Curs d’iniciació a la narrativa – Mr Cansongs\nEtiqueta: Curs d’iniciació a la narrativa\n238 “Sing, sing, sing (with a Swing)”\nDesembre 23, 2017 Desembre 30, 2017 Mr. Cansongs1 comentari\n“Sing, sing, sing (with a Swing)”\nEl vampir abandona la penombra del bar. Venint d’on ve, quan empeny les altes vidrieres i entra al gran saló és com un esclat de llum, so i color.\nEl local és ple de gom a gom. La festa es troba en el seu punt àlgid. Els convidats, entregats a la causa. Tot just l’orquestra acaba de començar a tocar els primers compassos de “sing, sing, sing” un swing frenètic. Esclata la bogeria. El Ramon i l’escultural nòrdica més que ballar, volen desaforats per tota la pista. És l’hora de la disbauxa i els amics dels nuvis estan disposats a fer que aquest dia sigui inoblidable. La núvia, que del vestit només conserva el vel, no es pot desempallegar de les amigues més íntimes i és objecte de jocs i bromes d’allò més innocents. El nuvi, que no duu ni tant sols la corbata, corre perseguit per la Maite i quatre germanes amb vestits transparents i vaporosos decidides a sotmetre al novici a un ardent ritus iniciàtic. Una corrua, encapçalada per l’Alfons i tot de capgrossos, seguits per tota la mainada, que esvalotats travessen de forma temerària el bosc d’enardits ballarins. Endarrerit, tanca la filera un altre Alfons, un tal López, que porta al cap unes enormes banyes de cérvol que el fan decantar ficant en seriós perill la integritat física del personal (encara traurà algun ull…) En una vora, el Dr. Soares, alt, prim, al voltant dels setanta, molt atractiu, delecta a una rotllana de públic exclusivament femení, entre elles la Imma Costa, totes embadalides per la mirada blava i entremaliada del doctor i el seu càlid accent argentí. Sherlock Holmes i la Margarida sostenen un apassionant debat sobre les similituds i diferències de les boires de Londres i l’Urgell. El Jordi li explica a Tarek “el viatger” que ell sort n’ha tingut d’un GPS anomenat Miquel per poder arribar al convit. A la zona dels refrigeris el Josep s’enfarfega de mousse de mango. Va amb camisa florida sense mànigues, pantaló curt i ulleres de sol. Un abillament més propi del Carib. El Josep Anton, que ha ensumat l’ambient tropical s’ha deixat caure per allí. L’envolta tot un seguici que es mostra interessat en el seu darrer invent. Un enginy per guardar coses que et faria cabre un armari mirall dins la butxaca (riu-te’n de la butxaca màgica del Doraemon) I al seu costat, la jove Alba, que presumeix de padrí. Un home s’entesta a prendre mides a totes les obertures argumentant que ho fa per comprovar si hi passa un tanc. L’Imma Raluy s’ho passa d’allò més bé asseguda al costat del mestre, al piano, tocant a quatre mans. En un racó, la vídua Camps i parentela, que configuren una estampa de voltors, ho critiquen tot. El domador de lleons decapitat s’excusa dient que té el cap en un altre lloc. El sotsinspector Garcia, que arrossega un avet Douglas, s’ha entestat a convèncer la Daisy-Grace a que se n’emporti un exemplar d’aquesta conífera a casa per guarnir-la. Ella però no està d’arbres. És més de pessebre i prefereix la molsa. Manel, el fuster, i la Gata and Cristi posen junts per una foto que els fa el Josep Anton. Aquest, que si una cosa li sobra és temps (potser el treu del seu enginy prodigiós), entre invent i invent aprofita per fer un reportatge fotogràfic. I ves que no el tingui acabat, imprès i enquadernat abans no s’hagi acabat la festa! El Ramon i l’escultural nòrdica passen com una exhalació emportant-se pel davant la mèdium que era al mig com els dijous.Un lleó, enjogassat, amb la pota fa rodar el cap del domador