L'actriu andorrana Clàudia Riera formarà part d''Alba, el jardí d\nL'actriu andorrana Clàudia Riera formarà part d''Alba, el jardí de les delícies'\nNoticies » Cultura 16 de maig, 2018\nClàudia Riera, de 22 anys, és l'actriu andorrana escollida pel director Raimon Molins per completar el repartiment de l'obra 'Alba, el jardí de les delícies' de Marc Artigau, que produeix l’Escena Nacional d’Andorra (ENA), i que es representarà a Andorra l'hivern que ve. L'espectacle es pregunta sobre la nova manera de relacionar-se i de gestionar la soledat de l’individu en la societat.\nL’andorrana Clàudia Riera Bertran interpretarà a J, un dels tres personatges protagonistes d’'Alba, el jardí de les delícies' de Marc Artigau, que produeix l’Escena Nacional d’Andorra (ENA), Atrium, Teatre Nacional de Catalunya i Temporada Alta de Girona. El director de l’obra, Raimon Molins, ha escollit l’actriu andorrana, de 22 anys, per formar part d’un repartiment que completen Carme Elías i Lluís Marco.\nClàudia Riera, que actualment e´s alumna d’interpretacio´ a l’Institut del Teatre, va participar en la lectura dramatitzada de 'Refugiats' de Sergi Pompermayer, que va formar part de la Temporada 2017 de l’ENA, i compta amb diverses experie`ncies, tant als escenaris com en el format audiovisual, aixi´ com en el teatre de carrer.\nUn dels requisits que l’ENA posava com a condicio´ per formar part de la produccio´ d’'Alba' era que el repartiment estés composat per una actriu andorrana en el paper principal que faltava per completar. L’Escena Nacional d’Andorra va facilitar un llistat d’actrius andorranes que complien el perfil i els requisits especi´fics demanats pel director de l’espectacle i, finalment, Molins s’ha decantat per l’actriu escaldenca.\nClaudia Riera se suma a un equip arti´stic que ja comptava amb participacio´ andorrana en la figura d’Alfons Casal, com a ajudant de direccio´, i que tambe´ inclou a David Bofarull en el disseny de llums, Emilio Valenzuela a l’escenografia o Joan Rodon en el disseny audiovisual.\n'Alba' e´s un thriller de cie`ncia ficcio´ sobre el temps i allo` huma`. Un drama que es debat entre la soledat i la necessitat d’estimar a l’altre i a un mateix. L’obra tracta sobre Alba, una professora universita`ria jubilada, doctora en histo`ria de l’art, que ha decidit tenir una 'acompanyant': robots capac¸os de tenir empatia, d’ajudar a les feines de casa, d’emmagatzemar records i experie`ncies, de ser amics, amants i co`mplices. L’Home, un professor de literatura que anys abans havia mantingut una relacio´ amorosa amb l’Alba i que ara so´n amics, el dia que coneix a J queda esferei¨t. Sembla real, humana i fins i tot e´s molt atractiva. Pero` sobretot el que me´s el pertorba, e´s que J esta` dissenyada exactament ide`ntica com l’Alba, quaranta anys enrere.\nUn espectacle que es pregunta sobre la nova manera de relacionar-se i de gestionar la soledat de l’individu en la societat. Com funcionen els mecanismes de l’amor, l’amistat, la fami´lia i la fe en la societat que estem construint. 'Alba' s’estrenara` el 16 de novembre de 2018 al Temporada Alta de Girona, del 3 al 23 de desembre de 2018 al Teatre Nacional de Catalunya i al gener o febrer de 2019 (data per determinar) a l’Auditori Claror del Centre Cultural i de Congressos Lauredia`.\nEntrevista al síndic general, Vicenç Mateu, a La Rèplica\nDivendres a partir de les 20h: Retransmissió conjunta de l'Eurocup i la selecció\nLa crònica de les finals de la Copa del Món Andorra 2019, a l'Espai Neu\nVideoarticle: Ludmilla Lacueva, passió per l'hoteleria, la literatura i la recerca històrica\nL'elegància en forma de veu. Notícies i actualitat d'Andorra.\nEmpoderament i defensa personal. Notícies i actualitat d'Andorra.\nAra i aquí 2.0 - Sara Soares i Janet Soares. Notícies i actualitat d'Andorra.\nAra i aquí 2.0 - Claudia Rodrigues i Marta Pérez. Notícies i actualitat d'Andorra.\nArriba l'Hibernation. Notícies i actualitat d'Andorra.\nEntra en vigor la congelació dels lloguers\nDesarticulada a Espanya una banda de robatori i desballestament de vehicles que enviava peces a Andorra


Ester Besolí: Masclisme institucional el dia contra la violencia de gènere\nMasclisme institucional el dia contra la violencia de gènere\nAvui es 25 de novembre, dia internacional contra la violència de gènere vers les dones.\nCom cada any es realitzen actes i campanyes per prevenir i evitar que les dones siguin agredides.\nVivim en món masclista on l'home te dret a tot, inclòs a violar i pegar a la companya. Es suposa que tenim lleis que ens diuen que som esser humans iguals, però no es veritat. Quan entrem als jutjats ens pregunten si vam cridar, com anàvem vestides o per que anàvem soles. La premsa diu que ens morin, quan ens maten.\nI l'estat fa campanyes per conscienciar-nos que hem de tenir cura, no beure, no anar per llocs foscos, no anar sola, etc. Si no prendrem mal.\nUna societat tan masclista que es incapaç de dir que un de cada 10 homes exerceix violència contra les dones. Un cada 10 nois controlarà el mòbil de la seva parella, li dirà com ha d'anar vestida i si no ho fa com vol li pegarà. Cada any sobre 60 assassins maten a 60 dones o ex-dones. Cada festa hi han grups de nois que van en intencions de violar, preparat amb burundanga. La pregunta es quan pensem començar a educar en igualtat als nois. Vivim en una societat tan masclista que la impunitat per violar es brutal.\nAquestes campanyes reafirmem el masclisme que vos estic comentant. Totes son d'aquest any\nPublicat per Ester Besolí a 9:45\nEtiquetes de comentaris: "VÍCTIMES DEL MALTRACTAMENT" , 25 de novembre , masclisme


La Seda de Barcelona perd 22,7 milions d'euros, quatre vegades més que l'any passat\nDurant el primer trimestre del 2012, el seu benefici brut d'explotació (ebitda) va caure un 63%, fins als 5,2 milions d'euros\nEFE Barcelona Actualitzada el 14/05/2012 19:47\nEl grup químic La Seda de Barcelona va perdre 22,7 milions d'euros durant el primer trimestre de l'any, quatre vegades més que al mateix període del 2011, quan les pèrdues van arribar als 5,7 milions.\nLa Seda va aprovar a principi de mes una reducció i una posterior ampliació de capital per compensar les pèrdues i sanejar el seu balanç. En compliment d'aquest procés, durant els tres primers mesos del 2012 el grup químic va destinar 9 milions d'euros a atendre pagaments a proveïdors i finançadors.\nEl seu benefici brut d'explotació (ebitda) va caure un 63%, però va tancar el primer trimestre de l'any en verd i va arribar als 5,2 milions d'euros. Quant a la facturació, va augmentar un 11,6% i es va situar en 290 milions d'euros.


L’excapità del Barça, actual entrenador de l’Al-Sadd de Qatar, ajudarà a augmentar la capacitat d’atenció mèdica a l'UCI\nXavi Hernández ha donat 150.000 euros al Consorci Sanitari de Terrassa (CST). L’excapità del Barça, actual entrenador de l’Al-Sadd de Qatar, i la seva família han dut a terme una donació que es destinarà, d’una banda, al mòdul d’intel·ligència d’aire i, de l’altra, a “humanitzar” l’espai d’obstetrícia i sala de parts de l’Hospital de Terrassa, segons ha informat el CST aquest dijous mitjançant un comunicat.\nEn el cas de la inversió en el mòdul, servirà per unir-lo a respiradors i proveir dues persones al mateix temps amb un únic aparell. D’aquesta forma s’augmentarà la capacitat d’atenció mèdica a l’UCI. Així mateix, l’aportació de l’exjugador blaugrana es traduirà en 40 mòduls al sistema sanitari català que es distribuiran també, a través de la cooperació internacional, als països més desafavorits.\nEl CST ha agraït aquesta donació de Xavi i la seva família i ha remarcat que “en aquests moments tan difícils totes les ajudes són necessàries per poder preparar els centres sanitaris adequadament” davant possibles rebrots de coronavirus.


PIMEC reconeix les millors iniciatives empresarials en la 31a edició dels Premis Pimes | PIMEC\nPIMEC reconeix les millors iniciatives empresarials en la 31a edició dels Premis Pimes\nEl sopar ha tornat a tenir caràcter solidari per tal de vehicular el compromís del món empresarial amb la societat catalana\nBarcelona, 11 d’octubre de 2018. Un miler de persones del món econòmic, empresarial i polític s’han donat cita aquest dimecres, 10 d’octubre, a la Sala Oval del Museu Nacional d’Art de Catalunya, per reconèixer, un any més, les millors iniciatives empresarials. Josep González, president de PIMEC, n’ha estat l’amfitrió i Quim Torra, president de la Generalitat, ha presidit la 31 edició dels Premis Pimes. L’acte també ha comptat amb la presència de la vicepresidenta del Govern espanyol, Carmen Calvo, el president del Parlament de Catalunya, Roger Torrent i l’alcaldessa de Barcelona, Ada Colau.\nEl president de PIMEC, durant el seu parlament, ha volgut recordar les figures de tres persones vinculades a la patronal que han mort aquest any: “Enyorem molt en Vicenç Paituví, que va ser president de PIMEC Vallès Oriental, l’Enric Calvo, secretari institucional de PIMEC Comerç, i en Josep Lluís Francesch, soci honorari i medalla al Reconeixement Empresarial de PIMEC, i un dels impulsors de la fusió de les antigues patronals SEFES i PIMEC l’any 1997”.\nJosep González ha aprofitat també per exposar el nou camí que emprendrà la Fundació PIMEC: “Sostenibilitat global, reputació i solvència de l’entitat, tecnologies de futur i els canvis sociolaborals que comportaran, valors, ètica i transparència són objectius pels quals, a partir d’ara, vetllarà la Fundació”.\nTambé ha parlat de l’actual entorn econòmic i ha reivindicat la bona salut de l’economia catalana: “El PIB de Catalunya creix al voltant del 3% des de fa 15 trimestres seguits i per damunt de la mitjana del conjunt de l’Estat espanyol. Les vendes i la ocupació milloren tant a Catalunya com a Espanya. La indústria i la construcció creixen per damunt del 5% i el consum es manté”.\nD’altra banda, Josep González ha volgut remarcar tots els reptes pendents que tenen les pimes catalanes i les actuacions que cal realitzar. El president ha parlat de la importància del Pacte Nacional per a la Indústria, la necessitat de potenciar la Formació Professional, les possibles actuacions contra l’economia submergida, la necessària implementació del Corredor Mediterrani, la millora de la xarxa de rodalies catalanes i de l’aplicació, finalment, del Règim Sancionador de la Morositat.\nAprofitant la visita de la vicepresidenta del Govern espanyol, Carmen Calvo, i el president de la Generalitat, Quim Torra, Josep González ha volgut recordar que “és un moment favorable per construir veritables ponts de diàleg i per solucionar greuges socials, econòmics i culturals que millorin les relacions entre Catalunya i Espanya”.\nPer la seva banda, el president de la Generalitat, ha clausurat l’acte agraint al president de PIMEC haver “defensat sempre el teixit productiu català i fugir de discursos catastrofistes”. I ha posat en relleu que, “davant d’aquesta allau que vol fer veure que la situació econòmica a Catalunya era catastròfica, vull enviar un missatge de responsabilitat, basat en xifres i dades: l’economia catalana va bé”.\nEn aquest sentit, el cap de l’Executiu català ha posat en relleu que Catalunya compta amb un teixit empresarial de gairebé 620.000 empreses; que lidera el nombre d’empreses amb seu social a l’Estat, amb el 18,5% del total; que té un creixement interanual del 3,1% el segon trimestre del 2018 o que les exportacions catalanes van superar el 2017 per primera vegada els 70.000 milions d'euros.\nEn la gala d’enguany s’ha premiat a Els Matins de TV3 (Millor treball periodístic en temes econòmics); Enric Calvo (Reconeixement en el comerç); NGNY Devices (Premi PIMEC Jove); Industrias Tapla (Premi Fundació PIMEC als Valors d’empresa); Clos Galena (Premi Qualitat Lingüística en el món empresarial); Sorbos (Premi a la Microempresa més competitiva); Sat Apícola El Perelló – Mel Muria (Premi a la Petita Empresa més competitiva) i Voxel Group (Premi a la mitjana empresa més competitiva). També s’ha atorgat la Medalla de Reconeixement Empresarial a l’empresari Pere Relats i el reconeixement a la segona oportunitat empresarial a l’empresària Anna Mendoza.\nUn cop més, el sopar ha tornat a tenir caràcter solidari per tal de vehicular el compromís del món empresarial amb la societat catalana. Les aportacions fetes pels assistents s’han destinat al programa emppersona de la Fundació PIMEC, que dona suport als empresaris i empresàries, i a les persones autònomes que s’han quedat sense negoci i sense feina i busquen una segona oportunitat.


