"L'Empordà és un paradís, entreno pel cap de Creus, Mare de Déu del Mont i Puig Neulós" - Empordà\n"L'Empordà és un paradís, entreno pel cap de Creus, Mare de Déu del Mont i Puig Neulós"\nQuirze Sagué, corredor de Cistella de 17 anys, ha quedat campió de la Copa d'Espanya i subcampió del Campionat d'Espanya de curses verticals cadet\nLLUÍS RIBERA 09.10.2018 | 10:01\nQuirze Sagué va amb la selecció catalana BORJA BALSERA\nQuirze Sagué va amb la selecció catalana\nDe la vintena de joves corredors catalans escollits pel Centre de Tecnificació de Curses de Muntanya, Quirze Sagué és l'únic altempordanès present, des del novembre. Durant aquests mesos, el competidor del Trailrunning Cap de Creus, escola sorgida a Vilajuïga, ha obtingut dos grans resultats en categoria cadet en les curses verticals, que són de pocs quilòmetres (entre 3 i 6), però amb pujades i desnivell positiu molt exigents. Per un costat, al setembre va ser campió de la Copa d'Espanya a Canfranc (Osca) després de ser el més regular en les proves disputades a Roquetes (Tarragona) i Vilaller (Lleida). Per l'altre, al maig, a Arredondo (Cantàbria), va quedar segon del Campionat d'Espanya. Sagué va jugar a tennis durant nou anys, però ho va deixar per anar a córrer.\nEn quin moment decideixes dedicar-te a les curses de muntanya?\nDes de fa dos anys. Des que era petit sempre anava a la muntanya a fer excursions amb els pares. Vaig començar pel meu compte anant per Cistella, Mare de Déu del Mont... amb 12 anys ja em coneixia el Puig Neulós i les Salines i quan vaig tenir l'edat per treure més explosió al cos, em vaig apuntar en el Trailrunning de Vilajuïga. A la meva primera cursa, l'Esquella de Pardines (Ripollès), hi havia molt nivell, però vaig quedar primer de la meva categoria. A Vilajuïga, l'Èric Torres em va acollir molt bé i em va animar a apuntar-me a les proves d'accés que feia la federació catalana. Al novembre les vaig passar i vaig entrar en el Centre de Tecnificació de Curses de Muntanya.\nFins quan tens el lloc assegurat en el Centre?\nLes proves es fan cada novembre i, si t'accepten, t'hi estàs mínim un any. Agafen quatre corredors per categoria cadet i júnior, sobretot, i sub21. A partir del gener seré júnior i al novembre sabré si hi segueixo. Ens criden entre un i dos cops al mes i fem entrenaments arreu de Catalunya, pel Pirineu, Vilanova i la Geltrú, Guingueta d'Àneu, Montserrat i, el cap de setmana passat, a Mallorca. Des del centre volen que dominem tots els terrenys.\nOn t'agrada més entrenar?\nOn entreno més és al cap de Creus, és un terreny sec, dur i difícil, al qual poques curses del territori t'hi pots trobar, ja que la majoria són zones més humides i de més bosc. Combino el cap de Creus, la Mare de Déu del Mont i el Puig Neulós, pràcticament tot és alta muntanya. Lloc favorit? La Mare de Déu del Mont l'he fet del dret i del revés, des de Beuda, Lladó... conec rutes que poca gent sap i m'encanta.\nQuines tirades sols fer?\nAra començo a fer tirades de 27 km perquè l'any que ve, amb el canvi de categoria, m'exigeixen fer mitges maratons. Fins ara feia curses verticals i de 12 km. Les de 12 km no se m'han donat bé, perquè vaig estar malalt en els Campionats de Catalunya, però en les verticals sí que ha estat el meu any. Vaig quedar subcampió d'Espanya, on anava convocat per la selecció catalana i, si hagués quedat primer, hauria anat al Mundial d'Itàlia. No obstant això, pensava que la selecció espanyola em cridaria. De la Copa d'Espanya que he guanyat ara, constava de quatre proves i n'he fet tres.\nFormes part de la selecció catalana. Amb l'espanyola, hi tens opcions?\nVaig confiar i creure que podia entrar a la selecció espanyola, però finalment no em van escollir, desconec les raons. Per resultats, en principi, em tocava anar-hi. Prop del 60% de corredors de la selecció espanyola són de Catalunya.\nQuin mètode d'entrenament portes?\nEntreno cada dia, la planificació me la porta Tribike. Hi estic amb dos companys més del Trailrunning, Iu Jaume i Joan de Tena. Entrenem sis dies a la setmana, per l'Empordà, fent bici, anant a córrer i al gimnàs.\nQuè et va portar a canviar la raqueta per les sabatilles de muntanya?\nHavia practicat tennis durant 9 anys a TorreMirona, a Navata, però no m'acabava d'omplir. Després vaig veure que la muntanya sí que ho feia, vaig apreciar el terreny i el paradís que tenim a l'Empordà. És un plaer, perquè tenim mar i muntanya, amb diferents climes, ja que pots trobar mig metre de neu si vas a les Salines o, a l'estiu, córrer per la platja a 30 graus.\nKilian Jornet és el teu referent o l'exemple a seguir?\nDes del Centre de Tecnificació, ens diuen que no mirem massa en Kilian i que no ens hi hem d'obsessionar. És un cas a part, únic i no es tornarà a repetir. Ens ha ensenyat a gaudir de la muntanya, a compartir-la i a passar-ho bé fent un esport que cada cop té més empenta. No he coincidit mai amb ell, però fa un mes em va enviar una felicitació per vídeo, quan va anar a escalar amb un noi que conec a Montserrat; vaig al·lucinar.\nQuè estudies i cap a on t'agradaria encaminar-te?\nEstic fent 2n de Batxillerat a l'Institut Ramon Muntaner, de Figueres, fent el científic, però aquest any he canviat la tecnologia per la química. Tinc pensat fer com en Pau Coll, corredor de Vilajuïga, que està fent l'STAPS de Font Romeu per treure el màxim rendiment. Ens coneixem des de fa un any i quedem per anar a córrer, perquè ens complementem els entrenaments. Estic entrenant esquí de muntanya des de fa tres anys i vull fer les proves per entrar en el centre de tecnificació.