mentre aquest li diu que avui no es nota el cos massa a puesto. Passa corrents la núvia, ja sense vel, decorada com un pastís. La música retrona a tot drap. Les amigues enriolades. El Josep Anton inventor. El Dr Soares i l’Imma Costa ballant. La Margarida i Sherlock Holmes emboirats, també ballant. El Josep Anton fotògraf. L’altra Imma ballant amb el mestre sobre el piano. Al nuvi no se’l veu. El Josep menjant mousse. El Ramon. La nòrdica. El domador. L’Alfons. El vampir…\nLa Montse abaixa els interruptors. Tot l’edifici queda a les fosques i en silenci. La Montse surt al carrer, just a la plaça Sant Antoni, de Tàrrega. Després de fer una última ullada a la foscor de dins tanca la porta com qui tanca un llibre. Fa fred i no volta una ànima. És tard i té ganes d’arribar a casa.\nEls personatges d’aquest relat:\nel vampir, el Ramon i la nòrdica, la Maite i les quatre germanes amb vestits transparents i vaporosos. Els dos Alfons, el Dr Soares, les Immes i el mestre al piano. Sherlock Holmes i la Margarida. El Jordi, Tarek “el viatger” i el GPS Miquel. El Josep enfargegat de mousse de mango. El Josep Antoni viatger, el Josep Antoni inventor, l’Alba. L’home que mesura els tancs. La vídua Camps i parentela. El domador decapitat, el lleó, el sotsinspector Garcia i la Daisy-Grace. L’avet Douglas i la molsa. Manel, el fuster, la Gata and Cristi. El Josep Antoni fotògraf, la mèdium i la Montse. Tots ells presències reals. Que mentre perduri la memòria conformaran un record plaent i entranyable.\nLa versió radiofònica…\nSing, sing, sing (with a Swing) és un tema escrit i enregistrat en disc originariament per Louis Prima l’any 1936. Un any més tard Benny Goodman enregistraria una versió de 9 minuts! Insòlit en aquella època en un disc de 12 polsades a 78 rpm ocupant el tema les dues cares. (l’estàndard eren 3 minuts en discs de 10 polsades)\nHem inclòs una versió de 2013 amb un solo de bateria a càrrec de Daniel Glass realment espectacular pel seu treball dedicat a la història de la música americana recollit en el DVD The Century Project.\nDesembre 16, 2017 Desembre 16, 2017 Mr. Cansongs1 comentari\n“The Draughtsman’s Contract”\nJoc de miralls-2\nVaig sortir dels lavabos fugint de la bavejant obstinació d’aquell borratxo. Vaig recórrer el passadís que donava al bar. Un espai enorme, de sostres alts, i decoració carregada i ostentosa. Com d’una altra època. La il·luminació era esmorteïda. Del fons, de darrera les vidrieres arribaven les ombres projectades dels convidats en dansa i el rumor de l’orquestra. Només trepitjar el bar vaig quedar paralitzat. Un calfred em travessar el cos. El local era buit. Només el cambrer, d’edat avançada i cara xuclada endreçava copes darrera la barra. I davant, un home que, tot i estar d’esquena, vaig reconèixer. És curiós com la genètica s’arrossega generació rere generació. Coneixia aquell posat de feia mil anys. Aquella espatlla, el gest, el deix tant característics dels Van Singhel de tota la vida. Una nissaga de caça-vampirs obstinats en esborrar-nos de la faç de la terra. Em trobava entre l’espasa i la paret. Al darrera, l’home borratxo pesat com un plom. Davant, un paio que es delia per travessar-me el cor amb una estaca de fusta. Fent una fugida cap endavant m’he col·locar al costat del caça-vampirs. Em passava ben bé dos pams. Sabia que apropar-m’hi tant era com ficar-me dins la gola del llop. Si m’atrapava amb les seves poderoses mans em trencaria l’espinada. Però també era la manera que podria tirar-me-li al coll abans que se n’adonés. “Voldrà alguna cosa el senyor?”, em va demanar el cambrer. “Prendré el mateix que aquest senyor”. El cambrer em va servir un whisky amb gel. Només la remor de la sala adjacent i el dringar dels glaçons trencava un silenci tens. “Vostè de part de qui ve?”, vaig preguntar, per trencar el gel. Parlàvem sense mirar-nos. “De la núvia. Vostè…?”