Història d'amor ... - Dones lloc Femme Avui\n"Love Actes a l'atzar, ja que és necessari, i sempre cau en el cap de sobte, com de la pesta." Joanne Harris. "Préssecs de Monsieur la cura"\nElla ni tan sols recordava quan va ser la recerca d'una reunió amb ell. Treballaven per a la mateixa empresa, però en diferents departaments. De vegades els camins creuats d'un dia als passadissos diverses vegades, i de vegades ella no ho va veure durant una setmana. Va morir sense els seus ulls blaus, sense la vista, que, ja que semblava estar ple de calidesa i tendresa.\nQuan ella va aconseguir un treball en una empresa, a continuació, gairebé immediatament vaig començar a notar en mi la seva mirada interessada sempre que es va demorar més del que és habitual. Llavors ella no va poder avaluar aquest fet. Ella va observar amb grat, i ella estava jugant: podria parlar amb ell, que podia mirar-lo als ulls càlida somriure, i ella només podia passar.\nPerò en algun moment, tot va canviar. Ella es va convertir en avorrit i dies va durar per sempre. Ella estava buscant una raó per aixecar-se de nou des de darrere del seu escriptori. I quan va sentir els seus ulls en mi, no m'atrevia a aixecar els ulls, ardor d'emoció i por. Li semblava que si els seus ulls es van trobar, segurament serà una explosió o incendi. Ella tenia por de fer-se passar.\nVa ser víctima del dubte i oscil·lava entre l'eufòria i una sensació de pèrdua d'alguna cosa que ja nativa. Ell li va inculcar un sentit de confiança. Ella va pensar que si es van quedar sols, que fàcilment se li va revelar la seva ànima, sent home molt reservat. Li semblava que ella coneix i entén.\nCada dia esperava a que s'acostés, parlar, ofereixen una tassa de cafè després de la feina, tard cridada la nit ... En canvi, el seu pas, deixant sec "hola". I quan ell era bo, que neix de nou de la fantasia. Va somiar i, tancant els ulls, va veure els seus forts braços al voltant de les seves espatlles fràgils, i les seves boques estan connectades a la primera incerta i després en fam petó i apassionada. Però va ser només un somni, i estava cansada de tals deliris.\nNo se sap quant encara hauria continuat la seva passió, però un cap de setmana, caminant pel supermercat, el va veure en companyia d'una noia jove i prima. Dos segons suficients per sòbria. Es va tornar i, fins que es va adonar, va anar en la direcció oposada.\nLa vergonya! El sentiment de vergonya per a si mateixos com renta sobre ella de cap a peus. Què baixesa, quina error, que estúpida dolor sever al pit!\nElla caminava ràpidament. Els seus dits es van clavar en la ment del cor, i van descobrir que hi havia alguna cosa estranya, i van treure ja arrelar sensació, i el van llançar als peus dels transeünts.\nDesprés d'això, es va fer més fàcil. Caminava amb el cap en alt i un somriure a la caprici ja ximple. Ella va riure davant el fet que recentment es diu amor. Ella va enganyar-se a si mateixa bé per si mateixos com l'ús d'una màscara, "bé". Estava somrient, però sabia que avui seria la nit a plorar com un nen, arrufant els genolls contra el pit i mossegar la cantonada de coixins. Serà molt dolorós, però és la dreta ...


Olot, Puigcerdà, Lloret de Mar i Banyoles, on més creix la circulació del virus de covid-19 a les aigües residuals no tractades – Anarquia Catalunya 🏴\nOlot, Puigcerdà, Lloret de Mar i Banyoles, on més creix la circulació del virus de covid-19 a les aigües residuals no tractades\nL’equip de coordinació de la xarxa de vigilància espera un augment de la presència de SARS-CoV-2 a les depuradores de municipis turístics\nLa circulació del virus actualment és alta a la majoria de depuradores excepte la de Ripoll i Palamós\nTRAMUNTANA VERMELLA MAIL Olot (la Garrotxa, comtat de Besalú) 12/04/2021.- Llegim al Diari de Girona que nombrosos estudis científics posen en evidència el fet que les aigües residuals no tractades són un bon indicador de la circulació del virus de covid-19 en una població. Per aquest motiu, l’Agència de Salut Pública de Catalunya i l’Agència Catalana de l’Aigua (ACA) han impulsat la Xarxa de vigilància del SARS-CoV-2 en aigües residuals de Catalunya, un projecte de recerca pioner i transversal que posa en valor les capacitats i l’expertesa de Catalunya i també el fruit de l’acció coordinada de les institucions públiques i el món científic.\nA finals de l’any passat, el Govern de la Generalitat va aprovar el Programa temporal de vigilància del coronavirus-19 per al període 2021-2022, que es podria prorrogar tres anys més. El programa està coordinat per la Secretaria de Salut Pública, del Departament de Salut, i l’Agència Catalana de l’Aigua, del Departament de Territori i Sostenibilitat, i compta amb un pressupost anual de 947.430 euros. Les anàlisis van a càrrec del laboratori de Biologia Molecular de Virus Entèrics (UB), el laboratori de Virus Contaminants en Aigua i Aliments (UB) i l’Àrea de Biotecnologia d’EURECAT (Reus, Baix Camp).\nL’Institut Català de Recerca de l’Aigua (ICRA), amb seu a Girona (Gironès, comtat de Girona), exerceix la coordinació de la xarxa i s’ha encarregat del disseny i la coordinació de mostreigs, laboratoris i de vetllar per la integritat de tot el procés. L’equip inclou Carles Borrego (expert en microbiologia aplicada a les aigües residuals), Lluís Corominas (expert en epidemiologia de les aigües residuals), Laura Guerrero (experta en virologia) i Neus Collado (experta en sistemes de sanejament).\nLa component de recerca del projecte català és homologable i posiciona Catalunya entre les iniciatives més avançades dels països europeus en aquest àmbit concret.\nLa majoria de depuradores (EDAR) de les comarques gironines registren una circulació «alta» o «mitjana» del SARS-CoV-2, excepte la de Palamós (Gavarres marítimes, Baix Empordà, comtat de Girona), on la circulació és baixa i amb una tendència estable, segons dades registrades la setmana del 29 de març al 4 d’abril. D’altra banda, cada vegada hi ha més EDARs amb una tendència del virus «a l’alça», com és el cas d’Olot (la Garrotxa, comtat de Besalú), Puigcerdà (Baixa Cerdanya, comtat de Cerdanya), Lloret de Mar (la Selva marítima, la Selva, vescomtat de Cabrera, comtat de Girona) i Banyoles (Pla de l’Estany, comtat de Besalú).\nEl doctor Carles Borrego, professor de Microbiologia a la Universitat de Girona i investigador de l’Institut Català de Recerca de l’Aigua (ICRA) és un dels coordinadors de la xarxa de vigilància del SARS-CoV-2 a les aigües residuals de Catalunya i constata que la tendència «estable» de depuradores com Girona i Figueres (la Garriga, Alt Empordà, comtat de Besalú) «no és una bona notícia, ja que la presència de traces genètiques és elevada i per ser optimistes caldria que la tendència anés a la baixa».\nLa doctora Neus Collado és experta en sanejament d’aigües i també coordina la xarxa de vigilància des de l’ICRA. Explica que a la província hi ha onze depuradores en estudi que s’ubiquen a: Girona, Figueres, Palamós, Castell-Platja d’Aro (Vall d’Aro, Baix Empordà, comtat de Girona), Roses (Serra de Rodes, Alt Empordà, comtat de Peralada), Banyoles, Olot, Ripoll (Ripollès, comtat d’Osona), Puigcerdà, Blanes (la Selva marítima, la Selva, vescomtat de Cabrera, comtat d’Empúries) i Lloret de Mar. A la majoria d’aquestes EDAR es prenen mostres setmanalment de l’aigua d’entrada a la planta. Posteriorment, aquestes mostres es transporten i distribueixen a tres laboratoris vinculats als centres de recerca i tecnològics de referència. La quantificació de les traces genètiques del SARS-CoV-2 es fa mitjançant l’amplificació de l’ARN present a les mostres d’aigua residual.\nAugment a zones turístiques\nHi ha altres depuradores gironines on les mostres es prenen quinzenalment, com és el cas de Lloret i Blanes, i a les de Roses i Castell-Platja d’Aro on el mostreig es realitza únicament a l’estiu, «època en què els municipis concentren major afluència turística», destaca Collado. De fet, la coordinadora de la xarxa recalca que «durant els períodes de vacances és complicat trobar correlacions entre els casos clínics i la presència del virus en aigües residuals de zones concretes, perquè hi ha molta mobilitat de la població».\nMalgrat tot, Borrego anticipa un possible augment de la presència del virus com a conseqüència de setmana santa. «Tot i que no soc epidemiòleg, és fàcil preveure que un augment de mobilitat se sol traduir en un increment de la circulació del virus i, per tant, un increment en la seva concentració a l’aigua residual. Penso que haurem d’aprendre a conviure amb aquesta situació fins que no avanci la vacunació i hi hagi menys transmissió».\nL’equip destaca que analitzar la presència de coronavirus-19 a les aigües permet avaluar els nivells de circulació del virus entre la ciutadania. «Les dades sempre aporten una informació complementària i rellevant a les proves clíniques i que ajuden a la presa de decisions pel que fa a la gestió de la pandèmia. També és cert que hi ha alguns inconvenients, com ara que no es poden identificar casos concrets», admet Carles Borrego.\nLes variants, en estudi\nD’altra banda, des de principis d’any han sortit publicacions sobre la presència de la variant britànica a les aigües residuals. Borrego explica que aquest nou mètode s’ha impulsat des d’un dels laboratoris que forma part del projecte per aportar informació «útil» a Salut Pública. «Des de la xarxa encara no fem analítiques per identificar els diversos tipus de variants, però estem treballant per aportar-ne dades sobre la prevalença i aviat es faran públiques».\nEls controls analítics es duen a terme en un total de 56 depuradores catalanes que sanegen el 80% de les aigües residuals generades a Catalunya. Tant Borrego com Collado expliquen que la xarxa de vigilància d’aigües residuals té altres precedents que també han servit com a eina de suport al monitoratge i prevenció de la salut. Anteriorment, l’epidemiologia de les aigües residuals s’ha emprat per analitzar la presència d’estupefaents i també estudis d’altres patògens virals com el de la poliomielitis i el de l’hepatitis.\nL’equip destaca la tasca del treball en xarxa del qual formen part molts professionals, sense els quals el projecte no s’hagués pogut desplegar.\nLes ciutats de les comarques gironines amb el risc més elevat de covid-19 són Puigcerdà, Palafrugell, Vilafant, Figueres i Banyoles, municipis que tenen les xifres més elevades del Principat de Catalunya Quina presència té el coronavirus-19 a les aigües residuals del Baix Empordà? Banyoles cancel·la les funcions de ‘Els Pastorets de Banyoles’ per un contagi de covid-19 a la companyia El risc de rebrot del covid-19 es dispara a Sant Jaume de Llierca superant els 3.000 i a Olot els 2.000 punts i la velocitat de contagi creix a la Regió Sanitària de Girona, on han mort 15 persones de les pacients i havent-hi 281 casos nous [Ampliació notícia anterior] Les poblacions de les comarques amb el risc més elevat són Vallfogona de Ripollès (5.826), Olot (1.581), Ripoll (1.101) –els més elevats del Principat de Catalunya–, Vilafant (758), Palamós (742), i Figueres (429) Científics alerten d’un pic de covid-19 a Lloret de Mar Figueres, Vilafant i Palafrugell encapçalen els municipis de les comarques gironines amb més risc de rebrot de covid-19: han mort 8 persones de les pacients, s’han detectat 381 casos nous i creix la velocitat de contagi Puigcerdà, Vilafant i Palafrugell són els municipis que tenen el risc de rebrot de covid-19 més elevat de tot el Principat de Catalunya i a la Regió Sanitària de Girona hi ha hagut cinc noves defuncions Mig centenar de treballadores i treballadors de dos hotels de Lloret de Mar protesten contra els acomiadaments Detecten un brot amb nou pacients amb coronavirus-19 a l’hospital sociosanitari i la residència asil Nicolàs Font de Lloret de Mar Els treballadors fixes discontinus de l’Hotel Don Juan de Lloret de Mar aconsegueixen l’ERTO en una sentència pionera Lloret de Mar registra un fort augment de positius en una setmana