Pinzellades de l'entorn: 2007\nFa poc que n'he tornat i tinc ganes de penjar la foto de la manifestació prèvia al partit. La foto és del Gara on parlaven de 25000 persones. Al Punt he llegit que parlaven de 50000 persones. Només sé que hi he estat i ha estat impressionant. Hi havia dues nacions demanant l'oficialitat de les seves seleccions. I el resultat final va ser:\nTots hi vam sortir guanyant!\nPublicat per Pinzellades d'en Tai els 15:47 1 comentaris\nDe la planificació al resultat final molt sovint hi ha variacions. Inicialment, havia d'anar a Bilbo amb uns companys bagencs per veure el partit tot passant el cap de setmana allà. Havíem de ser molts/es i al final ens hem trobat amb la impossibilitat de trobar entrades, cosa que ha fet que molts ens plantegéssim una altra opció. Planava per l'aire la idea d'anar-hi a passar el cap de setmana igualment i sentir-nos una mica com els hooligans que viatgen sense entrada. La comparació és un pèl odiosa però el pla era anar-hi, per menjar, beure i viure l'ambient previ al partit (amb mani inclosa). La gran diferència amb els hooligans és que, en principi, no acabaríem orinant cap monument nacional basc.\nSense entrada, aquest pla l'acceptaren pocs bagencs que a més han tingut la possibilitat i la bona pensada de passar-hi el cap d'any. Jo no he pogut perquè per cap d'any he de tornar al país. Ahir la sensació era que em perdria aquest esdeveniment. Finalment, avui, després de diverses trucades he tornat a veure un bri d'esperança. Un bri d'esperança que he hagut d'entretenir amb un petit viatge fins a Terrassa per fer més lleu l'espera d'una resposta positiva. A Terrassa he aprofitat per anar a Via Llibres a buscar el llibre La veritat del 6 d'octubre que havia d'hagut d'encarregar perquè el dia que vaig descobrir el local només tenien La nit del 6 d'octubre a Barcelona. No sabia que aquests llibres s'havien reeditat i en aquell moment m'interessava més el primer, vaig estar parlant amb en Marc Ferrer i em va dir que me'l podia demanar, i li vaig dir que sí. No va tardar massa en fer-me saber que ja el tenia i el que he trigat he sigut jo en anar-lo a buscar. Avui en Carles Viñas me n'ha fet entrega a un mòdic preu, segurament semblant al de la resta de llibreries, però aquesta té consciència.\nCom he dit al principi, de la planificació al resultat final molt sovint hi ha variacions. He començat a escriure sobre un viatge i he acabat comprant un llibre. Feia una entrada esportiva i al final he acabat fent publicitat cultural. Anava a Bilbo i he anat a Terrassa. Tornava amb el tren i he acabat endinsant-me en el Navàs del 34, imaginant-me els fets al costat de la via on ara no hi passa el tren. Potser és que era una via Morta (gag negre de l'època).\nHo he barrejat tot, o potser tot va barrejat i no és per casualitat. Res, que al final hi acabo anant, i amb entrada. Penso que acabo d'escriure una parrafada sencera quan amb un trosset potser hagués passat.\nTornant al futbol, el partit el juguen dues nacions oprimides pels mateixos estats. N'hi ha una que només juga un trosset, i n'hi ha una altra que juga sencera, amb el nom i amb els jugadors. Curiosament, la que dirigeix un gran porter de la selecció espanyola que va acabar a la mesa.\nParlava de futbol i he acabat escrivint la parrafada perquè la vull sencera, no n'hi ha prou amb aquest trosset. Sencera i oficial.\nO potser l'he acabat allargant perquè passaré uns dies a Navàs, allà, a prop de l'antiga via, on començaré l'any sense connexió.\nRes és casualitat, potser perquè tot ja està planificat. O potser no està planificat, però la idea hi és, i a mida que avances vas veient la història i no pararàs fins que sigui sencera. Sencera i socialista.\nLa qüestió és que sempre s'ha d'intentar i si es pot, anar-hi. Anar-hi amb tots els companys de viatge.\nPublicat per Pinzellades d'en Tai els 12:08 0 comentaris\nPublicat per Pinzellades d'en Tai els 6:24 0 comentaris\nPublicat per Pinzellades d'en Tai els 15:27 0 comentaris\nAvui és el dia en que es juga un partit que només voldria que es jugués a la Lliga de Campions. Mentre estem treballant per fer-ho possible, avui em miraré el partit a La República. La temporada passada vaig tenir la sort d'anar al camp gràcies al Pablo. Vaig poder viure un partidàs en que vam acabar empatant per mitjà del hat trick d'en Messi. Aquest any no el podrà fer. El duel de la temporada passada em va recordar l'esperit de remuntada que vaig viure la primera vegada que vaig trepitjar el Camp Nou: Barça-At. Madrid de la Copa del Rei. Sí, el partit del PizziSósMacanudo. Tornarem a guanyar!!\nAvui és el dia en que s'acaba una gran sèrie.\nPublicat per Pinzellades d'en Tai els 7:40 2 comentaris\nPublicat per Pinzellades d'en Tai els 14:59 0 comentaris\nAhir l'exèrcit turc va bombardejar la zona del Kurdistan sota ocupació iraquiana. El Kurdistan és la nació sense estat més gran del món. Amb l'ocupació de l'Irac se'ls va deixar un petit grau d'autonomia a la zona iraquiana. Tot això és política geoestratègica. La minoria kurda sempre els ha importat ben poc i això ho demostra el silenci actual davant d'un bombardeig indiscriminat. Cal recordar que a Turquia també s'il·legalitzen partits i es persegueixen diaris. Tampoc queda tan lluny, potser per això no interessa defensar massa els kurds, no fos cas que es poguessin establir paral·lelismes.\nKosovo si que els interessa que sigui independent perquè enllaça amb totes les independències-ben-vistes-per-occident perquè debiliten els antics països excomunistes. Tot és geoestratègia i s'afanyen a dir que els exemples no són exportables, no fos cas...\nAcabo de trobar un bloc que segueix la solidaritat catalana amb el poble kurd i ens apropa a la situació actual.\nPublicat per Pinzellades d'en Tai els 10:46 0 comentaris\nSetmana de bòlit. La síndrome d'Estocolm...bé...de Bratislava ha planat sobre el meu cos i sobre el meu horari. Tot això ha fet que no hagi pogut veure el penúltim capítol de Porca Misèria fins avui; trenta hores abans,o un dia si no ho dramatitzo tant (edito: una setmana), que emetin l'últim capítol: "Tot final és un inici".\nDurant el segrest al M.R. Stefanika es va aconseguir sintonitzar TVCi, això si després que estiguessin buscant força estona el partit del Barça, i es pot dir que allà enmig de maletes i catalans emprenyats vaig veure començar el capítol. El vaig veure començar, se sentia poc i l'escalfada situació no em feia preveure que pogués seguir un desenvolupament normal del capítol; per tant, vaig desistir. Vaig pensar que ja el miraria per la xarxa. Ho he fet i he pensat en ells, en nosaltres.\nHe pensat en tots els valencians que aquest diumenge no van poder veure el capítol perquè hi ha gent que vol dividir el país atacant la nostra llengua. És curiós que a Bratislava tingués la possibilitat de veure el capítol i en canvi a Alacant se'ls negava aquesta opció a la gran majoria.\nJa vaig criticar un cop TV3 tot defensant-la. Crec que hauria de fer molt més del que fa. I ara, justament s'acaba una de les coses que em feien reservar la nit dels diumenges per passar-me-la davant del televisor.\nS'acaba una de les sèries que em feia sentir proximitat al que veia, que feia que m'apareguessin somriures a la cara veient moltes situacions, que feia que sentís ràbia pel que podia passar...en resum, una sèrie que em feia gaudir abans de tornar a la vida laboral.\nS'acaba una de les sèries que trencava amb la centralitat lingüística de la dreta del principat. M'encantava sentir el dialecte valencià amb naturalitat i normalitat. Perquè això és el que hauria d'haver fet TV3, aconseguir que tot el territori es veiés representat en aquest servei públic. No passàvem de ser un fenomen meteorològic.