. “Sí. Del nuvi”, vaig dir. “Ves per on encara resultarà que serem família…” vaig afegir sense saber si el caça-vampirs m’havia reconegut. També deuria ser conscient del perill. En tot cas no era dia per enfrontaments. Van Singhel va alçar el got.“Pels nuvis!”. “Pels nuvis!” Van xocar les copes. Del darrera va aparèixer l’home borratxo balbucejant “aquesta ronda la pago jo!” mentre es desplomava al terra.\n234 “The Sad Song”\nNovembre 20, 2017 Desembre 1, 2017 Mr. Cansongs1 comentari\nEl Marc és pagès de de tota la vida. Fill d’un llogaret de la Segarra, de ben jovenet va deixar l’escola per anar al poble a viure amb el tiet i la tieta, dos concos que ja s’havien fet grans. Els aniria bé algú com el Marc per treballar les terres i no estar tant sols. El Marc no és ni prim ni gras. Ni baix ni alt. És de la mida que n’hi ha més, com diria la tieta. Encara que duu rellotge, les jornades no les marca pas les hores sinó el sol. De sol a sol, junt amb el tiet, entre sembrats, oliveres i ametllers, segons la temporada. A migdia i a la nit, puntual, la tieta ja els hi té el plat a taula. L’escena, mal il·luminada, suggereix un cenacle, versió reduïda d’aquell Sant Sopar que penja de la paret.\nDe caràcter apocat, el Marc sempre ha dut una vida abnegada, consagrada al treball i als preceptes de bon veí inculcats per la família i les Sagrades Escriptures. No ha faltat mai a missa de dotze ni a les festes de guardar. De casa sempre surt clenxat, afaitat, encoloniat, net i polit. Modest i clàssic en el vestir, sempre sembla dur una peça de més de la que pertoca per l’època que som. I no ha abandonat mai l’advertència maternal d’anar cordat fins dalt.\nReservat i poc donat a la tertúlia, els diumenges a la tarda acostuma a anar al cafè (una tallat a l’hivern, una sense alcohol a l’estiu) Seu sol a fullejar el diari. És el mirón a les partides de cartes. El figurant en els debats. El prudent en els partits de futbol. El que assenteix a les reunions. El convidat de pedra en els convits.\nAmb qui més confiança té el Marc és amb el Pau, el seu veí, també pagès, encara que aquest d’un tarannà diferent. Ell, diguéssim, està més al dia. L’església ni la trepitja. I freqüenta altra mena de temples nocturns.\nHan passat els anys. El Marc és a un pas de la jubilació. Els tiets són morts. Els pares són morts. El Pau també. S’ha quedat sol en una casa buida, només plena de records. I del Sant Sopar. Ara els seus sopars són un cenacle d’un sol membre. Una versió mínima. Abstracta. Com una reducció d’aquesta cuina moderna que tant es porta avui en dia. Un plat ben gran amb un petit escatxic al mig.\nVaig escoltar una frase que podria definir la música de Fred Viola. Vindria a dir més o menys que “lo més modern és una cosa tant antiga que ja se’ns havia oblidat”.\n233 “I Put a Spell on You”\nNovembre 8, 2017 Març 8, 2018 Mr. Cansongs2 comentaris\n(Jay Hawkins / Herb Slotkin)\n“At Home with Screamin’ Jay Hawkins”\nTenim el Ramon ingressat\nA trenc d’alba deixo l’hospital. Surto a la fresca del carrer destemperat, mal dormit i sense haver aclucat l’ull. Em fan mal tots els ossos. He passat la nit com he pogut, en una d’aquelles butaques infames que, a mesura que van passant les hores es va convertint en un veritable poltre de tortura. Només tinc ganes d’arribar a casa, fer-me una dutxar i dormir una estona. Tenim el Ramon, el meu cunyat, ingressat de fa tres dies. Per sort està fora de perill. Però vam tindre