Llistes d'espera als Serveis Socioeducatius Infantils del barri | portal comunitari del barri de La Mina\nEl passat 13 de setembre, al iniciar el curs, el Casal Infantil de La Mina feia aquesta crida per a posar atenció sobre la problemàtica amb el manifest que a continuació transcrivim:\nComunicat urgent de l’Associació Casal Infantil La Mina\nL’Associació Casal Infantil La Mina vol fer coneixedores a totes les administracions –Consorci del barri de La Mina, Ajuntament de Sant Adrià de Besòs, Diputació de Barcelona i Generalitat de Catalunya- de la situació en que ens trobem avui divendres dia 13 de setembre, després de les primeres 24 hores d’obertura del període d’inscripcions al nou curs 2013-2014.\nEl Casal ofereix un servei de recolzament educatiu i social per nens i nenes de 3 a 12 anys al barri de La Mina de Sant Adrià de Besòs.\nEstant en conveni plurianual amb el Departament de Benestar Social i Família pel finançament del projecte Casal Infantil per un import de 91.200,00€/anuals pels anys 2012, 2013 i 2014 continuem amb la mateixa oferta de 60 places complint la normativa de 10 infants per cada educador amb un equip de sis professionals.\nEl curs passat vam atendre a més de 100 infants, vam acumular 78 nens i nenes sense plaça durant tot el curs i aquest obrim amb les 60 places plenes i una llista de 53 infants sense plaça acumulats en només les primeres 24 hores. La previsió de que aquesta llista no deixi d’augmentar durant els propers dies i les situacions amb les que arriben les famílies ens obliga a buscar solucions urgents.\nMoltes d’aquestes famílies son amb nens i nenes en risc d’exclusió social i alguns casos no atesos han estat derivats o estan en seguiment per part dels equips de serveis socials i/o EAIA.\nEl total de places oferides entre el nostre servei i el centre obert del barri –els dos únics serveis amb atenció diària- són insuficients pels 2.125 nens i nenes que hi ha al barri de La Mina, segons el padró municipal.\nL’Associació Casal Infantil La Mina en representació de les prop de 40 famílies demana una solució a curt termini doncs ha de ser responsabilitat de tots garantir aquests seguiments i suports amb nens en risc d’exclusió social.\nAreabesos s'en fa ressó i publica en el seu web una entrevista amb els membres de la Junta del Casal Infantil on destaca en titular “Sense serveis com el nostre els centres oberts estarien més col•lapsats”\nEls serveis de recolzament socioeducatiu per a infants i joves, no estàn creixent al ritme de la demanda i això fa que augmentin les llistes d'espera amb noves famílies que, en aquests moments de dificultat, en tenen necessitat. La crida del Casal vol incidir en la necessitat d'ajustar serveis a la demanda actual, ampliant places i dotant de més recursos, per a protegir la infància de les situacions de risc d'exclusió social que ara estàn en augment


La consulta per la independència, el 25 d'abril – Cornudellaweb / PrioratDigital / Segle21.cat 1998-2017\nCornudella web 26/02/2010.- La reunió que van tenir ahir a la nit diverses associacions cornudellenques, va servir per posar les bases de la consulta popular que finalment, es portarà a terme el proper diumenge 25 d’abril. Representants de l’Associació de Dones, Agrupació Sardanista Montsant, Agrupació de Defensa Forestal (ADF), Grallers de Cornudella i Associacio de veïns i amics de Siurana, a més de l’Associacó Cultural La Tralla (que no va poder assistir a la reunió però que està d’acord amb l’organització de la consulta), van ser les entitats que van prendre un primer contacte. Durant la reunió es van repartir els protocols que s’hauràn de seguir per a dur a terme la consulta popular, i es van proposar alguns noms per a la campanya com “Cornudella, Siurana i Albarca decideixen” o “El municipi de Cornudella decideix”, tot i que encara no s’ha decidit quin serà finalment el nom. També es va parlar d’aproftar el dia de la consulta per organitzar algun acte popular, encara per concretar. La resta d’entitats de la vila que no van assistir a la reunió rebran informació sobre l’organització de l’esdeveniment, per si s’hi volen sumar.\nDe moment, el proper 9 de març, la comissió organitzadora es reunirà novament, després que algun representant de la mateixa hagi assistit a la reunió que tindrà lloc a Poboleda dos dies abans, a la qual assistirà Uriel Bertran, portaveu de la Coordinadora Nacional per l’Independència. Els municipis prioratins de Poboleda i Capçanes, en principi també celebraràn consultes populars el 25 d’abril.\nFoto: Reunió del dijous 25 de febrer, a la Sala d’Actes de l’Ajuntament. (Glòria Espasa)\nCarles X. Cabós 26 de febrer de 2010 16 de Juny de 2017 9-N, Dret a decidir, política\nAnterior Entrada anterior: Ja han començat les obres del Poliesportiu\nSegüent Entrada següent: Cornudella fa front comú amb Arbolí, Alforja i Porrera per que els treguin de la zona eòlica


Jo mai: La veritat és allà fora | Oriol Puig Taulé\nOriol Puig Taulé. Festival Grec 2013.\nPugem les gèlides escales mecàniques (tot preguntant-nos “ Realment Barcelona necessita més teatres amb escales mecàniques?”) i entrem amb moltes ganes a la blanca i enorme sala del teatre del CCCB, a l’estrena del darrer muntatge de Prisamata, la companyia capitanejada per Ivan Morales.\nIvan Morales © Helio Reguera\nEls actors ja són a escena, escalfant veu i cos. Sentim una selecció musical eclèctica i amb molt de gust, on destaquen Die Antwoord (“I fink u freeky”) i Jaume Sisa i el seu “Cabaret galàctic” (“No tingueu por dels morts, cal témer els vius”). L’espectacle comença amb un to i un ritme baix, molt pausat, i no podem evitar pensar “Ai, ai, ai…”, però al cap de gairebé dues hores abandonem la sala amb una energia molt diferent, fins i tot amb un cert estat d’eufòria. “Jo mai” és un muntatge jove, post-adolescent, per la mitjana d’edat dels seus intèrprets i, sobretot, per l’energia que traspua la proposta. Història d’amistat, de barri, de gent perduda que fuig muntanya amunt per no veure la boira de la gran ciutat, una ciutat que perd la seva identitat entre els cada cop més nombrosos restaurants de cuina vegetariana on hi van els pijos que s’han apropiat del barri, aquella gent que “beu llet que no és llet, menja carn que no és carn i amanides de fruita”. L’espectacle destaca per la gran veritat i l’energia física que transmeten els seus intèrprets (molt bon treball d’Anna Alarcón com a coach i de Joana Rañé com a responsable de moviment), i per la versatilitat d’aquests, que toquen els instruments en directe que conformen l’espai sonor (direcció musical d’Helio Reguera) i s’atreveixen amb la percussió corporal i el beatboxing, amb resultats molt satisfactoris. El text d’Ivan Morales conté algunes de les característiques que ja vam trobar a “Sé de un lugar”, el muntatge revelació de la temporada passada, on Anna Alarcón i Xavi Sáez van representar a la perfecció les misèries d’una parella de trentanyeros en estat d’insatisfacció permanent: les ganes de trobar un lloc al món, el fàstic vital davant l’estat general de les coses i, principalment, una reivindicació de les relacions interpersonals de qualitat. Dels pocs comentaris negatius que podem fer sobre “Jo mai” en destacaríem principalment dos: el text abusa en alguns moments del registre poètic que, tot i contrastar amb el naturalisme predominant i ser-ne la seva contrapartida, de vegades acaba resultant un pèl forçat; i sovintegen les baixades de ritme que, tot i formar part d’una composició que com la vida mateixa conté alts i baixos, moments de “subidón” i de “bajón”, acaben allargassant l’espectacle d’una manera una mica innecessària. Els comentaris positius que en podem dir, en canvi, són nombrosos i variats: la veritat que desprenen la majoria de diàlegs, l’energia física i verbal de cada un dels actors de la companyia, l’excel·lent integració de la música en l’acció, ja sigui com a comentari o contrapunt, la resolució de l’espai escènic (semi-circular, tot i la mala visibilitat que té el teatre del CCCB), i l’economia de mitjans que demostra que per fer teatre ben fet només cal una taula i quatre cadires. Menció a part mereix el treball d’Oriol Pla: la seva interpretació és una de les perles de l’espectacle, converteix cadascuna de les seves intervencions en un regal tant per als espectadors com per a la resta dels seus companys, i hem de dir que trigarem molt de temps en oblidar la seva interpretació, vocal i física, de la cançó protagonitzada per en Tim, en Tom i en Jim. La resta del repartiment també cal ser destacat per la seva feina, en la seva totalitat: Àlex Monner dóna mostres que en un futur ben pròxim pot convertir-se en un actor important (només hauria de treballar una mica la seva dicció, que en teatre i per alguns moments es fa difícil d’entendre); Marcel Borràs construeix un personatge que si bé durant gran part de l’espectacle dóna la sensació que no acaba d’enlairar-se ens regala una explosió final que fa tallar, literalment, la respiració; Laura Cabello (un descobriment per a qui signa aquestes línies) es mou còmodament en un registre naturalista gens forçat; i finalment, a Xavi Sáez li toca el paper més difícil, que resol amb molta saviesa i ofici, demostrant com podem començar a veure un espectacle odiant un personatge i acabar-lo sentint compassió per ell. I que em matin ara mateix si algú m’acusa de fer spoilers.\nJo mai ©Helio Reguera\n“Jo mai” és un espectacle amb moltes virtuts i alguns defectes, però que definitivament s’ha de veure, ni que sigui per tornar a verificar el talent d’Ivan Morales com a dramaturg i director d’actors. També és d’agrair, en els temps que corren, assistir a un muntatge on es nota visiblement (diríem que gairebé es pot palpar) la implicació personal i l’energia que hi han invertit cadascun dels seus integrants. Vagin si poden al CCCB (només fins el 28 de juliol), i sinó estiguin atents a la seva gira (a la tardor es podrà veure a Terrassa i Girona), o vagin al Lliure de Gràcia el gener de l’any vinent. Llavors ja m’ho explicaran.


Enric I. Canela » Blog Archive » Una aventura amb els nostres cosins primats\nLlegia sobre una nova aventura científica protagonitzada per Jordi Galbany, biòleg per la UB, investigador al Centre for the Advanced Study of Hominid Paleobiology de la Washington University. També treballa en col·laboració amb la Dian Fossey Foundation. Galbany és un especialista en ecologia dental, morfologia, funció i adaptació de la dentició i creixement i maduració de diverses espècies de primats. Ha treballat amb mandrils al Gabon, babuïns a Kènia, amb micos de Costa Rica i amb models dentals d’homínids, entre d’altres.\nA Recerca en Acció, portal de la Fundació Catalana per a la Recerca i la Innovació, Jordi Galbany ha iniciat la publicació d’un bloc on explica les seves recerques amb els goril·les de muntanya a Ruanda. Des d’ara i fins a mitjans de novembre, Galbany dóna a conèixer la biologia i comportament d’aquests primats, com també les peculiaritats del seu treball científic i de la seva vida quotidiana.


