s i uns quans singles. Jo els vaig coneixer arran d’un concert que van fer a la Torre Vella de Salou, crec que va ser allà per l’any 1984, treballava llavors a Ràdio Cambrils i vem fer una bona amistat.\nAlarma!!! – Frío 1986\nQuan es va desfer el grup Cucharada, Manolo Tena, un históric de la música a Madrid i que va morir el quatre d'abril del 2016, va crear una de les millors bandes de rock dels 80 al pais, encara que d'efímera vida, us estic parlant d'Alarma!!!. A mi de la seva època en Cucharada sempre em va cridar l'atenció el títol de l'únic LP que van gravar, "El limpiabotas que quería ser torero", em resulta molt simpàtic. Alarma!!! eren Manolo Tena (veu i baix), José Manuel Díaz (bateria) i Jaime Asúa (guitarra) i la discogràfica va pretendre vendre la moto de que eren els Police espanyols, només perquè tenien formació de trio, ja que la veritat és que Alarma!!! eren una bona banda de rock, ni més ni menys. Van funcionar de 1983 fins l’any 1986 o aquest tema que escoltem ara a Un Toc de Rock es trobava en el seu segon i últim disc titulat "El lado oscuro" i en el què van destacar els temes "Marilyn" i aquest que sona ara que també es va editar en format maxi single, i que posteriorment seria versionat per Los Secretos, Barricada i Aurora Beltrán. Manolo Tena va néixer a Madrid el 21 de desembre de 1951 i quan Alarma!!! es va desfer es va llançar ja en solitari, mentre els seus companys es convertirien en músics de sessió. Aquest tema es va publicar en versió single i maxi-single. Manolo Tena a l’any 1988 es va llançar en solitari i amb una interessant trajectòria. L’àlbum "Sangre española" que va ser el seu segon disc i es va gravar als Estats Units l'any 1992, es posiblement el seu millor treball. El disc va tenir molt èxit i va vendre més de mig milió de còpies.\nB-30 – Bons temps 1994\nDurant els anys 80 el rock català que havia començat a finals dels seixanta entremesclat amb l'Ona Laietana va anar prenent cos i es va convertir en un moviment gràcies a grups com Coses, Detectors, Dioni Oliver i Melodrama, TR, Double Buble, Octubre, N'Gai N'Gai, Bocanegra i algun altre. Amb l'arribada de Sau i Sopa de Cabra va prendre carta d'identitat i van sorgir altres bones bandes capaces de fer bon rock en la nostra llengua. Entre aquesta nova fornada hem de destacar a B-30. Aquest tema que escoltarem ara a Un Toc de Rock, es va publicar en single i es va extreure del seu quart LP "L'Acustic" que es va gravar durant una gira acústica que el grup va realitzar l’any 1993 i va publicar el segell PSM Records. En aquella època el seu mànager era un conegut meu que sempre em va cridar l'atenció ja que la seva empresa es deia Porc Produccions, es trobava al carrer Perill de Barcelona, al número 13 i ell es deia Serapi Soler. Tornant a B-30, es diu que es van crear l’any 1981, si bé jo no els vaig descubrir fins finals de la década i eren els germans Jordi i Daniel Pueyo al costat de Pepe Fuster, Luigi Carpintieri i Francesc Macià. Aquest és el seu últim disc, encara que crec que van gravar un en anglès que es titulava "For Fans Only", però em sembla que no va arribar a publicar-se mai.\nAsfalto – Días de escuela 1978 / 1987\nEn els anys setenta a Madrid sorgeixen grups molt urbans com Asfalto que aconsegueixen que de nou es venguin discos cantats en castellà ja que l'anglès estava dominant. Asfalto van ser al costat dels Burning, les millors bandes del rock espanyol dels 70 i els 80. Eran madrilenys, inicialment es van fer dir Los Tickets i cantaven en anglès. Enfrontaments amb la seva casa de discos els van obligar a canviar i van passar a anomenar-se Asfalto signant contratte amb Chapa Discos. La millor formació d'Asfalto va ser la integrada per Lele Laina, José Luis Jiménez, Julio Castejón i Enrique Cajide, però pel grup van passar bons músics, com el recordat bateria Teddy Barrios que ja va morir, Jorge García Banegas, Miguel Oñate, Richie i tants d'altres. L'any 1978 Asfalto debuten amb el nou segell que ells estrenen, Chapa Discos, subsegell de Zafiro, amb un disc que portava el seu nom per títol "Asfalto". A més d'aquest tema, en l'àlbum es trobaven cançons avui clàssics com "Rocinante" i "Capitán Trueno". L'any 1987 van publicar "1972-1987... 15 años de música" que recollia els seus temes més populars gravats de nou amb els moderns avenços de la tècnica i la que us he dit va ser la seva millor formació, reunits de nou per aquest enregistrament que inclou un tema inèdit de la seva primera època, "El teatro de la vida". D’aquest disc us he tret la versió del "Días de escuela" que sona ara a Un Toc de Rock. L’any 2009 Asfalto, amb només Julio Castejón dels antics membres, va gravar el primer en directe de la seva història, el doble “Al fin vivos”. Per cert, jo era el delegat de ventes i promoció a Catalunya del segell Snif Records, propietat dels Asfalto quan aquest disc del que us he tret la cançó que sona ara, va veure la llum. La cançó dels Asfalto ens parla de la vida a una escola municipal dels anys seixanta i la veritat es que posiblement sigui la que millor reflecteix aquells moments a les escoles del pais. Us explicaré una curiositat. Quan treballaven en la composició d'aquesta cançó, la seva idea era parlar sobra la història d'un transvestit, però no s'en sortien amb la lletra i van realitzar un recés per fumar un cigar i h prendre un cafè, per tal de centrar-se. Van començar a recordar els seus dies a l'escola, els seus professors i la duresa de l'època i sense adonar-s’en va sorgir la lletra de "Dies d'escola". Per cert, fa poques setmanes han tret un disc nou que es titula “Cronicas De Un Tiempo Raro”, en propers programes escoltarem alguna peça d’ell.