un bon ensurt. Pensàvem que s’hi quedava. Al pobre li va agafar un patatús en un curs d’alemany. “Insuficiència respiratòria” segons els metges. Es veu que va ser intentant conjugar algun verb. Segur que enrevessat, afegeixo jo. I ves a saber de quin temps. I sort que el curs era presencial, que sinó, si arriba a ser on-line, com ha fet altres vegades, i l’enganxa sol a casa, llavors si que no se’n surt. Un cop en va fer un de llengües mortes. Ja m’explicareu… El meu cunyat fa anys que no treballa. Era un oficial de primera dels bons. Un manetes. Però amb lo de la bombolla se’n va anar tot a noris. Ja fa anys i panys que se li va acabar l’atur, les prestacions i els ajuts. Sort de la meva germana, la Cristina, que està ben col·locada i ha pogut pujar la canalla.\nEl Ramon, com a aportació més notòria, treu el gos a passejar. Ara mateix, que ja sóc dins del cotxe, camí de casa, en vaig trobant algun que també el passeja. Quan veus a segons quin i de segons quina edat, que surt al matí a passejar el gos, meu. Mala senyal. Al meu cunyat li ha donat per això dels idiomes. Mira que la meva germana i jo li hem mirat de treure del cap. Que es busqui algun “remiendo”. Segur que tindria feina i guanyaria algun duro. L’altre dia mateix, la veïna del tercer li va dir per canviar les rajoles del lavabo. Va dir que no. Que ara el que cal és formar-se. I que és millor estudiar que no estar-se tot lo sant dia al bar. Que saber idiomes obre moltes portes. Les llengües mortes…? No sé com a la Cristina no li agafa alguna cosa. Sempre ha estat de paciència ella. I enamorada, suposo. Mira que el Ramon està fet un bon “saldo”. Però ens l’estimem.\nDemà ja s’hi quedarà la Cristina a l’hospital. Ha pogut col·locar la canalla amb els padrins. A la canalla no els hi hem dit res. Jo m’hi he pogut quedar aquesta nit perquè avui és dissabte i no he d’anar a treballar.\nEntro a casa a les fosques. No vull fer soroll per no despertar ningú. M’he assegut al sofà. He donat la tele sense veu. Un xicot i una xicota ben plantats fan demostracions de les bondats d’un aparell per aprimar. L’he apagat. Ajagut al sofà recordava la nit d’hospital al costat del Ramon. Estirats, un al costat de l’altre, insomnes tots dos, no badàvem boca. Ell, per ordre facultativa, ha de guardar silenci absolut uns dies. Jo tampoc deia res per no incitar-lo a la conversa. Pobre Ramon, tant xerraire com és. Tant partidari del diàleg i de la comunicació. Només, de tant en tant, ens miràvem als ulls, petits punts foscos que brillaven en la penombra sota el dèbil fulgor de màquines i aparells hospitalaris. M’he embaltit. Per les escletxes d’una persiana que no acabava d’ajustar es colaven les primeres clarors del dia. Començaven a revelar el món.\nJay Hawkins és un personatge esperpèntic i pintoresc. Una barreja de Salvador Dalí i Jerry Lewis. La cançó proposada avui, tot i la gresca que hi fica el Hawkins, és un autèntic temàs. Per lluir-se de valent. Així ho demostren la infinitat de versions que se’n han fet. N’he triat dues de potents. Amb veus femenines totes dues. L’Annie Lennox la resolt amb classe, mentre la Joss Stone (podeu anar directament al minut 1:00 i saltar-vos la llarga introducció de xarrameca) es marca una versió rhythm & blues de lo més arrabassada.\n231 “Blue Monday”\nOctubre 27, 2017 Desembre 1, 2017 Mr. CansongsDeixa un comentari\n(Fats Domino / Dave Bartholomew)\n“This Is Fats”\nLa sala era a les fosques. Només la pàl·lida llum d’unes espelmes rebel·lava les sis figures de negre assegudes en cercle al voltant d’una taula agafades de les mans congregades allí per connectar amb el més enllà. Puc descriure l’escena perquè jo era allí. Però ells a mi no em veien.