Univers Mètode by Faximil Edicions Digitals - Issuu\nFaxdocs 24/2006 Documents de treball Faximil Edicions Digitals\nUnivers Mètode 50 números cultivant la ciència Anna Mateu\nfaximil edicions digitals http://faximil.com\nEl juliol de 2006, MÈTODE, revista de difusió de la inrebia també un reconeixement públic per la seua trajecvestigació de la Universitat de València, editava el seu tòria: el premi de Treballs de Divulgació Científica número 50. Una fita que significava la consolidació «Ciencia en Acción» que atorga la Real Sociedad Espad’una aposta editorial que havia nascut el 1992 com un ñola de Física, la Real Sociedad Matemàtica Española mitjà per a divulgar la investigació que es feia des de la i la Fundación Española para la Ciencia y la Tecnología. Universitat de València. Quinze anys després, aquesta El jurat va voler destacar la qualitat editorial, la variepublicació trimestral editada en català s’ha convertit en tat en els continguts i l’amenitat en el tractament dels tel’única revista de divulgació científica del País Valenmes, perquè, com ja hem assenyalat, MÈTODE no és una cià, ha evolucionat cap a camps revista científica, sinó de divulgad’actuació més amplis i ha donat ció de la ciència, el tractament a conèixer no solament els avenatractiu i el format periodístic de la «EL JULIOL DE 2006, ços científics que es duen a terme qual fan que, tot i adreçar-se a un a casa nostra, sinó també en altres públic universitari amb un cert niMÈTODE EDITAVA EL SEU universitats de l’Estat i de l’esvell acadèmic, puga ser llegida i NÚMERO 50. UNA FITA QUE tranger. MÈTODE pretén establir entesa sense necessitat de ser un SIGNIFICAVA LA així un pont entre la investigació expert en la matèria que es tracta. CONSOLIDACIÓ D’UNA científica i la societat, última beI, el que és potser més important, neficiària al cap i a la fi dels avenés capaç d’interessar precisament APOSTA EDITORIAL QUE ços científics i sovint gran descoals seus lectors per camps que no HAVIA NASCUT EL 1992 COM neixedora del treball que es fa a són necessàriament els seus per UN MITJÀ PER A DIVULGAR les universitats i laboratoris. Amb tal de crear aquest pont comentat LA INVESTIGACIÓ QUE ES l’objectiu de trencar aquesta «por adés entre ciència i societat. a la ciència i al coneixement» geQuin millor moment, doncs, FEIA DES DE LA que aquest, coincidint amb el cinneralitzada entre el gran públic, UNIVERSITAT DE VALÈNCIA» quantè número i el premi recentMÈTODE posa a l’abast del lector ment concedit, per realitzar una no especialitzat les eines bàsiques per entendre el camp científic i edició digital que recopile els priformar-se’n una opinió, comptant mers cinquanta números de MÈamb un concepte ampli de la ciènTODE? I aprofitant aquest fet i l’ocia que inclou, a més de les ciènportunitat que ens brinda Faximil, cies bàsiques i naturals, alguns és un bon moment també per fer vessants de les humanitats i les una reflexió al voltant d’allò que ciències socials. és MÈTODE, però també sobre la Actualment, el tiratge de MÈdivulgació científica en general, TODE és de 4.000 exemplars que una branca del periodisme espees distribueixen entre departacialitzat que va prenent més força ments universitaris, centres de reen els darrers anys amb l’aparició cerca, instituts i particulars. En de noves revistes i apostes editototal, al voltant de 3.500 subsrials. Però alhora és també un seccriptors exemplifiquen l’èxit de tor molt competitiu i difícil on laAmb portada de l’artista valenciana la revista dins d’un mercat gens mentablement abunden les iniciaCarmen Calvo, el número 50 de MÈTODE fàcil. Coincidint amb el llançatives de curta durada. Per aquest estava dedicat a estudiar les bases biològiques de l’agressivitat humana. ment del seu número 50, MÈTODE motiu, aquesta nota a l’edició digi-\ntal comença amb un breu repàs del panorama comunicatiu del periodisme de divulgació científica a l’Estat espanyol en què hem pretès analitzar les seues principals característiques i ens atrevim a assenyalar les possibles causes d’èxit de revistes d’aquestes característiques, que al capdavall són les que conformen l’ecosistema comunicatiu amb què conviu MÈTODE. I LA PREMSA DE DIVULGACIÓ CIENTÍFICA Una de les característiques del periodisme actual és la creixent especialització dels mitjans, fins al punt que alguns autors parlen fins i tot de l’«era del periodisme especialitzat». Les revistes de divulgació científica ocupen un ampli sector dins d’aquest mercat de la premsa especialitzada. Una branca del periodisme que en els últims anys ha vist nàixer, però també desaparèixer, algunes noves propostes que han intentat fer-se un lloc dins d’aquest mercat tan competitiu. En una època en què la ciència i la tecnologia influeixen més directament en la vida quotidiana de les persones, el periodisme de divulgació científica es converteix en una eina necessària per comprendre les complexitats de la nova societat de la informació i del coneixement. El periodisme científic es va iniciar als segles XVII i XVIII com a vehicle de les idees de la Il·lustració. A Espanya comencen a nàixer periòdics de divulgació a mitjan segle XVIII, tot i que serà al segle XX quan\nes prendrà consciència de la importància d’aquesta disciplina periodística i quan començaran a proliferar les publicacions d’aquest tipus, sobretot a partir de l’últim terç del segle passat. Actualment a Espanya podem diferenciar a grans trets dos tipus de revistes de divulgació. D’una banda les tradicionals, nascudes a final de la dècada dels setanta i principi dels vuitanta i actualment consolidades. D’altra banda trobem les noves revistes nascudes durant l’última dècada, entre les quals es troba MÈTODE, que es caracteritzen per la definició i subespecialització per captar un públic potser més reduït però fidel. Tot i aquest augment de les publicacions en els darrers anys, quan la revista MÈTODE apareix el 1992, hi ha encara una cert buit en el sector de la premsa especialitzada científica, més encara si parlem de publicacions en català. En el primer grup, les revistes de divulgació tradicionals, trobem dues revistes deganes a l’Estat espanyol com són Investigación y Ciencia (1976) i Muy Interesante (1980), totalment consolidades en l’actualitat als seus respectius camps. Segons dades de l’Oficina de Justificació de la Difusió (OJD), només tres revistes de divulgació científica superen els 100.000 exemplars de difusió: Muy Interesante, National Geographic (1997 l’edició espanyola) i Quo (1995). La primera, i amb molta diferència respecte a les altres és Muy Interesante, amb una mitjana de difusió de 255.361 exemplars (Font: OJD, juliol 2005 – juny 2006), mentre que\nNational Geographic té una difusió de 196.992 exemnòmic, científic, esportiu, cultural, etc.), trobaríem una plars en el mateix període, i Quo 150.394. De fet, Muy subespecialització dins d’aquests camps per tractar d’aInteresante no se situa només en bona posició entre les cotar al màxim possible el públic a qui s’adreça. Així, revistes de divulgació, sinó que, segons l’Estudi Geneentre les publicacions nascudes els últims anys trobem ral de Mitjans (EGM), és la segona revista mensual Naturaleza Salvaje (2003), centrada en la fotografia de més llegida, només per darrere de Digital+(Font: EGM: la natura; Bioma (2000 – 2001), de temàtica mediamfebrer-novembre 2006). biental; Historia Natural (2003 – 2004), revista dirigida Davant d’aquestes altes xifres de difusió, trobem la a estudiants d’ecologia i biologia; o Omnis Cellula, rerevista Investigación y Ciencia, que se situa molt per presa el 2006, centrada també en la biologia. darrere, amb una mitjana de difusió de 21.475 exemSi bé també han aparegut altres publicacions més geplars. La diferència principal la trobem en el tipus de púneralistes, cal assenyalar que han nascut amb alguna blic a què van dirigides. Mentre particularitat que podia definir el que les primeres abracen un tipus tipus de públic per un altre asde públic generalista, Investigapecte. Aquest és el cas de Nat, «DINS D’AQUEST ESPECTRE ción y Ciencia proposa articles i apareguda el 2005, que ha optat reportatges adreçats a la comunipel català com a llengua de comuDE PUBLICACIONS tat investigadora, un públic molt nicació i s’ha centrat només en DE DIVULGACIÓ CIENTÍFICA, acotat i tècnic entre el qual ha els temes mediambientals. La MÈTODE HA SABUT aconseguit fer-se un lloc. Muy Inbona acollida d’aquestes noves CONSOLIDAR-SE COM teresante, National Geographic i apostes dins del mercat de la diQuo juguen, pel contrari, a conjuvulgació científica fa pensar que UNA REVISTA DE gar l’entreteniment i la ciència, hi ha un ampli sector del públic RECONEGUDA QUALITAT» amb espectaculars reportatges fointeressat per diversos aspectes togràfics i gran ús de la infografia, relacionats amb la ciència. Així titulars cridaners, portades i tipodoncs, darrere de molts dels ingrafies atractives i efectives camtents fallits de dur endavant algupanyes de màrqueting amb regals, nes revistes en els últims anys tropòsters, desplegables, concursos, bem que més que falta de mercat etc. hi ha manca d’inversions. Evidentment es tracta de dues En tot cas, aquestes són les maneres molt oposades de divulprincipals publicacions que configar la ciència. No obstant això, guren l’espai comunicatiu amb entre aquests dos termes podem què conviu MÈTODE. Totes elles comparteixen la seua funció com trobar un intermedi, que és on la a mediadores entre la societat i la majoria de revistes posteriors han ciència, si bé és cert que a difeanat perfilant el seu públic, potser rents nivells. Mentre que unes opperquè era l’única manera de fideten per posar més èmfasi en el litzar un cert nombre de lectors. El número 0 de Mètode va veure la costat divertit i d’entreteniment Es tracta d’un públic iniciat, és a llum el maig de 1992. de la ciència, altres busquen fer dir, és compost per lectors que, una divulgació amb més accent no essent uns experts en una deen el rigor i el semblant acadèmic. Dins d’aquest merterminada branca de la ciència, sí que posseeixen certs cat, MÈTODE es pot definir per ser una publicació en caconeixements que els doten d’una base i d’un interès per talà, adreçada a un públic acadèmic, tot i que no per això una determinada branca científica. especialitzat. Aquesta és una de les principals característiques que podem observar en la resta de revistes que han anat apareixent des d’aleshores: totes han hagut de buscar una I ELS INICIS DE MÈTODE parcel·la concreta del públic per fer-se un lloc en el mercat. L’especialització del públic és, doncs, una de les caDins d’aquest espectre de publicacions de divulgació racterístiques de les revistes de divulgació científica, és científica, MÈTODE ha sabut anar fent-se un lloc i cona dir, que ja dins d’un públic segmentat per les diverses solidant-se com una revista de reconeguda qualitat. branques del periodisme especialitzat (periodisme ecoUna revista de divulgació científica en català i feta des\nCapçalera de MÈTODE del número 0 al 7.\ndel País Valencià en un principi no tenia gaires opcions de sobreviure. El número 0 de MÈTODE va veure la llum el maig de 1992 sota la direcció de la periodista Olga Dénia, que continuaria al capdavant durant set anys i va marcar des dels inicis una certa estètica de qualitat i de disseny amb el suport de l’aleshores vicerector de Cultura, Josep Lluís Barona. Ja en l’editorial es fixaven els objectius d’aquesta nova publicació: «La revista que ara presentem és un primer intent de donar a conèixer a la societat tota aquesta part del saber universitari, i de fer-ho principalment a través de la reflexió i de la informació directa dels mateixos investigadors.»\nEn els seus inicis, es tractava d’una revista bimestral principalment adreçada a la difusió interna dins de la Universitat de València. L’objectiu era que els investigadors i professors conegueren les iniciatives i investigacions que es duien a terme en altres departaments, evitant així que el personal científic es tancara en el seu propi camp sense conèixer el que ocorria a la resta. Per aquest motiu, en un principi MÈTODE tenia un fort caràcter institucional, amb seccions dedicades a les tesis doctorals llegides a la UVEG o a les convocatòries obertes a la universitat. En aquest sentit es pot observar que els continguts i el disseny han anat evolucionant fins convertir-se en una publicació de divulgació científica a la venda en diverses llibreries. Si el seu primer número comptava 38 pàgines a dues tintes, és a dir, sense color, la revista va anar evolucionant; va guanyar en disseny, però també en continguts, fins arribar a les 144 pàgines a tot color que\nCapçalera de MÈTODE del número 7 al 9.\ns’han editat per al número 50. Podem prendre com a exemple els redissenys en la seua capçalera. Del primer model, amb què va nàixer la revista el 1992, fins al segon van passar només dos anys. El 1994 MÈTODE eixia al carrer amb nova capçalera i amb petits canvis de maquetació i disseny interior. Però la revista continuava buscant la seua personalitat i un any després, el 1995, arribava el disseny definitiu de la capçalera de la revista, que s’ha mantingut fins a l’actualitat. Es tractava d’un treball fet pel Premi Nacional de Disseny 1995, Daniel Nebot, que, a banda de la capçalera va realitzar també el disseny interior de MÈTODE. Tot i que la nova maqueta encara no incloïa el color, la presència d’imatges va sent més i més important i els principals elements de disseny, aquells que donen a una publicació una empremta pròpia, ja són presents a partir d’aquella data. També el 1995 s’incorporava a la plantilla l’actual maquetador de MÈTODE, José Luis Iniesta, que ha sabut donar-li continuïtat i mantenir, alhora que actualitzar, el disseny realitzat per Daniel Nebot. I EL NOU PROJECTE PERIODÍSTIC Però potser els canvis més importants, aquells que afecten els continguts, entren amb força a partir de l’arribada a la direcció del periodista i biòleg Martí Domínguez, vinculat a la publicació des dels seus inicis com a col·laborador. L’any 1998 ja es va responsabilitzar de la direcció científica, per convertir-se en el director un any després, càrrec que continua ocupant en l’actualitat. És en aquesta etapa quan es comença a posar un gran èmfasi a aconseguir que la qualitat en els continguts vaja acompanyada d’una qualitat editorial, objectiu que fa de MÈTODE una revista amb gran vàlua no només científica sinó també cultural. Els canvis van anar arribant a poc a poc fins a configurar el que és la revista a hores d’ara. Si bé s’ha mantingut fins a l’actualitat la secció del monogràfic, que ha anat prenent més força, des de 1998 han anat apareixent seccions de col·laboradors fixos, experts en diferents camps, que, a més de fidelitzar els lectors, donen personalitat a la revista amb signatures com la de Jorge Wagensberg, director de l’Àrea de la Ciència de la Fundació La Caixa de Barcelona. No obstant això, la primera d’aquestes seccions va ser la dedicada a la poesia i la ciència, que va aparèixer per primera vegada al número 21, tot i que fins al 24 no va començar a estar sota l’epígraf «Ciència per a poetes», tal i com ha arribar a l’actualitat. A aquesta secció en seguiren d’altres que han anat canviant i modificant-se al llarg dels anys. Tot i això, «Ciència per a poetes» il·lustra de manera significativa la unió de ciència i humanitats que té lloc en\namb articles i entrevistes de format més periodístic així com documents especials o dossiers al voltant d’una qüestió actual; el monogràfic central de la revista que ocupa la portada; i una última part amb les seccions i les ressenyes de llibres–, va anar creant tota una sèrie de nous productes i serveis al seu voltant que han generat el que podríem anomenar «l’univers MÈTODE». El priCapçalera actual de MÈTODE dissenyat per Daniel Nebot. mer d’aquests «productes MÈTODE» seria l’edició de l’Anuari, una recopilació dels quatre monogràfics publiaquesta publicació. En aquesta secció, un poeta o escripcats durant l’any, així com dels articles i entrevistes més tor reflexiona des de la perspectiva artística al voltant interessants apareguts a la revista. Com a particularitat, d’un tema científic, reflexió que dota la revista d’ai amb afany de difondre el coneixement científic i fer arquesta vàlua cultural que es comentava adés. Entre els ribar MÈTODE a un tipus de públic diferent, els Anuaris escriptors que han col·laborat en es publiquen en espanyol. aquesta secció trobem signatures Si l’any 2000 apareix el primer de la talla de Joan Francesc Mira, anuari, recopilant els números de «L’ANY 2000 APAREIX Vicent Alonso, Antonio Cabrera, l’any anterior, amb aquest mateix Josep Ballester o Toni Mestre. objectiu –donar a conèixer MÈEL PRIMER ANUARI, Al mateix temps, els col·laboraTODE entre el major nombre de RECOPILANT ELS NÚMEROS dors de la revista començaren a gent– va aparèixer a final del maDE L’ANY ANTERIOR, provenir no només dels centres de teix any el lloc web de la revista. AMB UN OBJECTIU, DONAR la Universitat de València. Els arEn ell, anaven publicant-se tots A CONÈIXER MÈTODE ENTRE ticles de científics d’altres univerels articles publicats amb un any sitats estatals o franceses, anglede diferència per tal de prioritzar EL MAJOR NOMBRE ses, italianes o nord-americanes, l’edició impresa, de manera que el DE GENT» per posar-ne alguns exemples, han web servia d’aparador per a atradotat els temes d’una major plurapar nous lectors i fer arribar la relitat de punts de vista que reflecvista a investigadors i científics teix amb major fidelitat en quina d’altres parts de l’Estat i de l’esdirecció es mou la ciència actualtranger. L’última d’aquestes noment. Com a mostra, si prenem ves iniciatives unides a la revista els quatre últims números inclosos ha estat el número 1 de les «Moen aquesta edició digital (del 47 al nografies MÈTODE», que van ser 50) trobem que en els monogràfics inaugurades el 2005 amb Albert –un total de 36 articles escrits per Einstein. El seu segle i la seua un o diversos autors– trobem diciència, un treball de José Adolfo vuit autors pertanyents a la Unide Azcárraga que es va presentar versitat de València o centres mixen format llibre amb el consegütos del CSIC i vint-i-vuit que ent èxit entre els lectors i subscripformen part d’altres universitats o tors de MÈTODE. Un projecte que, centres de recerca, mentre que en lluny d’aturar-se, ja té previstos Portada de l’últim anuari de MÈTODE els primers números de la revista els números 2 i 3 de la col·lecció. realitzada per Manuel Boix. els autors dels articles estaven adscrits pràcticament en un cent per I EL PRESENT DE «MÈTODE» I ELS SEUS REPTES cent a departaments de la Universitat de València. Sens dubte, aquesta varietat de procedències dels investigaUna vegada consolidat el projecte editorial, la revista dors i professors col·laboradors dóna un valor afegit a MÈTODE es troba ara amb el repte d’anar ampliant el seu aquests monogràfics, que analitzen temes tan diversos abast i anar arribant cada vegada a més públic. Qui tinga com la relació de la ciència amb el cinema o l’art, el culla possibilitat de tenir a les seues mans un exemplar de tiu de l’olivera o l’agressivitat humana. la revista actual comptarà amb una edició acurada i de Al mateix temps que MÈTODE afermava l’estructura qualitat a tot color. Amb una enquadernació en rústica dels seus continguts –amb una primera part d’actualitat i al voltant de 150 pàgines, l’evolució resulta clara des\nD’esquerra a dreta, José Luis Iniesta, Martí Domínguez i Anna Mateu.\nde les 38 planes del seu número inicial. L’amenitat dels temes és una altra de les seues característiques principals, amb un tractament que intenta ser el més periodístic possible, amb lectures a diferents nivells, amb títols, subtítols, destacats i requadres. En la seua estructura fixa i habitual, amb una primera part d’actualitat, un monogràfic central i les seccions fixes finals que tanquen el número, podem trobar un intent constant de mantenir un equilibri entre les unes i les altres. El fet de ser una publicació trimestral també condiciona d’alguna manera els continguts de MÈTODE i afavoreix el tractament més en profunditat dels temes sense la supeditació a l’actualitat a què potser estan sotmeses altres publicacions amb més periodicitat. Com ja s’ha assenyalat, al llarg dels seus quinze anys de vida, MÈTODE ha sabut teixir tota una xarxa de col·laboradors al seu voltant de les més diverses disciplines –científics, investigadors, escriptors, artistes, periodistes– que atorguen a la revista rigor científic i cultural. A més de la ciència, l’art també té el seu lloc a MÈTODE, no en va s’ha intentat que la revista no només arribe als lectors pels seus continguts sinó també pel seu atractiu visual. Carmen Calvo, Artur Heras, Manuel Boix, Antonio Barroso, Rafael Armengol, Rosa Torres, Anna Sanchis, Javier Chapa, Joma, Salvador Llosà, Ximo Amigó, Adrià Pina, Perejaume o Mª Inmaculada Martínez són alguns dels artistes que han col·laborat il·lustrant articles, dossiers i monogràfics de MÈTODE, així com elaborant portades.\nDe la mateixa manera, la fotografia també té un paper important en la revista. Si ja s’ha explicat com ha anat evolucionant fins a arribar a la publicació en color i d’imatges a tota pàgina, la utilització de la fotografia científica és una altra de les singularitats de la part més visual de MÈTODE en l’actualitat. El fotògraf Miguel Lorenzo ha sabut donar a les imatges aquesta precisió i especificitat que són la marca visual de la revista al temps que ha sabut ha sabut captar l’essència de les imatges per dotar als articles d’aquest valor afegit, que en una època tan visual com l’actual no és poca cosa. A més d’aquest fotoperiodista, MÈTODE ha comptat també amb les col·laboracions d’altres fotògrafs com Valentín Rodríguez o Anna Ponce. Per a la revista és molt important que els dossiers i monogràfics els elaboren investigadors, científics i professors experts en les matèries tractades, capaços d’oferir una informació de primera mà dels últims avenços i tendències de la ciència actual. En aquesta part més acadèmica MÈTODE pretén desplegar continguts avalats per la trajectòria acadèmica i professional dels seus autors, mentre que en la secció d’actualitat trobem un major nombre d’entrevistes i reportatges periodístics. Entre alguns dels entrevistats que han passat per les planes de MÈTODE recordem el lingüista Noam Chomsky, el biòleg Edward O. Wilson, el catedràtic de semiòtica Umberto Eco, la biòloga Lynn Margulis, el paleontòleg Niles Eldredge o l’oceanògraf Paul K. Dayton, en un intent d’acostar al públic no només la cièn-\nD’esquerra a dreta, Josep Lluís Barona (Històries de científics); Vicente Aupí (Històries del clima); Antoni Aguilella (País endins).\nD’esquerra a dreta, Olga Ibáñez, Ma José Carrau i Pepa Rey (Jardí animat); Albert Masó (Instants de natura); Jorge Wagensberg (Mètode Wagensberg).\ncia sinó també el paper del científic. Informació i reflexió al voltant de la ciència és el que pretén oferir MÈTODE en les seues planes. A més de la informació, MÈTODE també dota aquesta primera part de la revista d’un component d’opinió, amb tribunes lliures obertes al debat al voltant de temes científics o universitaris. El rector Francico Tomàs, l’exvicerectora d’investigació Maria Josep Cuenca i els exrectors Ramon Lapiedra i Pedro Ruiz, així com professors i investigadors d’altres universitats i centres de recerca, han estat algunes de les signatures d’aquestes tribunes. Per finalitzar, les seccions de col·laboradors fixos, amb experts en matèries determinades, mostren també amb aquesta barreja d’informació i opinió que van oferint des de les diverses disciplines a què pertanyen. Col·laboradors amb secció fixa són el catedràtic d’història de la ciència Josep Lluís Barona, amb «Històries de científics»; el director de l’Observatori Astronòmic de la Universitat de València, Vicent Martinez, i l’astrònom i astrofísic Alberto Fernández-Soto, amb «Desvelant l’univers»; el meteoròleg Vicente Aupí, amb «Històries del clima»; el químic Fernando Sapiña, amb «La ciència a taula»; el Gabinet de Didàctica del Jardí Botànic de la Universitat de València format per Mª José Carrau, Pepa Rey i Olga Ibáñez, amb «Jardí Animat»; Antoni Aguilella, director del Jardí Botànic de la UV, amb «País endins»; el biòleg i fotògraf de la natura Albert Masó, amb «Instants de natura»; i Jorge Wagensberg, director de l’àrea de la ciència de la Fundació La Caixa de Barcelona, amb «Mètode Wagensberg».\nAmb l’edició digital dels primers 50 números en aquest CD, el lector podrà accedir més còmodament a tots els continguts de la revista i li serà més senzilla la cerca per temes o paraules clau, el que sens dubte facilitarà l’objectiu de MÈTODE, és a dir, divulgar el coneixement científic i els avenços que realitzen les diferents línies d’investigació obertes a les universitats. Això, unit al redisseny de la nova pàgina web que es va inaugurar a final de 2006, afavorirà l’accés i el coneixement de la revista a un públic més ampli. Després d’haver-se consolidat com una revista de qualitat dins l’àmbit de la divulgació científica, MÈTODE ha de buscar ara noves maneres d’acostar-se als lectors i donar-se a conèixer en sectors més amplis. La divulgació de la ciència es configura com un dels grans reptes del segle XXI. Els avenços científics i els canvis que està experimentant el nostre planeta (mancança d’energia, canvi climàtic, nous progressos en els camps de la medicina i de la biotecnologia, etc.) fan més necessari que mai una premsa de divulgació científica que siga capaç de transmetre a la societat el paper de la ciència en tot aquest procés d’una manera senzilla però rigorosa. MÈTODE ha emprès ja aquest camí amb noves iniciatives per posar la ciència a l’abast de tothom i ampliar l’interès del lector per aquest camp del coneixement. En definitiva, fer la ciència més interessant i atractiva per al gran públic a través d’una proposta rigorosa i de qualitat. Anna Mateu. Cap de redacció de MÈTODE.\nD’esquerra a dreta, Alberto Fernández-Soto i Vicent J. Martínez (Desvelant l’univers); Fernando Sapiña (La ciència a taula).\ntal comença amb un breu repàs del panorama comuni- catiu del periodisme de divulgació científica a l’Estat es- panyol en què hem pretès anal...