\nS'acaba una de les sèries que més valia la pena. Una sèrie que em feia pensar. Dimarts vaig mirar accidentalment al diari els índexs d'audiència del darrer diumenge i els vaig maleir, i em van fer pensar. Pensar que mentres hi ha una part del nostre país que vol veure-la i no pot, n'hi ha una altra que pot veure-la però no vol.\nHi ha massa gent que no li agrada pensar i això ho han aconseguit els que pensen malament. Això si, "tot final és un inici".\nPublicat per Pinzellades d'en Tai els 7:08 0 comentaris\nPublicat per Pinzellades d'en Tai els 10:47 2 comentaris\nPer acabar amb el viatge a Eslovàquia deixaré anar quatre imatges més i us explicaré algunes altres coses.\nAlgunes coses que ja hi havia abans del retorn del capitalisme com per exemple el riu Danubi que creua la ciutat, allà hi ha un vaixell-discoteca que no us recomano que hi aneu.\nDesprés també és molt agradable de veure de veure el centre de la ciutat on hi ha moltes cases de l'època en la qual Eslovàquia pertanyia a l'imperi austrohongarès. També val la pena admirar els ponts, el castell, el teatre nacional, la catedral de Sant Martí i passejar pel casc antic. Des del cementiri soviètic teniu unes vistes increïbles de la ciutat.\nEls pubs que ens van agradar més van ser el Dubliner (típic pub irlandès que la globalització ha portat a tot el món), el KGB (grans busts) i l'Slovak Pub (una Ovella Negra amb cerveses a un euro).\nPel que fa a la cervesa (pivo) abunden les txeques Budweisser-Budvar i la Pilsner Urquell, però també acostumes a trobar cerveses eslovaques com la Corgon i l'Slatý Bazant.\nTot i el fred, cap al vespre abans de sopar hi havia dues places plenes de petits xiringuitos on la gent es prenia un víno (negre o blanc) calent que em va recordar molt el vino caldo del nord d'Itàlia. Aquestes places estan plenes de gent que combinen el víno amb un sopar a peu dret tot menjant una crep o un entrepà, abunden els fregits i un xoriço que un dels nostres es va menjar en plena ressaca.\nVal la pena anar-hi, llàstima de les hores perdudes al Letisko M. R. Stefánika. Si hi torno el proper cop intentaré anar més cap a l'oest, cap a la regió de Kosice (Kosicky kraj) i també a la zona dels càrpats.\nJedno pívo prosím!\nPublicat per Pinzellades d'en Tai els 9:59 0 comentaris\nArribem a l'aeroport i agafem el bus 61 que fa que anem entrant lentament a Bratislava. Estem afamats i baixem al mercat. Intentem buscar algun restaurant per poder menjar i el trobem a la planta de dalt. Tenim greus problemes de comprensió lingüística i optem per demanar l'única paraula de la cartellera que entenem: Menu. No tarden massa estona i al bar no es pot fumar. El menú el vam pagar del pot, no me'n recordo exactament quan costava però era al voltant de 65 corones eslovaques, uns dos euros.\nEns porten el primer plat que vindria a ser una sopa de fesols. Ens l'engolim mig encuriosits i mig afamats.\nEns porten el segon plat: una zemiaková placka, una crep de patata farcida de carn i paprika. De fet, són dues creps i fan molt més bona pinta que el primer plat. Comencem a menjar-la i el Genís diu que pica molt. He demanat una cola que ha sortit d'una ampolla esbravada de dos litres. Començo a notar la picor del segon i m'apresso a fer glops per apagar el foc. Tots diem que pica molt, descobrim el Paprika i seguim menjant amb prudència tot pensant en les possibles repercusions estomacals. Mica en mica, van caient tots i finalment sóc l'únic que s'acaba el plat. M'estava agradant, tot i l'escalforeta que em produïa, i no podria assegurar que no fos el responsable que va fer que em passés la resta del dia i la nit bevent cerveses del país. M'estava agradant i vaig pensar que no en tornaria a menjar mai més. Sortim del restaurant, girem el cap i veiem la cambrera recollint els plats tot posant-se les mans al cap...\nAl dia següent dinem a un restaurant, camí del cementiri. Llegim la carta i veiem que els preus són una mica més cars que al mercat però ens segueixen semblant barats. Entenem alguna cosa del que hi diu, demanem cadascú un plat i alguna coseta per picar. Jo m'he engrescat a provar l'única de les tres especialitats de la casa que no està traduïda a l'anglès.\nMatem el cuc amb un breu aperitiu i el segon tarda vint-i-cinc minuts, el temps que arribi un altre client i dini. Porten els plats, fan molt bona pinta i el meu és l'últim. L'especialitat de la casa sense traducció és ni més ni menys que un zemiaková placka... Riem i penso que per sort només n'hi ha un, i acabo consolant-me tot captant el moment. No pica tant i entra molt bé, això sí aparto algun trosset de paprika per no haver d'acabar bevent cervesa la resta del dia. No devia apartar-los tots...\nPublicat per Pinzellades d'en Tai els 15:18 1 comentaris\nAquest és el pedestal del monument als caiguts de l'exèrcit soviètic que hi ha a Bratislava. És l'entrada al cementiri després de pujar uns quants carrers i uns quants graons...però s'havia de fer...\nEn aquest mausoleu hi ha enterrats molts soldats que van morir tant a Txèquia com a Eslovàquia en el combat contra el feixisme en el període final de la Segona Guerra Mundial.\nJa aviso que no m'excediré ni en les entrades ni en les fotos sobre Bratislava ja que l'esgotament provocat pel segrest aeri encara afecta el meu cos.\nPublicat per Pinzellades d'en Tai els 14:57 0 comentaris\nVolia explicar quatre coses del viatge a Bratislava (Eslovàquia) però ho faré començant pel final del viatge i amb la foto que molts catalans vam fer.\nEl nostre avió havia de sortir a les 12:45, nosaltres vam arribar un pèl abans a l'aeroport Letisko M.R. Stefánika. La primera sorpresa desagradable va ser veure al panell de sortides que el nostre vol s'endarreria quatre hores (16:45). Vam decidir anar a fer una volta i quan vam tornar ens vam trobar que l'espera s'allargava dues hores més (18:45). Quan va arribar aquesta hora ens vam trobar que encara no hi havia el vol i la manca d'informació brillava per la seva absència. L'espera es va anar allargant i van començar a arribar notícies del fort vent que feia a Barcelona que havia fet desviar molts vols cap a Girona.\nFinalment a les 20 hores passem pels controls de seguretat i poc després ens trobem que el panell ens informa que el vol sortirà a les 23:59. Indignació popular, autoorganització i demanda d'explicacions. A més ens diuen que ja no podem sortir d'aquell punt i que estem en territori internacional. Parlem amb responsables de l'aeroport i ens comenten que tampoc és segur que el vol arribi a aquesta hora. Arriben veus de que el nostre avió ha fet un aterratge d'emergència poc després de sortir de l'aeroport de Girona. Assemblees constants i autorecerca d'informacions per part nostra. Aconseguim comunicar-ho a diversos mitjans de la nostra terra mentres intentem sintonitzar sense sort el partit del Barça. Va passant l'estona i veus que a la TVCi estan fent Porca Misèria però que l'esgotament i el xivarr lògici d'uns 150 catalans segrestats fan que acabi decidint esperar veure aquest capítol un altre dia.\nA quarts d'onze ens autoinformem que l'avió ha sortit de Girona. La nostra pressió fa que ens acabin donant sopar als voltants de les onze. Al voltant de les dotze apareix al panell que el nostre avió surt a les 0.25, al cap de poc obren la porta d'embarcament i ens adonem que l'avió encara no ha arribat i l'únic que volen és netejar la sala en la qual hem estat segrestats més de quatre hores. Ens esperem i finalment a les 0.45 comencem a pujar a l'avió que després de diversos recomptes de passatgers s'acabarà enlairant al cap de vint minuts.\nComença el trajecte i comencem a demanar els fulls de reclamacions per fer una demanda col·lectiva i ens acaben dient que no en tenen, que Ryanair és una companyia irlandesa i al seu país aquests fulls no són necessaris. S'intenta esbrinar com fer les reclamacions i els justificants horaris per la feina. Res de res, una hostessa castellanoparlant ens diu que hem de fer les reclamacions quan arribem a Girona, a l'oficina de Ryanair que sap perfectament que està tancada. La indignació va creixent i des del comandament de l'avió donen el senyal que hem de portar el cinturó lligat, quan encara falta més d'una hora per arribar al destí. Una altra maniobra lletja.