\nMés concretament el que volien era invocar un difunt, que no era altre que Josep Camps, reputat empresari del sector càrnic, mort vint anys enrere, en estranyes circumstàncies, mai aclarides. Un modest negoci familiar l’havia elevat a la categoria d’imperi. Home poc donat a la vida social, es dedicava en cos i ànima al negoci. Tot i no tenir grans estudis, no se li escapava ni un cèntim. I no tenia família directa. Fins que una dona el va engatussat. Era molt més jove que ell i exuberant. I dic engatussar perquè tot i que ell li veia totes les gràcies, en realitat ella era una harpia. Una veritable femme fatale d’origens humils però d’altes ambicions. Es van casar. Ell va deixar de dur la vida abnegada i senzilla per alternar amb la jet-set i les revistes del cor. Cansat de tot aquest enrrenou, el senyor Camps aviat es centrà en les seves obligacions i deixà que ella sola satisfés les seves ínfules i capricis. Naturalment la senyora va col·locar tota la seva família dins el negoci. En llocs de privilegi. Un bon sou a canvi de no fer gran cosa. Era una dona sense escrúpols ni manies alhora d’aconseguir el que fos. Advocats, banquers, proveïdors, comptables… els tenia a tots agafats pels ous. El senyor Camps va ser l’últim en saber-ho, és clar.\nTots anaven mudats i de negre rigorós, com en un enterrament. Ara la vídua tenia vint anys més i unes quantes cirurgies de massa. Anava amb un vestit jaqueta negre per l’ocasió. Esgarrava el conjunt un escot que ressuscitaria un mort, potser pensava que ajudaria. El grup el completava la parentela. Els seus germans. Dos playboys de baixa estofa, amb poc cervell i molt nas. L’esposa del germà gran. Molts ossos i poques llums. Tancava el cercle la tieta. Feia ferum d’alcohol i també havia tastat el bisturí. Tot un conjunt pictòric i pintoresc, vaja.\nSembla ser que el senyor Camps, a esquenes de la seva dona, fart dels seus excessos, planificava divorciàs. Males llengües diuen que ell havia conegut una altra dona. Llavors va vindre aquella mort sobtada, aparentment natural, però que ningú es va empassar. Tret del jutge, és clar, que duia una vena als ulls, i algun favor de l’afligida vídua. Va córrer el rumor que el senyor Camps, temorós de perdreu tot, amassava la seva fortuna en secret lluny de l’abast dels voltors.\nPerò txit! Silenci, que a la sala en penombres hi passa alguna cosa. Sembla que el finat s’ha manifestat. Quatre espasmes. El semblant mudat. La mèdium ha començat a parlar. Era la veu del mateix Josep Camps la que ressonava per tota la sala davant l’esglai dels presents. L’espectre semblava voler guardar les bones formes quan la vídua l’ha tallat dient-li que es deixés de collonades i interpel·lant-lo a dir on eren els diners. Ara, amb el negoci enfonsat i una fortuna dilapidada venien a reclamar al senyor Camps el que dret a llei era seu doncs, de manera infame, havia sostret aquells diners de l’entorn familiar. Van arrancar dels llavis de la mèdium una adreça. La negra comitiva va abandonar la sala tant bon punt tenien els que havien vingut a buscar. Van deixar la mèdium i l’esperit amb la paraula a la boca i un pam de nas. Se´n van anar sense dir ni bona nit i deixant-se la porta oberta.\nEra una antiga casa de tres plantes entre mitgeres, alta i estreta. Ara s’alçava esquelètica en mig d’un solar desbalandrat. No els hi va costar res forçar la porta, ara parlo d’oïdes, i enfilar-se per la fosca i estreta escala il·luminant-la amb la claror dels mòbils. Tot just havien arribat al primer replà. No van veure els fils que activaren el ressort que va fer detonar les càrregues explosives estratègicament disposades. L’edifici va caure a plom convertint-se en un munt de runa, i en un panteó.