Connectant professionals del Canal Contract\nExplorar nous formats de networking i crear noves relacions comercials\n1 espai, infinites oportunitats de negoci\nAl Meetings Arena vàrem impulsar nous formats de networking per potenciar nous contactes i noves oportunitats de negoci en un sector globalitzat.\nAmb Interios Lovers com a activitat central, aquesta arena es complementava amb l'espai de entrevistes amb comercials, el press corner i la llibreria especialitzada.\nMeetings Arena, al detall\nL'Activitat va estar organitzada pel Col·legi de Dissenyadors d'Interiors de Catalunya (CODIC).\nLlibreria especialitzada La Capell\nAmb un ampli fons bibliogràfic amb títols nacionals i internacionals sobre arquitectura, urbanisme, interiorisme, construcció, art i disseny.\nBBConstrumat va oferir un servei gratuït d'entrevistes, amb hora programada, entre empreses i agents comercials del sector de la construcció. L'activitat, estava dirgida a expositors del saló que busquen comercials per potenciar les seves vendes a tot Espanya.\nVàrem posar a disposició de tots els visitants professionals el Press Corner, un espai en el qual poder conèixer, consultar i fer-se amb un exemplar de la millor premsa especialitzada en els àmbits de la construcció, l'arquitectura i l'enginyeria.\nDe la mà d'ACCIÓ, l'agència per la competitivitat de l'empresa, es va crear un servei d'assessorament a les empreses catalanes en el seu procés d'internacionalització i innovació. Acompanyament a les empreses estrangeres per desenvolupar els seus negocis a Catalunya.