\nArribem a Girona pels volts d'un quart de quatre i hem de recollir l'equipatge que ens han fet desar a baix perquè els compartiments de l'avió anaven plens. L'oficina de Ryanair tancada evidentment. Per sort, hi ha un parell de busos (era el mínim, tot i que no estava assegurat) que faran possible un retorn a casa que cada cop era més complicat.\nArribar a Barcelona (maleïda centralitat) a tres quarts de cinc, agafar un taxi per intentar agafar un nitbús, que perdo per cinc minuts, i al final entrar a l'estació dels ferrocarrils en el mateix moment que el tren marxa (05.15). M'espero al següent (05.45), tot llegint un capítol d'El motiu original de Jaume Barrull. Pujo al tren, tres quarts d'hora de trajecte i una miqueta més de deu minuts a peu. M'estiro a les 6.45 i al cap d'una hora sona el despertador que m'avisa de que ja és hora d'anar a treballar.\nEsgotat, faig les hores i torno cap a casa desitjant dormir i, abans de fer-ho, encara m'entretinc a fer aquesta entrada. Però ho havia d'explicar, era una odissea més, un dia d'aquests explicaré dues experiències amb la RENFE (anant a Reus i tornant de Girona) que engrandeixen la meva desafecció cap a l'estat actual de les infraestructures.\nEm podria quedar a casa i no tindria aquests problemes...però crec que és molt millor viure-ho per veure i denunciar les mancances que patim. I l'única solució és la independència, per poder fer una gestió pública i responsable de les infraestructures, i per acabar amb la maleïda centralitat barcelonina que m'obliga a passar per la capital cada cop que vull anar a algun racó del país o del món.\nPer acabar aquesta parrafada indignada només em falta donar les gràcies a RyanAir pel seu silenci informatiu, per les seves dotze hores de retard i per la seva vulneració dels drets bàsics dels viatgers. M'he sentit indefens davant del capitalisme salvatge camuflat en forma de vols de baix cost. Tot i això, ens vam organitzar per fer pressió...i alguna cosa vam aconseguir tot esperant que la demanda col·lectiva arribi a bon port.\nPublicat per Pinzellades d'en Tai els 4:41 3 comentaris\nPublicat per Pinzellades d'en Tai els 6:32 1 comentaris\nL'any passat pel pont, que és l'únic de bo que ens aporta la maleïda Constitución, vaig pujar fins a Padova (Pàdua). Feia anys que els compagni italiani venien pel setembre als Països Catalans. Aquest cop tocava anar a les seves terres.\nAprofitant l'allotjament a Padova vam arribar-nos també fins a Venezia. L'estada a Padova va ser brutal. Moltes tardes bevent Spritz (licor Campari amb vi blanc i sifó) a la piazza delle erbe davant de l'imponent Palazzo della Ragione, una joia del Trecento que a la seva planta baixa allotja el mercat municipal. La majoria dels àpats els vam fer al local dels companys italians que quasi cada dia feien sopars populars, l'últim va tenir el comiat dels catalans com a motiu. El local era el Centro Popolare Occupato Gramigna i allà hi vam passar diverses nits de festa. El CPO Gramigna era un antiga escola que havien ocupat els companys de la sinistra italiana. Moltes hores intentant explicar-nos en italià i encara ens vam fer entendre, tot i que ja ens entenien de feia temps i era orgàsmic veure com l'estelada i diversos cartells independentistes omplien les parets del Gramigna i les cases dels companys que ens allotjaven. Som figli della stessa rabia, figli della stessa lotta. Molts cops, voltant pel món descobreixes allò que deien que la solidaritat és la tendresa dels pobles.\nAixò era fa un any, avui les coses han canviat bastant. Ells continuen la lluita, tot i haver patit la repressió molt directament. El dilluns 12 de febrer van detenir a molts dels companys i més tard el CPO Gramigna patia un sgombero (desallotjament). Hi ha hagut més detencions, arrestos domiciliaris, nous intents de tornar a obrir el Gramigna...Els companys no han parat, no defalleixen per més entrebancs que els posin pel camí.\nUna forta abraçada solidària al Murko, el Ronza, la Chiara...a tutti i compagni.\nPublicat per Pinzellades d'en Tai els 12:48 0 comentaris\nUn altre cop Còrsega i els penyasegats de Bonifaziu. Si algú si vol apropar més pot mirar les entrades que vaig fer a l'abril, un any després de l'estada en aquesta bella nació mediterrània.\nAl setmanari El Temps (número 1225) ha aparegut un article que ens apropa a la realitat corsa actual. Sota el títol d'"Autodeterminar la vida quotidiana" en Joan Canela i Burrull ens apropa als darrers esdeveniments que estan succeïnt a l'illa. I el proper és aquest 9 de desembre en el qual "faran una consulta popular a l'illa sobre quin model urbanístic volen els ciutadans; una consulta que és vista per a molts en clau de referèndum d'autodeterminació." Això és la introducció de l'article, us recomano que us el llegiu perquè aneu veient com estan les coses allà mateix. I també per veure, la meravellosa foto de Bonifaziu i part de la costa sud de l'illa que encapçala l'article.\nM'agrada veure que es parla de la situació corsa perquè així es fan arribar aquí altres experiències de nacions en lluita. Fa un mes, al número 1221 parlaven del Sindicat de Treballadors Corsos (STC), majoritari a l'illa.\nEn el darrer número, el setmanari també ens fa una aproximació en forma de reportatge a la situació flamenca. S'hi entrevisten uns quants agents, llàstima que no em siguin els més propers ideològicament, de la situació actual a Flandes.Tot i això, el reportatge serveix per tenir més informació sobre la situació actual.\nTirem pel dret, pel dret a decidir, pel dret d'autodeterminació, per la independència.\nHi havia molta gent, alguns hi anaven per oportunisme polític és veritat. Nosaltres hi anàvem per oferir la nostra solució al problema de les infraestructures: la independència.\nAra tenim unes infraestructures que estan pensades sempre mirant cap a Espanya perquè no oblidem qui ens oprimeix. Unes infraestructures amb les quals hi ha gent que s'enriqueix a una alta velocitat.\nDes de la CUP davant l'actual situació apostem per un model de transport públic que:\n-Situï aquest transports com una preferència pels ajuntaments i governs, ja que entenem que des dels poders públics s'ha de garantir una xarxa de transport digna i eficient.\n-Aposti per la intensificació de les xarxes comarcals i intercomarcals, molt més properes a les necessitats del conjunt de la població\n-Una xarxa de transport no radial i on les connexions entre els diferents transports siguin eficients.\n-Una xarxa sostenible, que limiti els efectes de l'efecte hivernacle que provoquen els vehicles privats.\n-En definitiva, des de la CUP volem una xarxa de transport que ajudi a vertebrar i articular els Països Catalans.\nA la manifestació érem molts, no hi érem tots, i hi havíem de ser.\nLa foto és del David Datzira, un exalumne meu.\nPublicat per Pinzellades d'en Tai els 9:39 0 comentaris\nEstem aquí (Hemen Gaude)\ni estic content (ta poztutzen naiz)\nsegur que el teu pare també; (ta ziur zure aita ere bai)\ni que bé...com està (ta zer ondo...zelan dijua)\nla teva bufanda blanca? (zure bufanda txuria.)\nSobre quatre teulades (Lau teilatu gainian)\nla lluna al mig i tu (ilargia erdian eta zu)\nmirant cap a dalt, (goruntz begira,)\naguantes fum entre les mans (zure keia eskuetan)\ni amb una bufada (putzara batekin...putz!)\nvindrà cap a mi (neregana etorrijo da)\ni de nou serem (ta berriz izango gara)\na les festes de qualsevol poble.(edozein herriko jaixetan.)\nDolçament. (Goxo goxo)\nCanta'm (kanta egin nazu)\nMaria Solt de Benito (Benitoren Maria Solt.)\nNo ploris, (Negarrik ez,)\nestàs blanca i les llàgrimes (txuri zaude ta malkoak)\nesborren el teu color. (zure kolorea kentzen dute.)