\nRobe – Del tiempo perdido 2016\nDes de l'últim treball discogràfic de Robe Iniesta, el que va ser líder del grup Extremoduro i que s'ha titulat “Destrozares. Canciones para el Final de los Tiempos”, us he extret aquest tema que és el cinquè tall del CD, per escoltar a Un Toc de Rock. Aquest és el segon disc de Robe en solitari i acompanyant-ho en l'enregistrament trobem a Alber Fuentes, David Lerman, Loren González, Álvaro Rodríguez i Carlitos Pérez. El primer single del CD ha estat “Por encima del bien y del mal”, però jo us he seleccionat aquesta cançó que m'ha agradat des del primer moment que la vaig escoltar. Robe Iniesta va ser el fundador, cantant, guitarra i líder de Extremoduro, el seu nom complet és Roberto Iniesta Ojea i va néixer a Plasencia el 16 de maig de l'any 1962 i a més de músic i compositor, també és novel·lista. Va fundar al 1987 Extremoduro, una de les millors bandes de rock dur espanyoles. Pretenien gravar un disc, però les discogràfiques no creien en ells i van decidir autofinançar-se una maqueta, clar que no tenien ni un duro, per tant van vendre paperetes a tot el que volgués contribuir, a mil pessetes cadascuna d'elles que valdrien per una còpia de la maqueta quan aquesta fos gravada i editada. Curiosament van vendre 250 d'aquests bitllets, el que els va permetre ficar-se en els estudis Duplimatic al gener del 1989 i van realitzar un tiratge de mil còpies d'aquesta maqueta titulada “Rock transgresivo”, la qual va ser distribuïda només per Extremadura, però que els va servir de carta de presentació i van signar amb Avispa Music, el segell propietat de Luis Mendo i Bernardo Fuster, per tres anys, encara que la cosa va acabar traumàticament molt abans i després de passar per un altre segell independent són fitxats finalment per DRO, filial de la multinacional Warner Music, on comença veritablement la seva carrera. Al començament del 1993, Roberto es trasllada a Barcelona i crea un grup paral·lel anomenat Q3, encara que després substitueix als músics de Extemoduro per ells, d'aquella època es diu dins del si del grup “La era del caos” pel descontrol i les contínues improvisacions en els seus concerts. Finalment la cosa s'estabilitza i entren nous músics. El triomf per Extremoduro va arribar l'any 1996 quan es publica l'àlbum "Agila". Cal destacar que Extremoduro es van estabilitzar realment quan en el grup va entrar el guitarrista i productor Iñaki "Uoho" Antón que venia de Platero y Tu. Les inquietuds musicals de Robe el porten a unir-se a Fito Cabrales, en aquella època també amb Platero y Tu i decideixen crear un supergrup al que anomenen Extrechinato y Tu i graven un àlbum com tribut a la poesia de Manolo Chinato, qui també participa en la gravació. Després de cinc anys de treball, l'àlbum “Poesía básica” es va editar el 27 d'abril del 2001. En total Robe Iniesta ha publicat 14 discos com Extremoduro. Al setembre de 2014, li és atorgada pel govern de la seva comunitat la Medalla d'Extremadura. El músic va assegurat, quan es va editar el seu primer disc en solitaril’any 2015 que no afectaria al grup que seguiran treballant sota el nom d'Extremoduro, però no han tret cap disc més i no si si fan concerts, crec que no.\nScorpions – Vientos del cambio 1990\nUn gran tema de la historia del rock que us vaig prometre escoltarien en la seva versió en castellà, us el porto ara a Un Toc de Rock, és el "Wind of Change" dels Scorpions, una de les millors bandes de hard rock, alemanys i aquesta una de les seves millors balades. La cançó ens parla de la Perestroika i el canvi polític a Rússia, arrel de la caiguda del Mur de Berlin, ara que l'escoltem en castellà podem adonar-nos de la qualitat del missatge que té i que ens parla de la amistat i de que tots, estiguem al costat que estiguem del mur, som realment iguals amb els mateixos desitjos i idèntics somnis de llibertat, tots som germans. Scorpions va ser fundat l’any 1965 pel guitarrista Rudolf Schenker i el bateria Wolfgang Dziony. En els seus inicis, Rudolf era també el cantant del grup fins que per cap d'any de 1970, el germà petit de Rudolf i també guitarrista, Michael Schenker, al costat del ex cantant de Copernicus, Klaus Meine, s'uneixen a Scorpions. Des d'un principi Klaus i Rudolf, van decidir compondre en anglès i aquest ha estat un dels seus signes d'identitat. Aquest tema originalment i en la seva versió en anglès es va incloure al disc "Crazy World" que es va publicar el 6 de novembre de 1990 i el single amb la cançó, composada per Klaus Meine i que va vendre 14 milions de còpies, va sortir l'abril del 1991. Val a dir que Scorpions són la banda alemanya que més discos ha venut al llarg de l'historia. Per cert que les portades dels discos de Scorpions han estat censurades en molts països, un dels seus àlbums censurats més populars va ser "Virgin killer", per culpa de la portada. En aquest enregistrament que escoltem ara, Scorpions eren Klaus Meine (cantant) que en aquesta gravació també toca el whistling, al costat de Matthias Jabs (guitarres i cors), Rudolf Schenker (guitarres i cors), Francis Buchholz (baix i cors) i Herman Rarebell (bateria i percussió).\nAlbert Pla – El lado más bestia de la vida 2006\nEn aquest tema Albert Pla ens parla de transvestits, prostitutes, camells, drogoaddictes, macarres i altra gent "de mal viure" com ens deien les autoritats en aquells anys de dictadura i opressió que vam viure molts en la nostra joventut, quan hi havia una nefasta llei anomenada "Ley de vagos y maleantes" i l'empar d'aquesta llei els grisos i els de la Brigada Politico-Social, van realitzar veritables bestialitats. Parlem ara del interpret. Albert Pla va fer bandera de la seva aparent manca de sentit, sembla ser que no tenia l'àtic massa bé moblat. La veritat és que al principi tot va ser un posat del seu manager que es deia Pere Camps i jo el coneixia de quan ho va ser de Luis Eduardo Aute. Quan Albert Pla va treure el seu primer disc "Ho sento molt", l'any 1989, cantant en català, Pere m’el va portar a la redacció del Diari de Tarragona perquè el entrevistés, però davant de tanta tonteria i frases sense sentit, només encaminades a donar la impressió que li faltava un bull, va arribar un moment que vaig parar i els recordà que aquella entrevista era per al Diari, paper escrit, no ràdio i que posessin els peus a terra i es deixessin de bajanades que després jo havia d'escriure-ho, a partir d'aquí tot va ser com una seda. És clar que més tard va morir la companya d'Albert Pla en un accident i el succés el va afectar de tal manera que a partir d'aquest momento sembla ser que si li fallava l'oremus veritablement, si més no durant un temps. Recordo els seus concerts assegut en una butaca d'orelleres i vestit amb una mena de gel·laba que amb la seva impressió de sonat, van confeccionar una imatge d'Albert Pla distorsionada que ha quedat en el record de la gran majoria dels que encara se'n recorden d'ell. Es clar que quan parlem d'algú per a dir que està tronat Quina part hi ha de bogeria i quina d'excentricitat? Albert Pla i Álvarez va néixer a Sabadell, Barcelona, el 22 de setembre de 1966. Alterna els seus discos en castellà i català. Algunes de les seves cançons han creat polèmica, entre elles "Carta al Rey Melchor" a la qual li van canviar el títol original o "La deixo o no la deixo" en la que la seva nòvia pertany a una banda terrorista i ell no sap si delatarla o no. La lletra d'aquesta cançó que escoltem ara, composta per Lou Reed, en el seu moment i en la versió del seu autor, en angles, va colar i la censura la va deixar passar, tot i el seu contingut i que en l’época franquista no hagues degut “passar”. Albert Pla la va inclore al disc "Vida y milagros", el seu nové àlbum publicat l'any 2006, on van col·laborar Quimi Portet, Jorge Pardo, Tino Di Gerardo, Judith Farré, Diego Cortés i Carles Benavent.