El TSJC permet d’obrir cinemes, gimnasos i equipaments esportius però manté tancat l’oci nocturn\nEl Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) ha autoritzat la reobertura cautelar de cinemes, gimnasos i equipaments esportius a les zones amb restriccions sanitàries sempre que compleixin les mesures sanitàries indicades pel Procicat. En canvi, manté el tancament de l’oci nocturn i les restriccions de bars i restaurants, que també havien demanat d’aixecar les limitacions. La secció segona de la sala contenciosa-administrativa del TSJC ha emès cinc interlocutòries sobre gimnasos, cinemes, equipaments esportius i oci nocturn.\nUna de les resolucions acorda la mesura cautelar demanada pel Gremi de Cinemes de Catalunya contra la resolució de la Generalitat del 17 de juliol que obligava a tancar les sales d’exhibició als municipis de la Noguera, el Segrià, l’àrea de Barcelona i l’Alt Empordà afectats per restriccions. Els magistrats no suspenen la resolució, però admeten cautelarment la reobertura mentre es dirimeix el fons de l’assumpte, sempre que les sales compleixin el ‘protocol sanitari per a l’obertura d’espais d’exhibició cinematogràfica’ i el ‘pla de represa del sector cultural’ del departament de Cultura.


pelegrina.miriam2011 | Aracne fila i fila\nAuthor Archives: pelegrina.miriam2011\nNotícies impactants sobre les olimpíades\nEls Jocs Olímpics de l’antiguitat (vid. El Fil de les Clàssiques) tenien lloc cada quatre anys i duraven cinc dies; però els preparatius començaven un any abans. Quan els heralds o espondòfores garantien que els participants en els jocs fossin grecs, de condició lliure, no culpables cap crim i sense cap maledicció divina. Un mes abans els atletes més avantatjats arribaven a Elis i s’entrenaven nus sota la supervisió dels hellanodíkai o jutges dels grecs. Aquests desqualificaven els competidors que no gaudien de bona forma física i els que mantenien relacions sexuals o no se saltaven la dieta estricta.\nSovint es parla de la dieta òptima dels esportistes per tal d’augmentar el seu rendiment. No hi ha jocs olímpics sense els patrocinadors en alimentació. A manca de begudes energètiques o de Cola Cao, els antics atletes se sotmetien a unes dietes especials.\nCàrmides, vencedor a la cursa de l’estadi el 688 aC, feia una dieta de figues seques.\nDròmeu d’Estimfàlia, vencedor en una cursa de resistència en dos jocs consecutius 484 i 480 aC, la seva dieta era a base de consumir grans quantitats de carn.\nUns mesos abans del solstici d’estiu, els heralds proclamaven la treva sagrada.\nEls grecs no lluitaven per diners sinó per la glòria. “Ai, Mardoni, ¿contra quina mena d’homes ens han dut a combatre, que no lluiten per l’or o l’argent, sinó per la virtut?”\nArraquió lluitant contra el seu últim adversari en el pancraci, li agafa aquest del coll amb les cames i comença a escanyar-lo. En un intent per sobreviure, Arraquió li va arrencar un dit del peu i el contrincant, amb dolor insuportable, va abandonar el combat, però ja era una mica tard, ja que Arraquió havia mort per manca d’aire. Els jutges van coronar el cadàver, ja que l’altre s’havia retirat de la contesa.\nCleomedes va matar el seu contrincant en un combat de boxa, els jutges no li van atorgar la victòria, ja que consideren que havia comès una falta. Embogit per tal descrèdit, va a una escola on hi ha seixanta nens i va arrencar la columna que aguantava el sostre. Els pares, en veure la desfeta, decidirien linxar l’heroi a cops de pedra.\nEn les olimpíades, les dones no podien assistir als jocs, tret de la sacerdotessa de Demèter. Si alguna era enxampada l’estimbaven Tipeu abaix. Tanmateix, Cal·lipatira, filla i germana de vencedors olímpics, es va disfressar d’entrenador per veure el seu fill Pisírode. Amb l’alegria per la victòria del seu fill, va perdre la compostura i va voler saltar a la pista, amb tan mala fortuna que perdé el vestit que cobria la seva feminitat. Van discutir sobre la seva mort, però decidiren perdonar-li la vida en atenció als triomfs aconseguits per la seva família.\nL’euga de Feidolas va arribar a la meta sense el seu genet i els jutges la van proclamar victoriosa.\nNeró va voler participar en els jocs olímpics; però ningú no va voler competir amb ell. Quan va tornar a Roma, havia aconseguit tot un rècord olímpic: mil vuit-centes corones de triomfador. Se li acudí córrer una cursa amb un carro de deu cavalls, just començar no va poder subjectar les regnes de tants cavalls i va rodolar del carro. L’emperador veient-se-la molt magra, va abandonar dignament la cursa.\nTeàgenes, tornant un dia de l’escola va passar per l’àgora i, en adornar-se de la bellesa d’una colossal estàtua divina, se la va voler endur a casa seva. Sense pensar-ho dos cops, arrenca l’estàtua i se la carrega a les espatlles. Els conciutadans el volien matar, però un home de seny va aconsellar que la tornès al seu lloc. Amb el pas del temps, fou un vencedor olímpic molt famós.\nEsperem que ens ajudeu a trobar més curiositats olímpiques!\nNoelia, Lourdes i Míriam\nThis entry was posted in 1r ESO, 2n ESO, Cultura Clàssica 3r, Grec 1r, Grec 2n, Llatí 1r, Llatí 2n and tagged Actualitat, Jocs olímpics on 16 maig 2012 by pelegrina.miriam2011.


Vivenda a Benimaclet - tamborí arquitectes\nVivenda a Benimaclet\nValència | Vivenda\nLa vivenda a dissenyar es troba en Benimaclet, famós barri situat al nord de la ciutat de València. Benimaclet s’ha convertit en un barri de moda, per ser una zona on habita gran part de la gent jove de la ciutat. Es podria considerar com la zona dinàmica i atrevida de València.\nLa reforma consistia principalment en una reorganització de les zones de dia, és a dir, accés, saló-menjador, cuina i bany.\nLa vivenda, en el seu estat original, estava organitzada per a una estructura familiar convencional. Comptava amb un accés generós sense llum, connectat a un llarg corredor interior que distribuïa la circulació a la resta d’espais. Vam entendre des de l’inici que el projecte consistia a trencar aquesta relació entre l’accés i el prolongat corredor. I així, d’aquesta manera, reorganitzar la zona més pública de la casa.\nDesdibuixarem l’accés, transferint-li part d’aquest espai al saló. Aquesta operació ens permetia deixar pas a la llum natural fins a l’entrada, reestructurant els accessos de la cuina, el bany i la zona d’estar. Permetent tindre d’aquesta manera, espais més amplis i fluids i reduint considerablement el llarg recorregut del distribuïdor.


Declivi nuclear: de Txernòbil a Doel - Diari de Girona\nDeclivi nuclear: de Txernòbil a Doel\njoan vila 01.05.2016 | 00:00\nEl 26 d'abril de 1986 va tenir lloc a Txernòbil el desastre d'una central nuclear més gran de la història. Aquell dia, a la 1 i 24 minuts, la central va patir dues explosions, sembla que a causa d'un experiment nuclear que els militars havien programat. La primera explosió va afectar la turbina que va fer saltar pels aires el sostre del reactor, que pesava 1.200 tones, deixant en contacte amb l'aire als elements radioactius. La humitat, en contacte amb el grafit fos del nucli, va provocar una segona explosió equivalent a 300 tones de TNT. L'explosió va radiar de forma directa al personal de la central, als bombers que van apagar el foc i a tot el personal que va posar el sarcòfag sobre el reactor, unes 240.000 persones. També va afectar els 50.000 habitants de la ciutat de Pripyat, situada a només tres quilòmetres de la central. Un dia després, el 27 d'abril, es va evacuar la ciutat, que havia rebut una gran quantitat de radiació. El núvol radioactiu va arribar fins a Escandinàvia i fins a les portes dels Pirineus, de manera que va afectar de forma important uns cinc milions de persones. Atès que l'accident tenia un origen militar, el govern soviètic no va actuar amb celeritat i no va protegir amb iode els habitants de Pripyat.\nCoincidint amb el 30è aniversari de Txernòbil el govern belga ha anunciat que distribuirà pastilles de iode a la població que es trobi a una distància de menys de 100 km de la central nuclear de Doel, prop d'Anvers, a 64 km de Brussel·les i a 92 km de Rotterdam, a Holanda. La central de Doel té 4 reactors, els Doel1 i Doel2 són del 1975 i la seva vida acabava l'any passat però el govern belga els la va allargar deu anys més, fins al 2025. El cas és que la dinàmica d'aquesta central està plena d'ensurts, el més recent dels quals el descobriment de milers de microfissures en els vasos dels 4 reactors. La pressió de l'opinió ha estat de tal magnitud que el govern ha decidit ampliar el radi d'acció de protecció des de 20 km fins a 100 km repartint pastilles de iode a la població per protegir-se davant un possible accident. Com que a aquesta distància hi ha tot el país i també part d'Holanda, el govern holandès també ha decidit fer el mateix. Per acabar-ho d'adobar, els recents atemptats terroristes a Brussel·les han fet veure que hi podria arribar a haver personal de la central implicat en el terrorisme islàmic. La por finalment s'ha estès per tot arreu i ara la percepció de la tecnologia nuclear (s'hi hi afegim el tsunami de Fukushima) és que presenta greu perill per a la societat que viu a prop, a més de suposar un problema pels residus que encara no ha estat resolt i que perduraran durant milers d'anys.\nEl resultat d'aquests canvis ha estat un enduriment de les mesures de protecció de les centrals nuclears, fet que ha encarit la seva construcció i finalment el preu de l'electricitat generada. Els nous reactors francesos EPR tenien un cost inicial de 4.000 milions d'euros per una potència de 1.300 MW, estimant que aquest cost arribi ara a 10.000 milions. Si el cost nuclear es trobava entre 70 i 90 €/MWh, amb les noves proteccions és possible que passi de 110 €/MWh o més. A això cal posar al seu costat el cost eòlic d'uns 85 €/MWh o el cost solar fotovoltaic de 80 €/MWh, baixant cap a 70 €/MWh en un o dos anys.\nRecordo que al principi de les energies renovables, en els anys 2005 i 2006, no es qüestionava gaire l'energia nuclear, assumint que la seguretat estava garantida i que el problema dels residus a llarg termini trobaria una solució un dia o altre. Es plantejava que aquesta tecnologia substituís les centrals de carbó i les de gas. Les coses han canviat i ara cal dir que l'energia nuclear és un fre a la penetració de les energies renovables, essent ambdues incompatibles entre si: totes les nuclears necessiten centrals alternatives en cas que la seva producció s'aturi. Les energies renovables i la nuclear són energies rígides que necessiten altres energies flexibles per suplir el seu buit arran d'una aturada de la producció. Això es diu energia de suport o de backup i es basa en la hidràulica i altres centrals que, o bé estan aturades i en calent esperant entrar, o bé estan funcionant a una càrrega parcial deixant espai per absorbir una demanda immediata.\nPer tant, que la percepció de la gent sigui que les centrals nuclears són un perill mentre funcionen, obre el camí a la no prolongació de la seva vida més enllà dels 40 anys i deixa el camí lliure per anar cap a un parc renovable a Espanya de 40.000 MW, alhora que algunes de les centrals de cicle combinat de gas continuen sent el sistema de backup, cobrant per aquest fet.\nTambé aquests dies la comissió de la UE està estudiant com es remuneren aquestes accions, anomenades pagaments per capacitat, sospitant que siguin unes ajudes encobertes a les companyies elèctriques alhora que s'encareix de forma important el preu de l'electricitat. A Espanya ho sabem bé pel fet que les companyies han decidit fer entrar al mercat diari les centrals de carbó, deixant els cicles combinats de gas en la funció de backup, cobrant per capacitat.\nLa part important és que l'axioma que les centrals nuclears eren intocables per a un bon funcionament del sistema elèctric està desapareixent a poc a poc i aviat veurem un fort moviment ciutadà i polític en contra, deixant el camp lliure a les energies renovables.