\naguantes fum entre les mans. (zure keia eskuetan)\nvindrà cap a mi (Neregana etorriko da)\nContents i feliços, demà (Felix, Felix bihar)\ntornarem (berriz egongo gara)\namb una mica de xampany (txanpain apur batekin;)\nestem sense diners però, (diru gabe baina)\nles estrelles estan amb nosaltres. (izarrak gurekin daude,)\nal so d'un piano (piano baten soinuaz.)\nvindrà cap a mi Neregana (etorriko da)\na les festes de qualsevol poble. (edozein herriko jaixetan.)\nPublicat per Pinzellades d'en Tai els 11:34 2 comentaris\nPublicat per Pinzellades d'en Tai els 16:21 2 comentaris\nVolia posar un enllaç amb el Goear però no em va, per tant us penjo el vídeo a l'entrada següent.\nAquesta cançó és de l'any 77 feta per un grup basc anomenat Itoiz, que vindria a ser una mena de Sau a la basca. Aquesta cançó l'han versionat moltíssims grups, fins i tot els mateixos Umpah-pah. Jo la vaig descobrir versionada per un grup que es deia Sorotan Bele. D'aquest grup en vaig aconseguir una cinta en els meus primers anys universitaris però la vaig perdre en un accident de cotxe. Vaig poder assistir a un concert seu al MMVV, però mai més els havia pogut tornar a escoltar. Quan em vaig instal·lar l'Emule i em vaig posar davant l'ordinador pensant què em podia baixar, em va venir al cap aquest grup i aquí vaig descobrir un món de barretes, descàrregues i fonts que m'obria l'accés a grups de música, entre d'altres coses, que feia molt temps que em costava de trobar.\nFa uns dies a La Melée vaig escoltar la cançó i l'Oihana em va dir que era una nova versió que havia sortit feia molt poc...i me la vaig baixar. La canten dues veus brutals (Amaia Montero i Mikel Erentxun), llàstima que no m'agradin les cançons dels seus exgrups de música (La oreja de Van Gogh i Duncan Dhu). Aquesta cançó va inclosa en un disc de versions de la banda sonora de la joventut basca de fa uns anys (Gaztea: the singles), cal recordar que musicalment sempre han estat molt avançats i segurament hi sortiran moltes cançons de la meva joventut. Tornar a sentir aquestes cançons (i sentir-ne noves versions) segurament em provocarà un agradable viatge al passat, amb el 80/00 de Betagarri ja em va passar.\nPer tant, intentaré trobar aquest disc. A on? Ja es veurà...\nDemà us posaré la lletra i la traducció al català, que ara ja és tard...\nPublicat per Pinzellades d'en Tai els 15:49 1 comentaris\nL'Eudald és el meu nebot i avui fa tres anys que va venir a parar a aquest món. Va tenir una arribada complicada i ha estat molt temps arrossegant problemes de salut. Fa uns mesos que l'Eudald es troba molt millor i s'està tornant tot un trapella... Felicitats!\nPublicat per Pinzellades d'en Tai els 4:50 1 comentaris\nLa vida dóna voltes i les voltes et donen la vida. El capítol d'avui no ha parat de donar voltes al voltant d'un Roger que es debatia entre la vida i la mort. Hi ha hagut moments que pensava si hi hauria un tercer capgirament de la història i en Joel Joan enllaçaria amb tota la producció Benetijornetiana on sempre acaba morint algú. Però finalment, ha arribat el capgirament final i, quan tota l'estona havíem vist la conversió d'un Roger pel qual hem arribat a sentir llàstima i donar-li una altra oportunitat, llavors ens ha tornat a aparèixer l'egoista tauró liberal...\nNo ens queda massa temps, però si molt a veure. Tres capítols...\nPublicat per Pinzellades d'en Tai els 15:13 2 comentaris\nEntreu-hi! És un fart de riure! Jo no passo d'un altre planeta és possible!\nI si el vostre fort no eren els salons recreatius, dediqueu-vos a crear textos nadalencs.\nPublicat per Pinzellades d'en Tai els 15:02 0 comentaris\nPublicat per Pinzellades d'en Tai els 2:21 0 comentaris\nPublicat per Pinzellades d'en Tai els 8:40 0 comentaris\nHistòries del tren (I)\nNo acostumo a anar en tren, això podria dir que va lligat al fet que ni a la meva feina ni al meu poble hi arriba el tren i crec que podria culpar-ne a la manca d'infraestructures.\nNo acostumo a anar a Barcelona, però quan hi vaig ho faig en tren. Normalment tinc la sort d'agafar-lo a la parada d'inici del trajecte si vaig amb Ferrocarrils i sempre trobo un seient buit, però si vaig amb Renfe l'agafo en una parada intermitja i el tren sempre va atapeït, i crec que podria culpar-ne la baixa freqüència de trens.\nNo acostumo a anar a altres ciutats amb tren perquè normalment la comunicació sempre té Barcelona com a parada intermitja i he de fer un canvi de tren. En aquests viatges acostumo a trigar el doble i crec que podria culpar-ne el centralisme barceloní.\nNo acostumo a anar en tren i crec que podria culpar-ne la manca d'inversions.\nTot i això, tot afrontant l'adversitat, he decidit utilitzar més el tren en la mesura que em sigui possible. Ja ho he fet per anar a Reus i a Girona, i l'experiència promet.\nPublicat per Pinzellades d'en Tai els 9:48 0 comentaris\nCoses que t'alegren el dia\nJa he dit més d'un cop que no m'agrada la Fórmula 1, però a vegades cal dir que et pot proporcionar imatges agradables.\nEl fet que el Fernando Alonso estigui cada cop més a prop de perdre em provoca "honda satisfacción".\nSi no guanya, ens evitarem una nova onada d'espanyolisme sobre quatre rodes.\nProu F1 a TV3!!\nPublicat per Pinzellades d'en Tai els 6:00 0 comentaris\nM'agrada que perdin, fins i tot als entrenaments. Però com més alta és la caiguda, més fort és el cop. Aquest cop s'han estavellat de valent amb la ÑBA. Potser el Gasol és dels nostres i ho dissimula molt bé.\nPublicat per Pinzellades d'en Tai els 8:32 1 comentaris\nPublicat per Pinzellades d'en Tai els 10:33 0 comentaris\n16 d'agost de 2007. Enterrament d'en Lluís Maria Xirinacs.\nArribo a les 10 del matí a l'església de Santa Maria del Mar que està a plena a vessar. A la segona i la tercera fila hi veig en Carod-Rovira i en Felip Puig entre d'altres. La fundació Randa havia demanat que no hi hagués cap representant oficial en el seu enterrament. S'ha de tenir molta cara per no respectar les últimes voluntats d'un home que va criticar el servilisme i "la covardia dels nostres liders, massificadors del poble".\nA mitja cerimònia me'n vaig cap al Fossar de les Moreres per agafar lloc per homenatjar el fèretre en la seva sortida. Començo a veure moltes cares conegudes, entre elles quasi tots els regidors/es de la CUP. Comença a ploure, apareixen moltíssims paraigües però nosaltres no en portem, tot i això aprofitem per guanyar posicions. Quan surt el fèretre tota la plaça es posa a aplaudir, i seguidament tothom comença a cridar Independència. L'emoció a flor de pell, una pell que ara sembla de gallina. Es canta "Els segadors" i entren el taüt al Memorial 1714. El fossar està ple a vessar, perquè aquest cop no enterrem a cap traidor. Seguidament, comencen els parlaments i les actuacions musicals. Poc després, ens afegim a una llarga cua que vol entrar al Memorial per retre-li l'últim comiat al guerrer que al seu poble ha estat fidel. Bon viatge, amic!\nPublicat per Pinzellades d'en Tai els 10:36 1 comentaris\nM'assabento de la mort d'en Xirinacs a Sant Llorenç de Morunys, m'oblido del vermut i em vénen al cap tres cops que el vaig sentir parlar. El primer, ja fa molts anys a Manresa, em va impactar per la contundència amb la que va fer la presentació de La traïció dels líders. La segona vegada, va ser al Fossar de les Moreres, l'onze de setembre del 2002, un discurs que va portar cua per part d'aquells que limiten la llibertat d'expressió. Finalment, la tercera va ser als parlaments finals de la manifestació per l'autodeterminació de l'onze de febrer del 2006.\nAra, no el sentiré parlar més, per tant no em queda més que reproduir les seves últimes paraules, fins que li fem el millor homenatge: la victòria.