\nBoz Scaggs – Sierra 1994\nJo vaig descobrir aquest tema del cantant i guitarra nord-americà Boz Scaggs que ara sona a Un Toc de Rock, en un CD doble recopilatori de blues, publicat pel segell Universal i em va cridar l'atenció al adonar-me que la cançó estava interpretada en castellà. És l'únic tema que el guitarra i cantant nord-americà Boz Scaggs ha gravat en el nostre idioma i la veritat és que també tinc el LP on s'inclou la versió original en anglès, "Some changes" que es va editar el 5 d’abril de 1994, però tinc que reconeixer que jo em quedo amb la versió cantada en castellà i que te una gran lletra que podem entendre de principi a fi. Els músics en aquest enregistrament, a part de Boz Scarggs que canta i toca diversos instruments, són: Michael Omartian (multiinstrumentista), Fred Tackett (guitarres), Ricky Fataar (acordió, orgue, teclats, bateria i percussió), Austin De Lone, Barry Beckett i Kevin Bents als pianos, William "Smitty" Smith i Booker T. Jones (òrgan), al costat de James "Hutch" Hutchinson, Nathan East i Neil Stubenhaus (baix). Ara escoltem a Boz Scaggs, nascut a Canton, Ohio, el 8 de juny de 1944, va ser guitarra a la primera época de la Steve Miller Band i també va tocar amb el grup Toto, a més de tenir una brillant carrera en solitari. Us recordo que Un Toc de Rock el podeu escoltar des de totes aquelles emissores que emeten el programa, si ho feu des del vostre aparell de ràdio, però també us el podeu descarregar a les webs de moltes d’aquestes emissores, no totes, aixó es veritat, i també des de el blog o el facebook de Montse Aliaga i escoltar-lo quan us vingui de gust.\nEl cinema ha donat al pop bones veus femenines, moltes es troben reflectides amb lletres d'or a la Història de la Música, una d'elles és la cantant i actriu Ana Belén, amb la que avui acabarem Un Toc de Rock, una esplèndida dona que ha sabut envellir i els anys han estat molt generosos amb ella, sent avui dia una dona tan bella o més que en la seva joventut. Ana Belén i el seu marit Víctor Manuel formen part així mateix de la història de la transició a la democràcia. És curiós, però encara avui molts afirmen que "L'home del piano" és un tema d'Ana Belén o de Víctor Manuel i això és un greu error ja que va ser el gran hit en la carrera del pianista i cantant nord-americà Billy Joel que va ser l'autor. És clar que també va ser un gran èxit, aquí a Espanya i Sud-América, la versió que va realitzar Maria del Pilar Cuesta Acosta (Madrid, 27 de maig de 1951), a la que coneixem com Ana Belén i que va començar les relacions amb al seu marit Víctor Manuel en el rodatge de la pel·lícula "Morbo" de Gonzalo Suárez, l’any 1971 o pot ser era al 72, no ho tinc masa clar. Al cinema va debutar a "Zampo y yo" quan era una cria i ha sabut compaginar la seva carrera com a actriu amb la de cantant, en la què ha realitzat discos i gires conjuntes amb altres artistes com Serrat, Miguel Ríos, Sabina, el seu marit Víctor Manuel i molts altres. L’any 1980 Ana Belén va editar el disc “Con las manos llenas”, en el qual s'incloïen els temes "Què será" de Chico Buarque i "El hombre del piano" que escoltem ara a Un Toc de Rock, les dues adaptacions van ser realitzadas per Víctor Manuel i la veritat es que tenim que reconeixer que "El hombre del piano" es convertiria en una de les millors cançons de la carrera d’Ana Belén.\nLa frase d'avui per acabar el programa és de Steve Jobs, de nom complet Steven Paul Jobs (San Francisco, Califòrnia 24 de febrer de 1955 - Palo Alto, Califòrnia, 5 de octubre de 2011), cofundador i president executiu d'Apple Inc i màxim accionista individual de The Walt Disney Company que va manifestar.\n"L'única forma de fer un treball excel·lent\nés fent el que estimes”\nTanco per avui la barraqueta d’Un Toc de Rock, us deixaré en la bona companyía de les emissores per les que m’escolteu dues vegades cada setmana o bé per internet, si us el descarregueu des del blog, el facebook de Montse Aliaga o les webs de totes les emissores que ho permeten. Jo sóc Mario Prades, ens retronarem en el proper programa.\nPublicado por Mario Prades en 14:17\nEtiquetas: Aerolíneas Federales, Alarma, Albert Pla, Álex y Cristina, Amistades Peligrosas, Ana Belén, Asfalto, B-30, Boz Scaggs, Detectors, Robe Iniesta, Scorpions


La JSC surt al carrer aquest Primer de Maig contra la precarietat laboral | Joventut Socialista de Catalunya | Joventut Socialista de Catalunya\nLa JSC surt al carrer aquest Primer de Maig contra la precarietat laboral\nUn any més, la JSC ha participat a la manifestació de l'1 de Maig a les diferents capitals de província.\nAquest dilluns 1 de maig ha tingut lloc a les diferents capitals de província de Catalunya les respectives manifestacions del Dia del Treballador convocades pels sindicats majoritaris.\nUn any més, militants de la Joventut Socialista de Catalunya han participat a les diferents manifestacions en defensa del dret a un treball digne i contra la creixent precarització que molts i molts joves pateixen en l'àmbit laboral.\nEn motiu d'aquest Primer de Maig, des de la Joventut Socialista de Catalunya s'ha publicat el següent manifest:\nArriba un altre 1 de Maig, i la Joventut Socialista de Catalunya volem continuar reivindicant la precarització laboral, falta d’oportunitats i atur que patim miler i milers de joves al nostre país.\nLa JSC considerem que tant el Govern d’Espanya com el Govern de la Generalitat apliquen unes polítiques errònies i insuficients, que no aconsegueixen millorar la situació dels treballadors i les treballadores.\nL’economia espanyola ha crescut durant dos anys consecutius, segons ens indica l’augment del PIB. Ara bé, per molta recuperació que ens venguin els governs, els suposats beneficis d’aquest creixement de la economia no estan arribant a les persones que més ho necessiten.