La reina de la llar (Mònica Planas)\nLa reina de la llar\nUns amics italians em demanen la recepta de la crema catalana. “L’autèntica”, volen\n4 min. 19/08/2017 23:24\n651x366 La reina de la llar La reina de la llar\nUns amics italians em demanen la recepta de la crema catalana. “L’autèntica”, volen. I recorro a un llibre de cuina que calculo que era de la meva besàvia. Ella el va donar a la seva filla. Dedueixo, per les notes en llapis al marge de les receptes, que la meva àvia el va fer servir molt. Li reconec la lletra. Després va caure a les mans de la meva mare, que em confirma que el va fer servir tant com jo: és a dir, gens. En tot cas, ens agrada anar-lo passant de generació en generació. És una edició dels anys trenta d’un clàssic i un bestseller de la nostra gastronomia: La teca. La veritable cuina casolana de Catalunya, d’Ignasi Domènech. Desconec les garanties del llibre amb la crema de Sant Josep però penso que si escanejo la recepta, l’antigor marronosa de les pàgines, totes rosegades de les vores pel temps, i el llom esfilagarsat, convenceran els amics italians que és la més tradicional.\nEnviada la recepta per correu electrònic, fullejo el llibre quan el trec de l’escàner i repasso el pròleg de l’autor. Es titula “A la reina de la llar”. Per al·lusions (suposo) continuo llegint. “Lectora amiga: en escriure aquest llibre que porta per títol LA TECA, ho he fet amb la idea del ben cuinar, tan apreciat per tothom, especialment per aquells que tenen un remarcat interès en disfrutar d’una bona taula”. Més avall, continua: “El dedico a la noble dona catalana, tan preocupada per la felicitat de la seva llar”. Segueix: “Jo crec que la dona de sa casa, i en general les cuineres, han de saber cuinar bé i amb coneixement de causa, no valent-se de quatre tòpics mal entesos. Les nostres reines de la llar han de demostrar el seu gust en la presentació de la taula: les tovalles i els tovallons, blancs com la neu; els coberts i la cristalleria, brillant de netedat; i tot, tots els més petits detalls, disposats de manera simpàtica”. Fa una advertència: “La dona no ha d’oblidar mai que la llar és el seu reialme, que Déu li ha destinat perquè pugui lluir les qualitats de la seva ànima, la claredat i discreció de la seva intel·ligència i la mestria de la seva mà. És en aquest sentit que la proclamen reina: en el de què ella dirigeix rendes del govern domèstic, no en el de rebre homenatges solament”. Després de relatar totes les ensenyances que s’han de donar a les jovenetes que es vulguin casar, recorda una frase d’un tal Lenire: “La dona, en una casa, és el ministre d’Hisenda, i el marit, el contribuent, el qual no ha d’ésser mai arruïnat pel ministre”.\nEm pregunto què en deuria pensar la meva àvia del pròleg. Ella va estudiar una carrera universitària, quan el seu marit no va poder treballar es va posar al capdavant del negoci familiar, era l’única de la casa que tenia carnet de conduir, es va fer militant d’un partit polític i feia classes de català.\nLa meva àvia, curosa amb els llibres, va forrar la tapa de La teca amb paper d’embalar per protegir-lo de les taques. Al revers, amb llapis, va prendre apunts sobre el forro d’alguna cosa que li va interessar. Potser ho va fer mentre cuinava. Va escriure: “Pares de la Constitució” i d’un claudàtor en surt la llista. “Manuel Fraga, Solé Tura, G. Cisneros, J. Pérez-Llorca, M. Herrero y R. de Miñón, M. Roca, Peces-Barba”. Li agraeixo molt, a aquella reina de la llar, que tingués la inquietud d’ampliar interessos. I que consti que la crema catalana també li quedava molt bona. 


Al voltant de la meditació: de novembre 2011\nPublicat per Josep M. Basart a les 14:41 2 comentaris: Enllaços a aquest missatge\nEl dolor és sempre present a les nostres vides i ens pot afectar de formes diverses. En el cos, aquell produït per tota mena de trastorns, malalties o accidents; en la ment, el que resulta, com ara, d'haver estat enganyats o perjudicats per algú en qui confiàvem, o bé el dolor per la pèrdua d'una persona molt estimada. Una part dels dolors possibles els podem evitar durant un cert temps, però no els podem evitar tots per sempre. El dolor és divers, variable; ve i se'n va. Madurar comporta reconèixer i acceptar aquesta presència ineludible.\nEl patiment està relacionat amb el dolor, però no és la mateixa cosa. El dolor sorgeix, el patiment és incorporat. El patiment sovint és el resultat d'oposar resistència al dolor. Es diferencia del dolor en què quan patim ens identifiquem amb el patiment, formem amb ell una unitat indissoluble. El patiment passa a ocupar el centre de la nostra existència i esdevé el rector dels pensaments i les actituds que adoptem, s'erigeix en gestor de les emocions i els sentiments que experimentem. El patiment és obsessiu, ens ofusca completament. És sostingut i s'alimenta d'ell mateix; acaba ocultant el nostre ésser vertader.\nA diferència del dolor, el patiment no és inevitable perquè depèn de la nostra actuació. Tenim recursos per a oposar-nos al seu domini: en reconèixer-lo podem negar-li el poder que exerceix sobre nosaltres. Aquí, la meditació hi té molt a veure. Ella fa créixer en el nostre interior l'estabilitat, el silenci i la llibertat, alhora que desemmascara i relativitza l'ego. D'aquesta manera, esdevé una aliada magnífica contra tota agressió que pugui desequilibrar-nos o sotmetre'ns.\nPublicat per Josep M. Basart a les 8:58 2 comentaris: Enllaços a aquest missatge\n"La meditació no és un procés excloent, no rebutja, no erigeix resistència contra les idees invasores."\n"La meditació és comprensió. En la comprensió hi ha pau, hi ha llibertat; quedeu alliberats d'allò que compreneu."\n"Comprensió significa donar la transcendència adequada, la valoració adequada, a totes les coses. Quan la ment superficial no està quieta i tranquil·la no hi pot haver comprensió."\n"Allò que genera la comprensió és el coneixement propi, la qual cosa significa ser conscient de cada moviment del pensament i dels sentiments, conèixer tots els estrats de la meva consciència, no tan sols els més superficials."\n"Si de debò us voleu conèixer a vosaltres mateixos, rebuscareu en la ment i en el cor per conèixer tots els seus continguts, i quan no quedi cap intenció per conèixer, ho sabreu."\n(La llibertat primera i última. Lleida: Pagès editors, 2005.)\nPublicat per Josep M. Basart a les 10:08 Cap comentari: Enllaços a aquest missatge


Panrico és l'única propietària legítima de les marques Dònut, Donuts i Doughnuts\nL'Audiència de Barcelona dóna la raó a Panrico i afirma que és la propietària en exclusiva de les marques Dònut, Donuts i Doughnuts i que té el dret a prohibir l'ús per tercers de vocables idèntics o semblants a Espanya. La sentència condemna Europastry a indemnitzar Panrico amb 34.000 euros per danys i perjudicis per haver infringit els drets de propietat industrial d'aquesta empresa catalana. La resolució del tribunal confirma una sentència del jutjat mercantil número 2 de Barcelona, que prohibia a Europastry vendre rosquilles amb el nom de Donuts.\n28/07/2008 - 18.37 Actualitzat 28/07/2008 - 19.03\nAquesta sentència, segons Panrico, desestima el recurs d'apel·lació interposat per Europastry i confirma per tant la sentència emesa pel jutjat mercantil número 2 de Barcelona, a l'abril del 2007, que prohibeix a la seva competidora la venda de rosquilles sota les denominacions "Dònut" i "Doughnuts".\nDesprés d'aquesta última sentència, Europastry haurà de pagar a Panrico 34.000 euros per danys i perjudicis i 600 per dia fins al cessament efectiu de la violació del dret de marca. A més, haurà de publicar la sentència al diari estatal de més tirada.\nL'Audiència de Barcelona declara que l'ús a Espanya de l'expressió "Doughnuts" genera confusió amb "Donuts", i conclou que aquesta marca mereix una protecció reforçada per la seva elevada notorietat.\nLa directora jurídica de Panrico, Montserrat Domínguez, explica en un comunicat que "aquesta sentència reconeix que Donuts és una marca propietat de la companyia, que l'explota des de fa més de 40 anys i que ha estat reconeguda per diversos organismes com a marca notòria a Espanya".\nPanrico va fer el 1962 el primer registre de la marca Dònut, té actualment 12 fàbriques a Espanya i Portugal i una plantilla de 6.000 persones. La companyia va ser adquirida el 2005 per Apax Partners i l'any passat va facturar per un valor superior als 600 milions d'euros, un 4,7% més que l'any anterior. Fa poc va comprar Artiach i les seves marques, que l'exercici passat van tenir una facturació de 70 milions.