\nHe viscut esclau setanta-cinc anys en uns Països Catalans ocupats per Espanya, per França (i per Itàlia) des de fa segles. He viscut lluitant contra aquesta esclavitud tots els anys de la meva vida adulta. Una nació esclava, com un individu esclau, és una vergonya de la humanitat i de l'univers. Però una nació mai no serà lliure si els seus fills no volen arriscar llur vida en el seu alliberament i defensa. Amics, accepteu-me aquest final absolut victoriós de la meva contesa, per contrapuntar la covardia dels nostres líders, massificadors del poble. Avui la meva nació esdevé sobirana absoluta en mi. Ells han perdut un esclau, ella és una mica més lliure, perquè jo sóc en vosaltres, amics!\nAquest és el nom en gaèlic de Belfast i vol dir 'desembocadura del banc de sorra', i és la ciutat on vam entendre moltes coses del conflicte irlandès que també ja fa masses anys que dura. Un gran viatge amb el Curbi, en el qual hem trobat vells coneguts i també n'hem fet de nous.\nDe moment us penjo la primera trobada amb catalans a Irlanda. Del 5 al 12 d'agost es celebra el Féile an Phobail West Belfast, que és un festival polític que omple els carrers d'aquesta zona de Belfast d'activitats, música i solidaritat. Vam arribar-hi el mateix dia 5 i el festival començava amb un carnaval (una 'kalejira' com deien la Sandra i l'Asier), en el qual hi vam trobar aquesta agradable sorpresa d'internacionalització de la nostra lluita que us reprodueixo en forma de foto. Estava molt bé veure els bascos desfilar darrera la nostra pancarta. Potser s'està acabant la basquitis...\nDesprés d'aquesta troballa mengem ràpidament sota la pluja i vaig descobrint els avantatges gastronòmics de viure en un país mediterrani. Hem arribat fins al Féile després d'una primera caminada per Falls Road on descobrim els murals polítics més propers a aquest carrer principal que farem cinc cops a peu en tres dies.\nEl primer cop fem una petita incursió que coincideix amb el carnaval, una visita al primer cementiri on busquem erròniament la tomba del Bobby Sands i la cerca del local del Sinn Féin que com que és diumenge està tancat. Ens aturem a fer una Guiness tot descobrint els esports gaèlics enmig d'incomptables samarretes del Celtic. Tornem a l'alberg on ja podem entrar a la nostra habitació compartida amb vint-i-quatre persones més.\nLa segona visita ve després d'haver fet una petita incursió a Shankill Road, curiositat per veure una zona unionista, és territori ocupant i ens vénen moltes ganes de tornar a Falls Road per tornar a estar en una zona segura. Una altra Guiness per l'esforç. Tornem al centre on dins els actes del festival es fa un concert de Worker's songs al Kelly Cellar's. Aquest pub està a prop de Castle Street i és el pub més antic de Belfast on a finals del segle XVIII s'hi reunia la United Irishmen Association per començar a treballar per la independència d'Irlanda. Una Guiness tot pensant en sopar aviat.\nLa tercera visita és forçosa, ja que ens hem trobat que al centre de Belfast ens era impossible sopar ja que estava desert de gent i tot estava tancat. Ens trobem a unes terrassenques acabades d'arribar que tampoc han sopat, i decidim tornar a arribar fins a Falls Road per intentar fer-hi un àpat. Enmig de velles rivalitats locals, mengem i els hi comentem que l'endemà al matí ens faran un tour polític per West Belfast i s'hi apunten. Se'n van a dormir esgotades de conduir per l'esquerra i nosaltres anem a fer la penúltima al Murphy's, un pub ple de cartells recordant a les voluntàries irlandeses caigudes. Tornem cap al centre amb voluntat d'anar a l'alberg i ens trobem que al Kelly Cellar's encara hi ha música i decidim fer l'última.\nLa quarta visita és la més profitosa, un tour polític realment espectacular i que ja us explicaré en una altra entrada.\nLa cinquena visita és tot just abans de marxar cap a Dublin per comprar quatre records a la botiga del Sinn Féin.\nPublicat per Pinzellades d'en Tai els 7:32 0 comentaris\n...fins a Maó!!\nDe Salses a Guardamar, i de Fraga fins a Maó... No havia estat mai a les Illes, i aquest cop podia solventar-ho i m'hi he arribat els darrers dies d'aquest juliol d'oposicions. Me n'anava a Menorca per desconnectar del llarg procés d'unes oposicions en les que m'he sentit com Barxeta, a punt d'entrar, amb un 7'82 a la part teòrica i amb poc temps treballat no he pogut entrar...però tot i això està clar que s'ha de seguir lluitant.\nHe pogut arribar-me fins un dels límits de la nostra nació, una de les zones més verges que lluiten contra l'amenaça especuladora del totxo. Menorca té a favor el fet d'haver estat declarada Reserva de la biosfera, tot i que el seu encant fa que molts la vulguin convertir en Reserva de la bitlletera.\nViatjar a un lloc tot coneixent algun autòcton de la zona fa que puguis conèixer la realitat d'aquella zona. L'encarregat d'això va ser el Xavi, un gran company amb el que vam coincidir a l'IES Jonqueres i que em va acollir a Es Castell uns dies juntament amb la Mar i el Biel. En Xavi em va explicar moltes de les característiques de l'illa, sobre les seves festes, costums, paisatges i tradicions entre moltes d'altres explicacions que m'han ajudat a conèixer la realitat menorquina de primera mà. A part dels autòctons, a s'illa també vaig poder comptar amb uns vallesans exiliats laboralment juntament amb uns vells coneguts bagencs amb els que vaig coincidir.\nAmb tots plegats vaig poder viure uns dies intensos a s'illa. N'explicaré quatre ratlles en un breu resum.\nArribar el dijous, caminar una miqueta per Maó, veure el Claustre d'Es Carme i descobrir la fàbrica del Gin Xoriguer, on t'ofereixen degustacions de l'ingredient bàsic d'una de les begudes de la terra, la pomada. Un Gin amb història que explica algunes peculiaritats de l'illa que un altre dia ja explicaré. Quedar amb el Xavi per solucionar la saturació que patia el seu pis en aquells moments i que provocava que hagués de buscar allotjament a última hora. Dinar i descoberta de la migrada freqüència del transport públic per arribar fins a alguna platgeta de l'illa que per possibilitats horàries va ser Cala En Porter. Bany ràpid i tornar a Maó per sopar amb la Iolanda i familiars seus de la zona limítrofa de l'oest, concretament de Tamarit de Llitera i pel cantó aragonès d'Albalate de Cinca.\nDivendres, quedo amb la Laia i el Marc, dos vallesans que estan a l'illa buscant-se la vida, a la Laia li està anant força bé i el Marc justament s'acabava de quedar sense feina. A la Laia m'ha fet gràcia conèixer-la perquè conec molt la seva germana que em va acompanyar en el tram final de la carrera i amb la que vaig compartir les pràctiques del CAP i molts moments de militància al casal. Al Marc ja el coneixia i va ser un dels que em va apretar per arribar-me a s'illa. Quedo amb ells a Sant Lluís, arriben amb un cotxe que hem hagut de llogar per moure'ns per l'Illa, un Chevrolet (i llavors diuen que els americans fan grans cotxes...). Primera notícia que em dóna el Marc és que l'han fet fora a la feina i que per tant avui i demà tindrà dia lliure. Anem a Calescoves, un indret espectacular impregnat de la història escrita a la pedra en forma de cova. Deixem a la Laia perquè tanqui els ulls una estona abans d'anar a treballar i anem a veure el Guillem que està acabant de treballar, l'esperem tot dinant al xiringuito que porta un exemedeté. Una volta, tanquem els ulls i aviat serà de nit, baixem a veure la Laia a Binibèquer, i com que té un dia laboral dur nosaltres li acabem donant més feina i ens quedem a sopar. S'ha incorporat al grup l'Oleguer amb el que ens arribarem fins a Es Castell, per després tornar a buscar a la Laia i anar fins a Es Grau per veure una espectacular sortida del sol. Amb l'albada aviat tornem a dormir tot deixant alguns trossos de nit pel camí.\n*Ara mateix esdevinc conscient que em costa posar-me a escriure però quan m'hi poso escric veritables parrafades, per tant decideixo acabar resumidament i ja parlaré d'altres coses en una propera entrada.