\nEl senyor Camps, des de la tomba, s’havia revenjat d’aquells que li havien pres tot. Així es feia justícia. L’altre dia vaig sentir dir que dies abans algú havia vist la mèdium freqüentar aquella casa, ara en runes. Però es diuen tantes coses que ves a saber quines són veritat. Nosaltres, els espectres, no ho sabem tot. Què més voldríem!\nAquest passat dimarts va morir Fast Domino, cantant, pianista i compositor de Nova Orleans. Va estar un dels pioners del rock & roll, sent molt influent per a molts artistes del gènere.\nOctubre 20, 2017 Novembre 20, 2017 Mr. Cansongs1 comentari\nEs va armar un Cristo\nQuant de temps duren els presagis que els grans dipositen en els nens? Aquest nen serà inventor, diuen. Aquesta nena serà actriu. Més que el designi és el desig que els mou. Com el buf que empeny un petit veler. Fins quan es manté aquest buf? Quan aquest vaixell s’abandona a la seva sort, molts cops, per acabar estavellant a les roques? De petit el meu germà havia de ser artista. Jo enginyer.\nUna vegada els pares ens van dur al circ. Estàvem asseguts esperant que comencés la funció. Jo ja havia comptat, enumerat i classificat les franges. Els colors. Totes les formes i figures geomètriques escampades dins la carpa. Havia establer paral·lelismes. Simetries. Va començar l’espectacle. Contorsionistes, forçuts, equilibristes feien les delícies de petits i grans. El meu germà disfrutava com un beneit. Jo en canvi escrutava cada actuació. Les diseccionava amb el rigor d’un cirurgià. El que per un era màgia per l’altre era pura tècnica.\nVan arribar els lleons. El domador, de constitució normal, duia malles ajustades i una petita armilla. A pit descobert, fent-se el xulo, va obrir la boca del lleó i va introduir-hi el cap. Ja demostrat el seu valor, el domador prolongava el suspens demorant-ne la sortida. I va passar. El lleó va tancar la boca i… xas! El cap es va quedar dins mentre el cos, perplex i titubejant, va recular dues passes abans de caure com un sac. Esglai general. Jo havia fixat la meva mirada en els ulls del lleó. Aquest no havia tancat pas la boca per dolenteria o revenja. Tampoc per un trastorn transitori. Ni molt menys per gana. Més aviat havia estat per desgana. Segur que a l’animal, avorrit per la reiteració, li va venir un badall involuntari que, tot i ser inofensiu, en aquell cas va resultar fatal. Tot i que la mare intentava tapar-me els ulls, entre la confusió general vaig poder veure que el lleó era el primer confós. Encara duia el cap dins la boca i no sabia què fer-ne. Semblava aquell nen que no vol menjar i se li fa una bola a la boca. Davant la mirada inquisitiva de la seva mare, aquella bola no sap si fer-la anar cap amunt o cap avall.\nVan ser hàbils. Tot d’un plegat la pista es va omplir. Acrobates, mags, pallasos, empasafocs… tot l’arsenal. Tot plegat una maniobra de distracció. Disimuladament van retirar el lleó i el cos del domador. Enmig de la disbauxa, a bombo i platerets, va aparèixer el domador. Sa i estalvi, i amb el cap a puesto. El públic aplaudia a rabiar. Un truc realment aconseguit. Però a mi no em van enganyar. Aquell no era el domador de debò. Potser era un germà bessó. O un que se li assemblava molt. L’armilla la duia del revés. Potser per amagar taques de sang? I les malles no eren ben bé les mateixes. Entre ovacions el domador i jo ens vam creuar les mirades. Sols va ser un instant, però el suficient per percebre la falsedat de la seva rialla. I tots dos vam saber que jo sabia que ell no era ell, sinó un altre. Un impostor. Va dispensar un darrer somriure al públic abans de desapareixer darreres les cortines.