\nEns trobem davant una realitat en la que les condicions laborals no milloren, ans al contrari continuen empitjorant. A més, responent als anuncis reiterats i populistes del Ministeri d’Ocupació i Seguretat Social sobre la baixada de l’atur i l’increment de les afiliacions a la Seguretat Social, els i les joves socialistes no podem més que contestar que aquestes baixades, quan es produeixen, són una resposta a la precarització del mercat laboral, i no pas un resultat del creixement econòmic. Avui a Catalunya i a Espanya els llocs de treball que es creen són de baixa qualitat perquè els sous són insuficients, hi ha alta temporalitat i els contractes tenen condicions laborals brossa; aquesta és la realitat que viuen cada dia milers de treballadors i treballadores. Així doncs encara que ens venguin creixement econòmic, l’única realitat és que augmenten la pobresa i la desigualtat social.\nCom a resposta davant aquesta situació, la JSC vol reiterar el seu posicionament favorable a la derogació de les reformes laborals de 2010 i 2012. Defensem la necessitat de crear un nou marc legal pel món del treball al nostre país, que doti de més protecció als treballadors i treballadores, que retorni el poder de la negociació col·lectiva, que es la millor eina que té la classe treballadora i els seus sindicats per negociar d’igual a igual amb la patronal, i s’impulsin plans d’ocupació que promoguin la contractació indefinida.\nEls nostres governants analitzen el mercat laboral des d’una òptica neoliberal i que no respon a la realitat. Fa molts anys que ocupar un lloc de treball no t’assegura uns ingressos que cobreixin les necessitats bàsiques de les persones i les seves famílies. Avui els nivells de desigualtat social continuen augmentant, i continua elevant-se el percentatge de població per sota del llindar del risc de pobresa. Segons dades de l’enquesta de Condicions de vida del 2016 la taxa de risc de pobresa va afectar al 22,3% de la població resident, un 0,2 superior a la dada registrada l’any anterior, unes dades que no podem permetre, ni tolerar, i que com ha socialistes és el nostre cavall de batalla als parlaments i institucions on governem.\nDavant d’aquesta realitat, la JSC demanem pujar el salari mínim interprofessional fins que representi un 60% del salari mitjà (1.200€ aproximadament), un salari que garantiria als treballadors i treballadores un desenvolupament vital equiparable a l’europeu. No defallirem en les nostres demandes als responsables polítics per a que treballin per avançar cap a un salari mínim europeu. Volem sous dignes per viure dignament.\nSom conscients que queda molt lluny la consecució d’un marc legal del treball que garanteixi el dret al treball digne i de qualitat, però com a organització juvenil d’esquerres, continuarem lluitant per tal de que es reconegui el dret a treballar dignament i amb totes les garanties, buscant com hem fet sempre la completa emancipació de la classe treballadora, abolint les injustícies que avui ens encadenen en busca de una societat d’homes i dones lliures i iguals, que siguin amos del fruit del seu treball.\nLa Joventut Socialista de Catalunya es compromet a defensar on calgui la veu dels i les joves treballadores, i fer tots els possibles per tal de millorar la nostra situació a la societat.


Abidal, un comiat 'made in' Qatar Airways\n31/05/2013 - 16:31h\n“Abidal renovarà quan jugui un partit”. El jugador francès ha jugat més d’un partit després de superar el seu càncer, però ahir el Barça no va complir la seva paraula i el va acomiadar. Aquesta és la credibilitat de la junta actual del Barça. Així és difícil ser més que un club. El Barça va camí de convertir-se en un club més. L’estima d’un equip no s’aconsegueix guanyant només títols, ni fitxant els millors jugadors del món. Cal molt més: valors, respectar les promeses, donar la cara, explicar la veritat per dura que sigui...\nAquestes declaracions sobre la renovació d’Abidal les va fer ni més ni menys que el vicepresident esportiu del Barça, Josep Maria Bartomeu, fa només sis mesos. Va assegurar fins i tot que “el contracte de renovació està redactat i se signarà quan jugui un partit”. Ahir Sandro Rosell i Andoni Zubizarreta li obrien les portes perquè marxés, encara que les van deixar obertes perquè tornés quan volgués. Després de la traïció era el mínim que podien fer.\nGenerar problemes on no existeixen\nLa Junta actual del Barça té molts problemes de comunicació. Un d’ells és que té uns directius als quals agrada parlar massa i quan no toca. Les paraules de Bartomeu en són una clara mostra. Per altra banda, el Barça té un portaveu, Toni Freixa, que parla menys del que ho hauria de fer i, quan ho fa, sovint genera problemes on no hi són. El darrer va ser quan sense que ningú li fes una pregunta directa sobre el tema va dir: “Tito guanya totes les comparacions amb Guardiola, també a nivell personal”. Per altra banda, Sandro Rosell té greus problemes per comunicar: no resulta creïble, quan ha de donar la cara no acostuma a fer-ho, fa comentaris desafortunats, no mostra cap mena de lideratge...\nPerò el problema amb Abidal no és de comunicació, que també, sinó de valors. Abidal ha passat per una situació personal molt complicada. Ell mateix reconeix que no està en la mateixa forma física que abans de la malaltia, però que es troba en condicions de jugar i que ho vol seguir fent.\nEl Barça tenia dues solucions acceptables i una tercera molt dolenta. Casualment ha escollit la tercera. La primera opció era no haver generat falses esperances al jugador i haver estat sincers amb ell des del primer moment; la segona, haver-li ofert una renovació a la baixa perquè continués al club i representés els valors de superació que ha impulsat durant tot aquest difícil procés, i la tercera, enganyar-lo. És comprensible que el club entengui que el jugador no està al 100% per jugar, però ja que el Barça ha fet renovacions a jugadors que ja estaven en una clara decadència, hagués estat tan dramàtic i complicat oferir-li un any més a Abidal?\nBarça i Madrid, cada dia més semblants?\nDijous Rosell, tot i donar la cara, es va tornar a amagar. Davant la pregunta de perquè el Barça no renovava a Abidal li va passar la patata calenta a Zubizarreta. Un gest que diu molt poc a favor del president del Barça. Rosell parla del fitxatge de Neymar, però no s’atreveix a explicar perquè no renoven el jugador francés. Una actitud molt incoherent i poc valenta. Un president ha de ser-hi a les verdes i a les madures i no tirar pilotes fora com acostuma a fer, el sovint molt criticat a Catalunya, el màxim representant del Reial Madrid, Florentino Pérez.\nFa dos anys Abidal aixecava la quarta Champions del Barça amb Unicef al pit, ahir el Barça l’acomiadava i a la samarreta ja mana Qatar Airlines. Unicef té un paper secundari a l’esquena. Ah, i al Madrid el patrocina Fly Emirates. Són realment tan diferents Barça i Madrid o cada dia s’assemblen més?