\nDissabte, festes a Es Migjorn Gran i cavalls a dojo amb la musiqueta de la banda. Espectacular i a més faig una descoberta lèxica: "a ca una puta" que vindria a voler dir "qui sap on" i s'utilitza per respondre quan no se sap on està algú.\nDiumenge, anem cap al nord per veure com se'n va el sol per la Punta de Cavalleria, tenim un parell de problemes amb els vehicles motoritzats que ens porten per l'illa i arribem al final d'aquest espectacle natural. Tot i això n'observem la seva força i acabem anant a sopar a Addaia (Addá en menorquí).\nDilluns, me'n vaig a Es Castell a acabar de passar els dies al pis del Xavi, la Mar i el Biel. Abans de marxar-hi em trobo al Marcel i al Jesús, dos vells coneguts de la Gavarresa amb els que farem unes cerveses tot fent-la petar. Sopar amb els germans del Xavi.\nDimarts, principi d'esgotament i dia de repòs.\nDimecres, el Xavi em deixa el cotxe i faig un volt per l'Illa tot arribant fins a Ciutadella, una llarga estona per la Macarella i voltants, i tornar a Es Castell tot visitant construccions talaiòtiques. A Es Castell em torno a trobar amb els gavarresencs. L'última nit l'aprofitem per arribar-nos fins a Fornells i Es Mercadal, evitant la caldereta de llagosta, que ha de ser força bona però el preu no és massa popular.\nDijous, alçar-se i tornar cap a casa per descansar dos dies abans d'emprendre un nou viatge, aquest cop cap a una altra illa (Irlanda) de la que ja us en parlaré en la propera entrada.\nPublicat per Pinzellades d'en Tai els 6:22 0 comentaris\nAquest cap de setmana ha estat bastant intens a nivell polític i a nivell gastronòmic.\nA nivell gastronòmic ha sigut bastant verd i ple d'àpats vegetarians. Bons àpats, tot i que sigui declaradament carnívor però respectuós amb els vegetarians.\nA nivell polític ha sigut bastant madur i ple de vells coneguts i també, i és bo, de molts desconeguts. M'agrada conèixer gent, però també m'encanta trobar-me amb molts desconeguts que són companys/es amb els que remem en la mateixa direcció.\nDissabte al matí. M'aixeco d'hora però algun dels companys de viatge s'aixeca més tard i això fa que arribem a Sant Celoni mitja hora més tard del previst. Quan trobem l'Ateneu hi entrem i ens trobem que està ple a vessar, al voltant de dues-centes cinquanta persones. Valoracions, esmenes, torns de paraules i a escollir el nou secretariat. Hi ha un relatiu consens i tothom (amb qui vaig parlar) està força content de com ha anat i es respira un cert optimisme.\nDissabte al migdia. Anem a dinar a la Rectoria, els cuiners eren els d'Alerta Solidària que cada cop millora més els àpats populars i fa que anem oblidant l'etapa de la dictadura del plat únic: mongetes i botifarra. Aquest cop paella de verdures amb cargols, que no són del meu gust però si de la resta de comensals i em fan pensar que masses vegades formo part de la minoria. El segon plat un revoltim de bolets (el meu paladar no pot matisar més) amb salsitxes. I de postres fruites del temps. Un dinar més aviat verd on hi vaig veure diferents madureses. La primera maduresa és la qualitat de l'àpat i la segona maduresa és la de la militància que va deixar bastant plenes les ampolles d'allò que els del Penedès no volien anomenar vi.\nDissabte a la tarda. Després de dinar i per evitar la pressió de la migdiada anem a fer un cafè altre cop a l'Ateneu. Allà la fem petar una bona estona després d'un intent frustrat de botifarra. Només érem 3, i el Roger i el Sergi volien anar a escoltar havaneres que era una proposta interessant sinó fos perquè ja tenia la tarda-nit planificada. La gent va arribant a l'Ateneu i es prepara per retornar a les seves viles i ciutats per seguir construint la unitat popular. És l'hora de marxar, torno a la rectoria per recollir diversos estris i em trobo que s'hi està realitzant un casament. Penso en com ha canviat el panorama, però recordo que el nostre àpat també semblava per celebrar la unió d'una parella de fet que ha deixat enrere aquelles petites discussions que a vegades enterboleixen la relació i d'altres vegades la fan avançar. Aquest cop avançava i no és massa aventurat dir que sembla que la relació cada cop és més sòlida i que durarà més que el matrimoni que tenia al davant. És l'hora de marxar, anem a posar gasoil i allà ens trobem amb una altra realitat. Aquesta altra realitat era patètica, eren diversos cotxes amb quillets alienats a dins i que feien temps per anar al Pont Aeri. Mentres un altre Sant Celoni comença a caminar, allà hi havia uns primats que només volien volar...Que volin...ben lluny!!!\nPublicat per Pinzellades d'en Tai els 9:09 1 comentaris\nPublicat per Pinzellades d'en Tai els 7:53 1 comentaris\nCòrsega (i X)\nAcabat el viatge a Còrsega ens emportem un molt bon record de l'illa: els seus paisatges i la seva gent. I també, aquest local que ens va acompanyar dues nits. Cançó corsa en viu cada dia, quintos de Pietra a 5 euros (preus populars!?), ens conviden diversos cops i gaudim d'un entorn molt agradable que amb les veus corses sovint frega la divinitat. Si podeu aneu-hi és en un carrer petitó (Rue Conventional Chiappe) però és un gran lloc que s'ha de visitar ...com l'illa de Còrsega.\nPublicat per Pinzellades d'en Tai els 12:21 0 comentaris\nFem una última volta per Aiacciu abans d'agafar el ferri. Les dues últimes nits han estat intenses acompanyades de cançons corses. Passegem pel mercat i ens trobem una paradeta on es venen caputxes...\nMarxem d'Aiacciu amb el Ferri, que fa una última parada a Calvi i fa que valorem que potser ens hem deixat algun lloc per visitar, per tant...tornarem!!!\nA Populu Fattu, Bisogna A Marchja.\nPublicat per Pinzellades d'en Tai els 12:06 0 comentaris


L'exèrcit desinfecta l'entorn dels hospitals i de les residències de gent gran - Línia l'H\nRedacció|2020-03-26T13:12:59+01:0025 març 2020|L'Hospitalet|Línia l'H\nEls militars ja han desinfectat altres espais com l’Aeroport o el Port. Foto: Àlex Recolons / ACN\nLa Unitat Militar d’Emergències (UME) ha arribat a la ciutat per començar a netejar i desinfectar algunes zones de risc, com poden ser les entrades i sortides dels hospitals, l’entorn de les residències de gent gran o l’exterior de les parades de transport públic, sense accedir ni al metro ni als autobusos. L’alcaldessa va demanar aquesta mesura excepcional a través d’una carta que va enviar a Teresa Cunillera, delegada del govern central a Catalunya.\nL’Hospitalet és un dels municipis catalans que ha sol·licitat el suport de l’exèrcit perquè faci tasques de desinfecció en espais on el coronavirus podria contagiar més persones, com per exemple al voltant dels hospitals o de les residències per a persones de la tercera edat.\nPer això, els militars han començat a tirar líquid desinfectant a l’entorn de l’Hospital General, el de la Creu Roja, que és un dels que atén persones infectades per el Covid-19. Quan acabin de desinfectar aquest centre, es dirigiran a l’Hospital de Bellvitge i al Duran i Reynals per fer el mateix. La secció local de Protecció Civil col·labora amb l’exèrcit per fer aquestes tasques de desinfecció.\nLa mesura ha aixecat certa polèmica, ja que tots els ajuntaments que han sol·licitat la presència de la Unitat Militar d’Emergències de l’exèrcit per fer tasques de desinfecció tenen presència del PSC als governs municipals.\nEl jutge tomba la prohibició de les reunions a l’Hospitalet\nEl jutjat d'instrucció número 16 de Barcelona ha rebutjat la prohibició de les reunions de més de 10 persones anunciada ...\nEls agents de la Policia Local de l'Hospitalet no podran dissoldre les reunions de més de 10 persones que hi ...\nEvitar sortir de casa i limitar els contactes amb grups de més de 10 persones. Aquesta és la recomanació que ...\nA l’HospitaIet hi ha transmissió comunitària del coronavirus\nEl director de la Unitat de seguiment de la Covid-19, Jacobo Mendioroz, ha explicat en una entrevista a RAC1 que ...