\nEl meu germà tragina pesos al port. Jo faig de vigilant nocturn. Deu ser perquè m’hi fixo. Algun cop em pregunto què se’n va fer d’aquell lleó. Suposo que el van sacrificar. I quina expressió deuria tindre el domador. Ves a saber si dins la foscor d’aquella gola, absort per records d’infantesa, rememorava què li havien dit que seria quan fos gran.\nThe Downward Spiral és el segon àlbum d’estudi de Nine In Nails, la banda de Cleveland liderada per Trent Reznor. A Hurt, tema que tanca el disc, s’hi combina inquietud i una estranya bellesa. Ens parla una veu que pren autoconciència de que és una persona “diferent”.\nLa versió en estudi amb subtítols amb espanyol. La cançó en directe. Per acabar, una versió de 2002 d’un Johnny Cash crepuscular.\n229 “21st Century Schizoid Man”\nOctubre 14, 2017 Novembre 20, 2017 Mr. Cansongs5 comentaris\n(Robert Fripp / Ian McDonald / Greg Lake / Michael Giles / Peter Sinfield)\n“In The Court of The Crimson King”\nAnava bé de temps. Quan un té massa temps pensa. I qui pensa, es capfica. I a vegades això no és bo. M’havia apuntat al Curs d’iniciació a la Narrativa que feien a la Biblioteca. Al bar del davant m’esperava que fos l’hora entre cafès i notícies inquietants. Auguris de repressió. I en aquest context penses: té sentit apuntar-se a un Curs d’iniciació a la Narrativa, de dos mesos de durada si d’un moment a un altre ens poden enviar els tancs? Trobar la porta del super tancada? No poder sortir ni de casa i que pels carrers només transiti la por? I em vaig ficar a pensar de quina manera aquesta amenaça podria alterar la meva vida. Com podria, concretament, impedir que fes el curs. Vaig passar de la idea a la hipòtesi. A valorar que de sobte, realment un tanc irrompés dins la plaça Sant Antoni, davant mateix de la Biblioteca. De seguida em vaig ficar a buscar pel mòbil mesures de tancs (de 3,60 a 3,75, segons model) A confrontar-les amb l’amplada dels carrers. I sí, passaria justet, però passaria. Podria fugir carrer Major amunt, on aquest s’estreny. Potser alguns balcons o balustrades no donarien. Però tant és. No hi havia res salvat. Aquesta gent no mira prim i segur que res aturaria la marxa del blindat, escapçant al seu pas les façanes que calgui, deixant tot el carrer Major amb les vides domèstiques a l’aire. Una 13 Rue del Percebe allargassada. Llavors he recordat que la tieta Nuri viu en aquell carrer. Segur que l’enrenou la sorprendria fent cafè, o asseguda al balancí trucant la senyora Maruja.\nImmers en aquestes disquisicions m’he adonat que el curs ja deuria estar a misses dites. He acabat de perdre el temps debaten-me entre la vergonya de fer tard i el pensament, poc decorós, de que aquell curs potser tenia les hores contades. En tot cas, el llegir m’ha fet perdre l’escriure.\nPerò en un acte de valor i dignitat, i per poder assegurar la meva assistència el segon dia de curs, he ordit un pla. Es tractaria, bàsicament, de parar un parany. D’amagat, bordejaria la ciutat per la perifèria. Travessaria l’Ondara amb la llibreta entre les dents. Un cop fora de l’aigua, atrauria l’atenció del tanc i, amb flegma taurina, esperaria fins l’últim moment per endinsar-me al casc antic. Triaria un carrer prou ample pel que el tanc es veiés amb cor de perseguir-me. El carrer Estudi sembla un bon presagi. Aniria corrent per carrers cada cop més estrets amb aquella mole d’acer xafant-me els talons, enderrocant murs, enduent-se tot al seu pas en mig d’un núvol de pols, espurnes i gemecs esgarrifosos.