Sistema digital - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\n(S'ha redirigit des de: Sistemes digitals)\n«digital» redirigeix aquí. Vegeu-ne altres significats a «digital (desambiguació)».\nUn Sistema Digital és qualsevol dispositiu destinat a la generació, transmissió, processament o emmagatzemament de senyals digitals. També un sistema digital és una combinació de dispositius dissenyats per manipular quantitats físiques o informació que estiguin representades en forma digital; és a dir, que només puguin prendre valors discrets.\nPer l'anàlisi i la síntesi de sistemes digitals binaris s'utilitza com a eina l'Àlgebra de Boole.\nEls sistemes digitals poden ser de dos tipus:\nSistemes digitals combinacionals: Aquells en què les seves sortides només depenen de l'estat de les seves entrades en un moment donat. Per tant, no necessita mòduls de memòria, ja que les sortides no depenen d'estats previs de les entrades.\nSistemes digitals seqüencials: Aquells en què les seves sortides depenen a més de l'estat de les seves entrades en un moment donat, d'estats previs. Aquesta classe de sistemes necessiten elements de memòria que recullin la 'història passada' del sistema.\nPer a la implementació dels circuits s'utilitzen portes lògiques (AND, OR i NOT), construïdes generalment amb transistors. Aquestes portes segueixen el comportament d'algunes funcions de l'Àlgebra de Boole.\nSegons el propòsit dels sistemes generals es classifiquen en;\nSistemes de propòsits especials\nSistemes de propòsits generals: Permeten el canvi del seu comportament mitjançant la programació d'algoritmes de solucions de problemes específics.\n1 Model general\n2 Tipus de circuits combinacionals\n3 Disseny de circuits combinacionals\n4 Exemples de sistemes analógics que han esdevingut digitals\n5 Avantatges dels circuits digitals\nSistemes digitals combinacionals:\nZ= valor senyals de les sortides; X= valor senyals de les entrades; F= circuit transformador de senyals (comportes electròniques)\nSistemes digitals seqüencials:\nZ = F(X,Q)\nZ= valor senyals de les sortides; X= valor senyals de les entrades; Q= elements de memòria (Flip Flops); F= circuit transformador de senyals (comportes electròniques)\nTipus de circuits combinacionalsModifica\nConvertidors de codis: Decodificadors i codificadors. Selectors de flux: Multiplexors i demultiplexors. Sumadors: Sumadors mitjans i sumadors complets. Comparadors. Memòria de només lectura. Circuits especials.\nDisseny de circuits combinacionalsModifica\nPer al disseny de circuits combinacionals hem de distingir entre 8 passos diferents: 1r pas: Enunciat del problema; 2n pas: Anàlisi--> Especificació de les variables d'entrada i de sortida; 3r pas: Modelat-->Definició de les funcions de Boole que especifiquen el comportament del sistema; 4at pas: Simplificació de les funcions de Boole (opcional); 5è pas: Diagrama lògic; 6è pas: Selecció de circuits integrats; 7è pas: Acoblament del sistema digital (taulell de proves o circuit preimprès); 8è pas: Proves\nExemples de sistemes analógics que han esdevingut digitalsModifica\nFotografies. L'increment en la densitat dels microcircuits o "chips" de memòria digital ha permès el desenvolupament de càmeres digitals que graven una imatge com una matriu de 640 x 480 pixels o inclús més grans, on cada pixel emmagatzema les intensitats dels seus components de color vermell, verd i blau amb una quantificació de 8 bits o més. Exemples d'aquells sistemes analógics que ara són digitals: Fotografies, gravacions de video, gravacions de veu, carburadors d'autos, sistema telefònic, semàfors, efectes cinematogràfics... Ara ja sabem que un sistema digital és aquell que treballa amb nombres. Un sistema digital seria per exemple el format pel senyal acústic que es transforma en un senyal elèctric, i a través d'un conversor analògic-digitales transforma en nombres, que són processats per un circuit digital i finalment convertits de nou en un senyal electrònic a través d'un conversor digital-analògic, que a l'altaveu es converteix en un senyal acústic.\nAvantatges dels circuits digitalsModifica\nUn dels avantatges dels circuits digitals, en comparació amb els circuits analògics és que els senyals representats digitalment es poden transmetre sense degradació a causa del soroll. Per exemple, un senyal continu d'àudio, transmès com una seqüència d'1s i 0s, es pot reconstruir sense errors sempre que el soroll recollit en la transmissió no sigui tan alt com per evitar la identificació dels 1s i 0s. Una hora de música es pot emmagatzemar en un disc compacte en uns 6 mil milions de dígits binaris.\nCom a avantatges principals té: Reproduir els resultats, facilitat de disseny, funcionalitat, programabilitat, velocitat, economia, avanç tecnologic constant...\nEn alguns casos, els circuits digitals utilitzen més energia de circuits analògics per dur a terme les mateixes tasques, el que produeix més calor. En els sistemes portàtils o de bateries que pot limitar l'ús dels sistemes digitals.\nPer exemple, els telèfons mòbils amb piles solen utilitzar un anàleg de baixa potència front-end per amplificar i sintonitzar els senyals de ràdio des de l'estació base. No obstant això, una estació base té el poder de la xarxa i pot utilitzar famolenc de poder, però les ràdios de programari molt flexible. Aquestes estacions base poden ser fàcilment reprogramat per a processar els senyals utilitzats en els nous estàndards mòbils.\ncircuits digitals són de vegades més car, sobretot en petites quantitats.\nLa majoria dels sistemes digitals útils han de traduir els senyals analògics continus que es parli de senyals digitals. Això fa que els errors de quantificació. error de quantificació es pot reduir si les dades el sistema emmagatzema suficient digitals per a representar el senyal fins al grau desitjat de la fidelitat. El teorema de mostreig de Nyquist-Shannon proporciona una guia important pel que fa a la quantitat de dades digitals que es necessita per retratar amb precisió un senyal analògic donat.\nEn alguns sistemes, en cas d'una sola peça d'informació digital es perd o és mal interpretat, el significat de grans blocs de dades relacionades pot canviar completament. Causa de l'efecte de penya-segat, pot ser difícil per als usuaris saber si un sistema en particular és just a la vora del fracàs, o si es pot tolerar el soroll molt més abans de fallar.\nfragilitat digital es pot reduir mitjançant el disseny d'un sistema digital per a la robustesa. Per exemple, un bit de paritat o un altre mètode d'error de gestió es poden inserir en la ruta de senyal. Aquests sistemes ajuden al sistema detectar errors, i després corregeixi els errors, o almenys demanar una nova còpia de les dades. En un estat-màquina, la lògica de la transició de l'estat pot ser dissenyat per detectar estats sense usar i desencadenar una seqüència de restabliment o l'altra rutina de recuperació d'errors.\nmemòria digital i sistemes de transmissió poden utilitzar tècniques com la detecció i correcció d'errors a utilitzar les dades addicionals per corregir els errors en la transmissió i emmagatzematge.\nD'altra banda, algunes tècniques utilitzades en els sistemes digitals que aquests sistemes siguin més vulnerables als errors d'un bit. Aquestes tècniques són acceptables quan els bits subjacents són prou fiables que aquest tipus d'errors és molt poc probable. Un error d'un bit de dades d'àudio emmagatzemats directament com la modulació lineal de codi de pols (com en un CD-ROM) fa que, en el pitjor dels casos, un sol clic. En el seu lloc, molta gent utilitza la compressió d'àudio per a estalviar espai d'emmagatzematge i temps de descàrrega, tot d'un error d'un bit pot danyar tota la cançó\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Sistema_digital&oldid=25170953»\nDarrera modificació: 6 oct 2020 a les 02:38\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 6 oct 2020 a les 02:38.


La targeta TuiN Jove de Metrovalencia dirigida a usuaris de fins a 30 anys supera els 7.000 abonats\nEste títol va entrar en funcionament el passat 24 d'abril i permet aplicar un descompte del 15% sobre la targeta moneder ordinari\nEn el TRAM d’Alacant s'obté davall el nom de Bono 10 Jove i s'aplica en tota la xarxa excepte en la TAM\nLa nova targeta TuiN Jove de Metrovalencia, dirigida a usuaris de fins a 30 anys i que permet obtindre un descompte d'un 15% sobre la targeta moneder, ha superat els 7.000 abonats, des de la seua posada em funcionament el passat 24 d'abril\nEste nou títol de transport, impulsat per la Conselleria d'Habitatge, Obres Públiques i Vertebració del Territori que dirigix María José Salvador, es suma a l'oferta de títols que oferix Ferrocarrils de la Generalitat Valenciana (FGV) per a afavorir l'ús del transport públic, entre col·lectius com majors, persones amb discapacitat, famílies o xiquets que poden accedir de manera gratuïta fins als 10 anys.\nEn els casos de les famílies nombroses i monoparentals, el descompte del 15% s'acumula a la reducció del 20% (generals) o el 50% (especials) que disfruten els seus membres.\nAmb motiu de l'inici del curs universitari i escolar, s'ha registrat un incrment en el nombre de targetes emitiudas durant estos primers dies de setembre, ja que a l'agost s'havien donat d'alta uns 5.000 usuaris.\nLa nova TuiN Jove de Metrovalencia és una targeta personalitzada que, amb un cost inicial de 4 euros per a l'adquisició del suport, permet aplicar l'esmentada bonificació del 15% sobre la targeta moneder TuiN en el moment de càrrega del saldo.\nEste nou títol es carrega en una targeta sense contacte personalitzada, amb un disseny específic per a cada explotació, que es pot sol·licitar en els Espais i Punts del Client en Metrovalencia i en les estacions servides del TRAM d’Alacant.\nEsta targeta intel·ligent té, a més, diversos avantatges afegits, ja que no obliga a realitzar un consum mínim mensual, sinó que el seu titular disfruta del descompte des del primer euro de consum; al contrari, la targeta té un límit de consum màxim mensual, segons el nombre de zones recorregudes, a partir del moment del qual el titular viatja gratis la resta del mes. D'esta manera, pot viatjar tot l'any i disfrutar dels seus avantatges sense haver de canviar de títol segons l'ús que faça del mateix.\nEl cost per viatge en una zona, que en la TuiN convencional és de 0,72 euros, resulta per a un titular de la TuiN Jove a 0,62 euros; el cost de dos zones es reduïx de 1,04 euros a 0,89 euros i així successivament amb la resta de nombre de zones, aplicant el 15% de descompte en el moment de la càrrega del saldo.\nA Alacant la targeta es denomina Bono-10 JOVE, i també oferix un descompte del 15% sobre el Bono-10, títol propi del TRAM d’Alacant, que permet realitzar 10 viatges per la combinació zonal triada (excepte Zona TAM Metropolitana). Del preu actual per a una zona, 7,60 euros, es passa a 6,50 euros; del cost de dos zones, 14 euros, es passa a 11,90 euros, i així successivament amb la resta de zones, aplicant el 15% de descompte.\nFGV ha calculat que el públic objectiu de la targeta suposa a València prop un 45% dels usuaris del metro i tramvia i a Alacant un 12% (percentatge menor al no incloure els usuaris exclusius de la Zona TAM, que ja disposen de descomptes a través d'altres títols).


Josep Lluís García Surrallés en un món de gegants (Àlex Gozalbo)\nÀLEX GOZALBO 15/03/2015 22:23\nLa situació es repeteix cada vegada que un jugador canvia d’equip o anuncia la seva retirada. El club convoca una roda de premsa i, abans d’emocionar-se, l’esportista dóna les gràcies als companys de vestidor, els membres del cos tècnic, els aficionats i els treballadors de l’entitat. Els periodistes no acostumem a existir. Alguns, cada cop més, ens veuen com un enemic o, si més no, com un mal necessari. Els altres ni tan sols han percebut la nostra presència o la mimetitzen amb la resta del mobiliari habitual.\nJosep Lluís García Surrallés és una agradable excepció. Els jugadors el veneren i aturen la roda d’escalfament de qualsevol partit per saludar-lo amb entusiasme. Ho fan els del Fiatc Joventut, als quals fotografia cada quinze dies, però també els de l’equip rival, que el veuen una o dues vegades a l’any. El fotògraf porta anys fent-se estimar. Dino Radja és un dels pocs jugadors que es va resistir a aquest fotògraf entranyable, que va ser l’autor de la primera portada de la mítica revista Gigantes del Basket. A la imatge apareixien Fernando Martín i Greg Wiltjer, un pivot canadenc del Barça. D’això fa 30 anys.\nEl fotògraf, que està a punt de complir 69 anys, acaba d’inaugurar una exposició a Sant Adrià del Besòs, on es va estrenar exposant per primera vegada i on ara torna per tancar el cercle. El recull proposa un apassionant recorregut pel món del bàsquet a través d’unes 100 fotografies. N’hi ha una que té un valor especial per a Josep Lluís García Surrallés, la del primer partit oficial de Ricky Rubio a Badalona. “Li tinc una gran estima. És com el meu nét”, diu mentre es mira una instantània en què el base, empipat per una decisió arbitral, mossega una pilota de bàsquet.\nAnar als pavellons de bàsquet és més agraït quan saps que et trobaràs amb el somriure de Josep Lluís García Surrallés i que, amb una mica de sort, et tornarà a explicar una d’aquelles anècdotes de les pistes gregues, d’on ell i Miguel Panadés, el redactor que el va acompanyar durant anys, havien de sortir esquivant dracmes. Les seves fotografies han retratat una època històrica del bàsquet català que no serà fàcil de repetir. El salt inicial dels germans Gasol a l’All-Star serà la icona d’uns anys irrepetibles, però les seves imatges han de servir per explicar aquesta etapa de la millor manera possible. El seu llegat serà ajudar-nos a recordar els matisos d’uns fets excepcionals protagonitzats en, com a ell li agrada dir, un món de gegants.