Bombolles i estrelles (Xavier Roig)\nBombolles i estrelles\nXAVIER ROIG 31/12/2010 00:00\nAvui és l'apoteosi d'un període en què menjar i beure esdevenen importantíssims. La cuina, amb tot el que arrossega, és un fet cultural fruit de l'economia de l'entorn. Bon moment per fer alguna reflexió gastronòmica políticament incorrecta, però sense pretensions. Tocarem dos temes que desperten un xovinisme molt viu: el cava i els restaurants.\nJa deuen saber que la denominació d'origen cava no és exclusivament catalana, sinó espanyola. Es produeix cava als llocs més inesperats. Si l'illa de Perejil complís amb les condicions exigides pels senyors del cava -una mena de famiglia coordinada pel ministeri d'Agricultura-, també estaria autoritzada a produir cava. De bona fe, i tocat per la lògica de formació que provoca el patrioterisme, hi ha qui assegura que el cava és tan bo com el xampany francès. Violència conceptual pura. M'informa el propietari d'un celler que els dos grans productors de cava han pagat enguany el quilo de raïm del Penedès a 42 i 57 cèntims d'euro respectivament. Les altres caves, a 30 cèntims. Per contra, el quilo de raïm a la regió de Champagne s'ha pagat al voltant dels 4,80 euros -unes deu vegades més-. Més informació a: www.maisons-champagne.com. Enmig d'aquest panorama comparatiu desolador hi despunten alguns productors de cava, pocs, que per poder escollir qualitat paguen més del màxim de 57 cèntims marcat. Opten per la qualitat i s'esgargamellen per tal que no els associïn amb la imatge spanish cava .\nPerquè si vostès viuen als Estats Units també poden comprar una ampolla de cava hispanocatalà dels que s'anuncien llargament a la televisió. La podran adquirir per 4,57 euros (el mateix preu que aquí) a www.calvertwoodley.com. Comptant que els elements que conformen una ampolla de cava tenen un cost d'uns 0,6 euros, que cal fer tot el procés, emplenar-la, transportar-la als EUA i que, un cop allí, el distribuïdor s'ha de guanyar la vida, sembla evident que ningú cridarà "Visca Catalunya!" quan la destapi.\nLes coses són com són, i els claus no es poden fer entrar per la cabota. Catalunya ha optat per l'economia d'escanyapobres i producció xavacana. No és acceptable, doncs, apel·lar als pagesos perquè continuïn exercint el seu ofici. I més si tenim en compte que si un pagès o petit productor fa el gallet i planta cara als grans productors, algú important fa una trucadeta a la caixa d'estalvis corresponent i l'aixeta del crèdit i d'altres ajudes s'acaben de cop. En un moment determinat, el senyor Cambó i la seva gent van pensar que havien abolit el caciquisme. Ja ho veuen. Un consell: si volen cava no pretenguin obtenir alguna cosa bevible per 4,57 euros, però tampoc paguin més de 20 euros per una ampolla. Gastin-se'n 15 més i comprin-ne una de xampany.\nI ara parlem del menjar. Podríem dir, sense por a equivocar-nos gaire, que l'afirmació nacional catalana tendeix a ser edificada sobre unes bases que, abans, s'han dinamitat. És sorprenent, però és així. El fet té lloc en la llengua, la mitologia, les arrels. La restauració no n'és l'excepció. Seguint aquesta tònica, ens sentim orgullosos d'una restauració que prepara qualsevol cosa menys cuina del país. Impossible identificar un restaurant català mitjançant els menús. L'erosió de la personalitat ha estat colossal. El xovinisme barceloní s'ha vist excitat darrerament per publicacions anglosaxones -que, tot sigui dit de passada, i en termes generals, tenen el paladar ubicat en un indret que fa de mal dir-. I és així que la fatxenderia del país ha optat per projectar-se mitjançant el turisme.\nLa guia Michelin ens va prendre la mida fa temps perquè, entre altres coses, la publiquen a Madrid. Coneixen la conjuminació que es dóna a Catalunya: fatxenderia i facilitat per deixar-nos enlluernar per xarlatans de fira. És així que els editors de Michelin saben que repartir estrelles a dojo ens infla com paons. De la mateixa manera que Zapatero ha fet el ridícul a Europa, nosaltres, insensatament estimulats i amb una pedanteria totalment hispana, hem passat a creure que en qüestions de restauració, podem donar lliçons a França o a Itàlia. Som una moda i el temps posarà les coses al seu lloc. La guia vermella Michelin a Espanya serveix amb prou feines per conèixer el telèfon dels hotels. Una guia que premia restaurants desnaturalitzats on el servei de sala sembla un treball de fi de curs, mentre que menysté injustament professionals com els del Restaurant Hispània. No s'enganyin, la guia Michelin espanyola està feta amb la justa frivolitat que demana el públic català actual.\nÉs amb aquestes cabòries que aprofito per desitjar-los un bon Cap d'Any. I que el celebrin amb tanta xerinola i luxe com vulguin. Però amb humilitat gastronòmica i perspectiva històrica. Sense oblidar que tenim una de les millors cuines populars del món. I que si hem arribat on som és gràcies a molts segles de treball dut a terme als fogons de les llars. Cuines, sovint sense que elles ho sabessin, amb un gran sentit de país.\nLa Rambla, 30 anys després


Escola Bac de Roda - Balls moderns i gimnàstica rítmica - Estiu 2022\nEscola Bac de Roda - Escola esportiva de balls moderns i gimnàstica rítmica - Estiu 2022\nCodi activitat: 100329CAE12\nInfants de 6 a 14 anys (de 1r de primària a 2n d’E.S.O. cursat).\nProposta de casal esportiu específic de balls moderns i gimnàstica rítmica, enfocat a aprendre i millorar aspectes d’aquesta disciplina, adequats a l’edat i nivells dels i de les participants i mitjançant un ambient de treball i companyonia que els/les ajudi a desenvolupar les seves destreses físiques, per socialitzar-se i divertir-se i per adquirir uns hàbits de vida saludables.\nL’objectiu principal en funció de la disciplina són:\nBalls moderns: millorar el domini del propi cos i de l’expressió de sentiments i emocions a través del mateix, amb la música com a eina facilitadora del procés d’aprenentatge.\nGimnàstica rítmica: millorar el domini del propi cos mitjançant el coneixement del mateix, el desenvolupament de la lateralitat i la correcció de la postura.\nLes activitats giraran entorn del coneixement i la pràctica dels fonaments tècnics específics d’aquests dos esports, a través de:\nModalitats: Hip hop, Jazz, Funky, Electrodance, Zumba, etc.\nESCOLA BAC DE RODA. Carrer de Fluvià, 253, 08020, Barcelona.