Guardar fusta al moll | LA NAU\nQuan surto del Santa Mònica, podria pujar Rambla amunt. Però, com sempre, el riu va ple i temo ofegar-me. No sóc enemiga de les multituds, però si haig de ser-ne part, m’agrada moure’m sola i amb la màxima llibertat. També poder captar amb més claredat els rostres de les persones que passen pel meu costat.\nAixí que, com que no em ve d’una hora ni de dues, giro a la dreta i em dirigeixo fins al port. És cert, no em trobaré del tot un desert, però sé que quan arribi al bulliciós Moll de les Drassanes, tombaré a l’esquerra, on m’esperarà el Moll de la Fusta, d’aigües més tranquil·les. I, esclar, retrobaré la mar, alguns poetes i alguns records.\nQuan tinc la mar només a uns deu metres, passat ja Colom, esperava que em rebria la salabror. En comptes d’això m’envolta el flaire dels hot dogs, mesclat amb un regust de gasoil. Quan trepitjo el Moll de la Fusta, l’olor ja és diferent; els narius es dilaten. Ho he agraït.\nCada vegada que la veig, m’aclapara. És l’estructura de bronze i de pedra que representa Joan Salvat-Papasseit, obra de Robert Krier. Al darrera, hi ha una placa, on s’hi pot llegir el seu poema ‘Nocturn per a acordió’ :”(…) Vosaltres no sabeu què és guardar fusta al moll…”. El 1915, en Salvat va treballar en aquest lloc com a vigilant nocturn. Suposo que l’escultor va intentar reflectir l’orgull de l’escriptor, ressentit envers aquells que ignoraven el dur ofici, però la veritat és que aquesta escultura l’he trobada sempre massa exuberant, desmesurada. Salvat venia d’uns orígens humils, simpatitzava amb les idees anarquistes i socialistes, els seus poemes parlen de gent senzilla i evoquen fets de la vida quotidiana. El seu amic i també poeta Tomàs Garcés el recorda amb aquesta breu pinzellada biogràfica (La Publicitat, 22-8-1924) :(…)”Nat en el racó més pobre d’un suburbi, infant trist sense jocs i sense escola, soldat precoç de la lluita per la vida, treballador d’oficis aspres, guaita del moll en nits fredes, sent néixer dintre seu, als vint-i-cinc anys, l’espurna divina de la poesia”.\nSer poeta no és poca cosa, al contrari. Trobo que a la placa del davant hi manca la paraula poeta, al costat del seu nom. La gent, si s’hi atura, es pensarà que, com Colom, és un altre dels almiralls que van travessar mars i conquerir terres. Però la gran majoria dels passejants, m’hi he fixat, no es paren davant seu, potser perquè no el veuen, de tan gran que és.\nFa calor. A mitja tarda, les pedres són lluents de claror, no es veu ni un núvol, el perfil de Montjuïc és net i clar. M’assec, i contemplo les barques de colors, les rialles de la gent; en les aigües hi busco records.\nNo me n’havia adonat, estic a tocar de ‘La parella’, obra de Lautaro Díaz, escultor xilè que va viure un temps a Barcelona. També són seus el monument dedicat a Salvador Allende i la placa que recorda a Víctor Jara, ambdós a Nou Barris. Hi ha un cert misteri a ‘La Parella’ que no acabo d’interpretar. Aquestes figures de bronze tenen un regust existencial; la seva fragilitat aparent, la constitució esprimatxada… Tot plegat em recorda Giacometti. La seva mirada serena apunta al mar i els vaixells, oberts a la brisa. És com si s’haguessin donat un moment de descans, de treva, com moltes persones ara mateix, però tal vegada potser desitgen marxar ben lluny. Ella, talment una sirena, observa amb més decisió que ell, de rostre lleument inclinat. Estan junts, però separats alhora. Potser s’han acabat de discutir, una crisi més de parella. Ell, però, sembla que li vulgui dir alguna cosa. Què pot ser?\nSempre que passo per aquí penso en les ja llunyanes festes de la diversitat, amb les seves tardes i vespres d’olors, de música i de colors, amb tota la gent que creia (creu) en un món millor. Veig també aquelles persones, ja d’edat avançada, que havien lluitat contra el feixisme: supervivents dels camps nazis, ara ja tots morts. Un vaixell s’allunya, on va? Bufa un vent de garbí, suau. Ja no afluixarà fins que hagi marxat el sol.\nSe sent xivarri. Avui hi ha unes atraccions infantils en el mateix lloc on pel desembre s’hi instal-la el circ Raluy. S’hi ha volgut recrear l’Oest americà, amb un tren circulant, amunt i avall, entrant en una mena de túnel, competint modestament amb les gavines. El mar és verdós, però quan pujo la rampa d’accés, ja al final del moll, s’ha tornat platejat.\nTorno pel mateix camí, i comença a sonar un saxo. Tot sembla fluir lentament. El sol va de baixa, en poca estona ja s’haurà post. Faig meus aquells versos de Joan Salvat-Papasseit:\nDel vaixell de les veles de zèfir/ L’irradiador de proa/ Ha xuclada la sang del sol/ morent al mar.\nEm trobo, altre cop, davant del monument a Colom. Deixem que sigui Jaume Passarell (Mirador, 1-9-1932) qui ens acabi de conduir, després d’haver fet un tomb vora el mar: “La ciutat és voltada d’una foscor clapada de llum. En l’aigua untuosa del moll parpellegen vacil·lants les llums verdes, vermelles, blaves i grogues; les llums de tots colors dels vaixells ancorats, que ballen una dansa confusa i estrafolària sobre l’aigua”. (…) Aquell perfum de salabror marina, tanmateix agradable, que dúieu enganxada a la punta del nas, s’esvaeix. Ja som a ciutat”.\nAlbert Marquet. Le port de Marseille, 1916.\nTagged with: Lautaro Díaz, Moll de la Fusta, Salvat-Papasseit\nEntrada prèviaDret, justícia i compassió\nEntrada següentLa cultura és l’aire que hom respira