El director de l’ACA veu “legítim” que els pobles del Baix Camp reclamin el minitransvasament d’aigua de l’Ebre – La Manyana\nEl director de l’ACA veu “legítim” que els pobles del Baix Camp reclamin el minitransvasament d’aigua de l’Ebre\nACN / Pla general del director de l'ACA, Lluís Ridao, amb el conseller Damià Calvet, durant una visita a les obres d'ampliació de la depuradora de Riudoms (Baix Camp). Imatge del 30 d'abril del 2021.\nL’estació depuradora d’aigües residuals de Riudoms, al límit de capacitat de tractament, duplicarà l’actual cabal de disseny i passarà dels 1.000 als 2.000 m3/dia. Disposarà de dues línies de tractament amb reducció de nutrients. D’aquesta manera, podrà servei a una població futura de 13.833 habitants equivalents. Les obres consisteixen, a grans trets, en la construcció d’un nou pretractament, un nou reactor biològic i la millora del biològic actual, dos decantadors i una línia de tractament de fangs. “La dotem de les últimes tecnologies”, ha dit Calvet. La maquinària ja treballa des de fa tres setmanes sobre el terreny en unes obres que duraran tretze mesos, amb previsió d’enllestir-les a finals de maig del 2022.\nNeix la marca transfronterera ‘Via de Riu’ per impulsar el potencial turístic als cursos del Ter, el Segre i el Têt\nEls cursos fluvials del Ter, el Segre i el Têt s'agermanen sota la marca 'Via de Riu' per impulsar el...\nEl nombre d’ocells aquàtics hivernants a Catalunya disminueix en 80.000 exemplars respecte el 2020\nEl nombre d'ocells aquàtics hivernants a Catalunya ha disminuit en 80.000 exemplars respecte el 2020. El darrer cens, elaborat pel...


Finestra oberta: #Votarepertu\nVotaré per tu. És la nova campanya de l'ANC. Una campanya que anima a dir per qui votaràs i m'ha semblat entendre que es referia a gent que ja no hi era.\nEn el meu cas podria dir que votaria per l'Estel. Una bona amiga que ens va deixar massa d'hora. Tan d'hora que tot això que estem vivint a dia d'avui li semblaria irreal, un somni, ja que els anhels de joventut, quan poca gent creia que decidir fos possible però ella també s'entossudia a creure en el somni, eren poc més que deliris de l'edat. També podria dir que votaria pel meu avi. Un republicà convençut, qui sap si més per la lluita social que per la lluita nacional, però que de totes totes, tindria clar que els pobles han de ser lliures, si cal, per cometre els errors que vulguin i decidir el seu futur. O potser pel meu pare, que durant anys veia aquell entossudiment independentista del seu fill com un eco del seu passat i que després d'anys de silencis, s'atreví a dir el que pensava i a la llarga mostrar-se revolucionari i inconformista. O qui sap si per en Pedrolo. Per aquell escriptor mai prou reconegut que tingué la grandesa i la gosadia de dir les coses pel seu nom en una època on era difícil ser sincer i deixant-se de circumloquis anomenar puta a la que n'era, polla sense tremolar-li el pols i alhora fer grans novel·les i boniques narracions. I així podria fer una llista llarga. Molt llarga, perquè molts anys de capteniment i submissió donen per a molts personatges dignes d'anomenar, però no ho faré. Els morts, tot i merèixer-s'ho, poc podran gaudir de l'èxit d'avui.\nTampoc diré que votaré per mi. Recurs fàcil. Perquè un ja comença a tenir aquella tranquil·litat i benestar que vol i malgrat que desitja deixar de ser independentista, ja sap que la lluita i la reivindicació seran una motxilla que haurà de portar durant molt de temps i ja hi està avesat. No senyor.\nVotaré pels meus fills. Pel de cinc i el de dos anys. Perquè puguin tenir una vida normal. Però no perquè cregui que si mai som independents tindrem un món ple de regalèssia i caramels, i ara. Segurament heretarem certs vicis del passat i res se'ls donarà de franc. Hauran d'estudiar i treballar, suar i esforçar-se, perseverar i esllomar-se, car res els serà regalat. Però seran lliures i si mai ho aconseguim, ja no els caldrà ser independentistes i Catalunya i el català serà una normalitat de la qual, possiblement, no hauran de fer el centre de la seva vida i aleshores, segurament, podran explotar tot el seu potencial en d'altres camps i aquelles bones persones que penso que són i desitjo que siguin, s'avocaran a d'altres camps. I lluitaran i batallaran per aconseguir un món més just, perquè un cop la justícia i la igualtat s'instal·li al país i sigui una normalitat, bategant als seus cors, dubto que puguin viure en el conformisme i el menyspreu que hem rebut nosaltres dels de l'Estat i lluitaran per altres causes igual o més justes.


Seminari d'Habilitats Professionales II (Sociologia) - Resultats de la cerca - Dipòsit Digital de Documents de la UAB\nPàgina inicial > Resultats de la cerca: Seminari d'Habilitats Professionales II (Sociologia)\n2 p, 84.9 KB Seminari d'Habilitats Professionales II (Sociologia)  / Vegué Gisbert, Elisenda ; Universitat Autònoma de Barcelona. Facultat de Ciències Polítiques i de Sociologia\n2 p, 566.8 KB Seminari d'Habilitats Professionales II (Sociologia)  / Universitat Autònoma de Barcelona. Facultat de Ciències Polítiques i de Sociologia\n2 p, 566.8 KB Seminari d'Habilitats Professionales II (Sociologia)  / Rebollo, Oscar ; Cardús i Ros, Salvador, 1954- (Universitat Autònoma de Barcelona. Departament de Sociologia) ; Universitat Autònoma de Barcelona. Facultat de Ciències Polítiques i de Sociologia\n5 p, 53.8 KB Seminari d'Habilitats Professionales II (Sociologia)  / Vegué, Elisenda ; Universitat Autònoma de Barcelona. Facultat de Ciències Polítiques i de Sociologia\n1 p, 82.8 KB Seminari d'Habilitats Professionales II (Sociologia)  / Vegué, Elisenda ; Universitat Autònoma de Barcelona. Facultat de Ciències Polítiques i de Sociologia


Salou estudia la implantació d’una Àrea de Promoció Econòmica Urbana (APEU) al centre del municipi — Ajuntament de Salou\nSalou estudia la implantació d’una Àrea de Promoció Econòmica Urbana (APEU) al centre del municipi\nSalou estudia la implantació d’una Àrea de Promoció Econòmica Urbana (APEU) al centre del municipi https://www.salou.cat/ca/noticies/salou-estudia-la-implantacio-d2019una-area-de-promocio-economica-urbana-apeu-al-centre-del-municipi https://www.salou.cat/ca/noticies/salou-estudia-la-implantacio-d2019una-area-de-promocio-economica-urbana-apeu-al-centre-del-municipi/@@download/image/3.JPG\nL'àrea de Dinamització Econòmica de l'Ajuntament i la junta directiva de l'Associació Shopping Salou Comerciants i Empresaris han mantingut una reunió de treball aquesta setmana, coordinada per la Cambra de Comerç de Tarragona\nL’Ajuntament de Salou, a través de l'àrea de Dinamització Econòmica, ha mantingut una reunió de treball, aquesta setmana, amb membres de la junta directiva de l’Associació Shopping Salou Comerciants i Empresaris, amb l'objectiu d'estudiar la implantació d’una Àrea de Promoció Econòmica Urbana (APEU) a la zona centre del municipi. Aquesta trobada ha estat coordinada per la Cambra de Comerç de Tarragona.\nUna APEU és una àrea geogràfica ben delimitada dins d’un municipi, on les activitats empresarials i l'Administració local es posen d’acord per promoure i dinamitzar la zona, a partir d’un pla d’acció, que s’ha d’adequar a les finalitats d’interès general. A Catalunya, les APEU estan regulades per la Llei 15/2020, del 22 de desembre, de les àrees de promoció econòmica urbana.\nL’alcalde de Salou, Pere Granados, ha explicat que Salou treballa amb la proposta de crear una APEU a l’àrea urbana del centre de Salou, amb l’objectiu d’augmentar la competitivitat comercial de la zona. “Es tracta d'una línia estratègica de l'actual equip de Govern, pel que fa a la transformació del comerç local i la seva adaptació al context de futur, impulsant una economia més sostenible, amb activitat durant tot l’any”, ha afegit. I ha posat de manifest la voluntat de l'Ajuntament de continuar treballant per implementar aquest model, atès que “és un model d’èxit en la història”, el qual “permetrà, en aquest cas, dinamitzar i millorar el teixit comercial de la zona centre del municipi”.\nEl regidor de Dinamització Econòmica, Hèctor Maiquez, ha mostrat la seva satisfacció de “comprovar la sintonia entre l’associació i l’Ajuntament, pel que fa a aquest projecte”; i, ha afegit que “estem molt esperançats en poder dur-lo a terme, sempre que sigui en benefici del sector comercial local, en aquest cas, el del centre de la nostra ciutat”.\nEl president de l'Associació Shopping Salou Comerciants i Empresaris, Juli Vilaplana, també ha expressat que “des de la associació valorem, molt positivament, la possibilitat de crear una APEU”. Així mateix, ha assenyalat que “cal trobar un projecte encisador, perquè tothom pugui entendre les grans oportunitats que ens donaria”; i, també, que “cal definir l'encaix de la nostra entitat dins aquest nou model”.


Les eleccions s'han de celebrar sí o sí - Notícies Política - Notícies Política - e-notícies\nPolítica · 18 de Gener de 2021. 16:20h.\nManuel Ibarz, exdiputat d'Unió: “el decret de l'ajornament pot ser delicte d'usurpació de funcions"\nL'exdiputat d'Unió Democràtica Manuel Ibarz ha considerat que el decret pel qual s'ajornen les eleccions previstes pel 14-F al Parlament pot ser "constitutiu d'un delicte d'usurpació de funcions" perquè el signant, Pere Aragonès, "té especialment exclosa la possibilitat d'exercir com a president”. Ibarz, que també va ser senador, ha recalcat en una entrevista a e-notícies que aquest delicte implica "penes de presó". "Les eleccions s'han de celebrar sí o sí”, ha sentenciat.\n"El decret segurament és constitutiu d'un delicte d'usurpació de funcions perquè el senyor vicepresident, no tan sols no és president, sinó que té especialment exclosa la possibilitat d'exercir de president, i amb aquest decret el que fa és assumir les funcions que no li toquen -les de president- per fer coses que no li corresponen. I això, al Codi Penal, està recollit en un delicte molt ben explicat" ha apuntat l'exsenador en l'entrevista. També ha destacat que el delicte d'usurpació de funcions implica "penes de presó".\n"He quedat tan escandalitzat que he arribat a pensar amb la possibilitat de penjar models de denúncia a la Junta Electoral i fiscalia perquè la gent denunciï i posar de manifest la il·legalitat del decret" ha apuntat.\nEl també exprofessor de la Universitat de Girona ha subratllat que quan el president del Parlament va constatar que no hi havia majoria per investir un nou president "es va entrar en un mecanisme que estableix l'Estatut que diu que s'han de celebrar les eleccions entre el dia 40 i 60" i que l'Estatut d'autonomia "no permet" cap altra possibilitat. "Estem en unes eleccions de caràcter imperatiu. S'han de celebrar sí o sí, i segons l'Estatut és entre els 40 i 60 dies de la convocatòria. L'Estatut no permet ajornar-les" ha recalcat.\nManuel Ibarz va ser diputat d'Unió Democràtica al Parlament de Catalunya i senador. Ha estat advocat, jutge de substitució, professor a la Universitat de Girona i delegat territorial del Departament de Comerç, Consum i Turisme de la Generalitat.


Inici - Página web de roigmir\nSom professionals amb més de 25 anys d'experiència en el camp de la Salut Mental i especialistes en el diagnòstic i tractament dels trastorns psicològics de la infància, adolescència i edat adulta, a més d'orientar en la solució de les problemàtiques familiars i de parella.\nTambé intentem ajudar a aquelles persones que estan passant per una conflictiva laboral prou important com per generar alteracions emocionals que pertorben la seva vida.\nLa nostra experiència ens ha permès aprendre molt sobre els problemes emocionals i/o psicològics i ens ha ensenyat com poder treballar amb els pacients segons els criteris del establiment d'un tractament adequat i individualitzat i de com tenir cura d'ells.\nAixò no ha hagués estat possible sense la confiança dipositada en nosaltres per totes les persones que, durant tots aquests anys, han vingut a la nostra consulta per poder ajudar-los i alleugerar el seu patiment emocional.\nEl nostre objectiu és l'adquisició del benestar emocional i la qualitat de vida en els nostres pacients.\nASSISTÈNCIA I TRACTAMENT\nMitjançant les dades facilitades realitzem una valoració diagnòstica i la proposta de tractament adequada a la problemàtica de cada persona o a les seves alteracions emocionals.\nEn base a aquest diagnòstic, es dissenyarà un pla de tractament ja que, encara que el diagnòstic de la problemàtica presentada pot ser la mateixa en moltes persones, el desenvolupament i la manifestació de la mateixa pot ser molt diferent en funció de la personalitat i de les circumstàncies de cada persona. Per tant, cada tractament requereix un disseny diferent en funció de la personalitat i circumstàncies personals.\nÀREES DE INTERVENCIÓ


EL COMERÇ D’OLOT AUGMENTA ELS CLIENTS D’ALTRES COMARQUES\nEL COMERÇ D’OLOT AUGMENTA ELS CLIENTS D’ALTRES COMARQUES Tot i que els ciutadans de la Garrotxa són els clients majoritaris, els habitants d’Osona, àrea metropolitana de Barcelona i el Ripollès han augmentat\nEl passat mes de juliol, l’Ajuntament d’Olot amb la col·laboració de l’Associació de Comerciants d’Olot (ACO) va fer arribar una enquesta als comerciants de la ciutat per tal de conèixer les seves necessitats, els seus objectius i inquietuds de cares al futur. Responent una enquesta on line es tractava de recollir i conèixer la seva opinió sobre el sector proposant accions de millora dins del projecte “Comerç Plus, una iniciativa que suma”.\nUn total de 159 comerços, majoritàriament del centre, han contestat el qüestionari. Representa un 35’3% dels 450 establiments als que es va fer arribar l’enquesta: 261 situats al centre i 189 als diferents barris d’Olot. Els resultats obtinguts permeten disposar de dades del sector i propostes de futur.\nSegons es desprèn de l’enquesta, un 34% dels comerços va obrir el negoci entre els anys 2011 i 2014 mentre que un 32% va aixecar la persiana entre els anys 1976 i 2000, un 18% està en actiu des d’abans de 1975 i un 16%, després de 2015.\nPel que fa al local que ocupen, el 24’3% dels comerços estan en espais de propietat, en el que 6 de cada 10 ha fet obres de reforma en els últims deu anys (un 37’6% va reformar les instal·lacions entre els anys 2006 i 2014 i un 23,4% en els últims dos anys).\nLa majoria dels comerciants que han respost l’enquesta (7 de cada 10) afirmen que tenen el negoci en un local de lloguer per al qual paguen de 300 a 1.000 euros al mes, de mitjana. L’espai dedicat a sala de venda és de, mitjana, de 20 a 69 m2 segons responen el 48’6% dels enquestats. Bona part dels botigueres expressen la necessitat de disposar d’espais més grans, tot i que també asseguren que els fa enrere l’elevat preu de lloguer que se’ls demana.\nEl perfil del client majoritari al comerç d’Olot\nEls veïns i veïnes de la Garrotxa són els clients principals dels comerços d’Olot. Hi compren habitualment i de forma planificada. En els últims dos anys, però, la compra de persones provinents d’Osona, Barcelona i Ripollès, que representa un 30% dels clients, ha augmentat en un 20% de mitjana.\nPel que fa al perfil del client més habitual del comerç d’Olot, té entre 46 i 63 anys, un 29%, seguit dels de 31 a 45 anys, amb un 27%. Un dels reptes que posa de relleu la mateixa enquesta és la necessitat de consolidar aquesta última franja d’edat i d’atraure als establiments de la ciutat el públic més jove.\nEl dissabte i el dilluns són el dia de més afluència comercial a Olot i el desembre el mes amb més compres. Els dies previs a Nadal són el moment amb més vendes seguit a molta distància de la resta de mesos de l’any. Per aquest motiu, els comerciants es fixen com a objectiu atraure més clients als mesos de febrer, març i octubre quan habitualment es ven menys, per tant, és en aquest període quan es detecta la necessitat d’impulsar campanyes de promoció.\nPer ampliar el públic potencial i consolidar els clients més joves, el comerç d’Olot ha creat nous canals de comunicació. Gairebé la meitat dels establiments tenen pàgina web (un 30% l’ha creat durant l’últim any) i un 72% són presents a les xarxes socials.\nA la presentació d’aquest matí, el president de l’Associació de Comerciants d’Olot, Jordi Rovira, ha remarcat que “tenim una bona oferta comercial en una ciutat que té la sort de disposar d’un eix comercial ben definit amb obres que l’han revitalitzat, com la Plaça Mercat, i la que segur que ho farà com el Firal”. El regidor de Promoció Econòmica, Estanis Vayreda, ha afegit que “l’enquesta subratlla l’augment de persones de fora de la comarca que vénen a Olot atretes pel comerç i també posa sobre la taula diferents reptes”. Segons Vayreda, “des de com arribar més a nous públics, especialment als més joves, continuar dinamitzant la ciutat i portant-hi a terme diferents accions de millora a partir de les propostes que els mateixos comerciants apunten a l’enquesta”.\nL’Ajuntament d’Olot ha presentat els resultats d’aquesta enquesta als comerciants amb els que iniciarà un seguit de reunions per analitzar les dades amb detall i treballar en les propostes de futur. De les accions de millora proposades al qüestionari, n’hi havia sobre l’espai urbà, en concret sobre la il·luminació i la seguretat, l’impuls de projectes que ajudin a dinamitzar el centre de la ciutat, la rehabilitació d’habitatges perquè la gent vagi a viure al nucli antic i actuacions sobre l’aparcament. Totes aquestes qüestions s’han traslladat al procés participatiu del Pla Integral d’Accions de Millora del Nucli Antic perquè puguin ser tingudes en compte.