\nFinalment els carrers vencerien la bèstia, que a l’emblemàtic carrer de les Piques quedaria estrebada i sepultada de runa a l’alçada de la taverna El Bola. Jo seguiria corrent, i deixaria cada cop més endarrere als tripulants sortint del tanc, ara un munt de ferralla, atordits i emblanquinats, entre pols i estossegs, davant la mirada atònita dels parroquians, dels gegants i caps grossos que hi han al davant la taverna, i dels Pubill, que sempre seuen a la fresca. Ja fora de perill i minorant el pas enfilaria per Lluís Folquet, que dona just al costat de la Biblioteca. Travessaria el porxo amb pas sigilós però segur per entrar a l’edifici i, ara sí, començar el Curs d’introducció a la Narrativa.\nKing Crimsom emprenia el seu regnat amb un disc realment contundent, que obria amb aquest 21st Century Schizoid Man demolidor. Un regne on Robert Fripp exercia de veritable monarca. Peter Sinfield, de trobador. I la resta, de vassalls, amb tota la força i destresa al seu servei per erigir tot un imperi.\nA la xarxa no he trobat el tema original del disc (suposo per una qüestió de drets) El que sí hi han són múltiples versions en directe enregistrades pel grup en diferents etapes, condicions i qualitats de so. També es troben infinitat de versions de lo més variat. Com a exemple n’he triat una que m’ha semblat exòtica.


... Control En diabetis hi ha mites que poden dificultar el bon control de la malaltia. Els ... no ho són. Comença coneixent aquests vuit mites sobre diabetis i ajuda a trencar-los en el teu entorn. Mite 1: Menjar dolços ...\n... que viu al bosc i ajuda els nens i nenes a gestionar la diabetis . El conte, que adopta format de faula, explica de forma senzilla i comprensible què és la diabetis infantil i ens introdueix en l'objectiu d'aquest portal: aconseguir ...\n... realitzar el càlcul mitjançant la calculadora de Guia diabetis tipus 1 . Estic consumint un menjar amb un alt índex ... pics glucèmics postpandrials, consulta amb el teu equip de diabetis. Fotografia: Pixabay ...\n... que poden tenir per a la salut, especialment en joves amb diabetis tipus 1 , per estar relacionats amb el desenvolupament de ... A més, en el cas de l'adolescent amb diabetis, és important que es pugui responsabilitzar progressivament del ... tristesa. Disminució del rendiment acadèmic. La diabetis tipus 1 és una malaltia que demana tenir coneixement i tenir en ...\n... Seguretat. Informar al monitor i als companys sobre la diabetis . És preferible portar una identificació. Els ... l'exercici és una part important del pla de maneig de la diabetis. Realitzar exercici de forma regular millora el control de la ...\nMàlaga acollirà al febrer el Diabetes Experience Day 2020\n... persones vinculades d'una manera o una altra amb la diabetis es donaran cita en aquest esdeveniment en el que prenen el ... presentaran algunes propostes per millorar la gestió de la diabetis infantil en l'entorn escolar. Després, es donarà pas a les xerrades ...\n... (J. Delval, 2006). Quan hi ha un mal control de la diabetis Les conductes antisocials i de risc, com el consum de drogues o ... com l'administració d' insulina en els nens amb diabetis, així com els problemes emocionals i psicològics, seran alguns dels ...\n... Quan et diuen que el teu fill o filla té diabetis et cau el món al damunt. No trobes cap consol. Et sents com si et ... a cada moment, compartir situacions viscudes amb la diabetis del teu fill, coneixements adquirits, idees per fer-nos més visibles ...\nPrevenir i actuar en cas d'hipoglucèmia durant la conducció d'un vehicle\n... pel metge habitual acreditant el bon control de la diabetis i l'absència d'episodis d'hipoglucèmia greu en l'últim any. ... Carmen Yoldi Infermera-Educació terapèutica en diabetis Hospital Sant Joan de Déu ...\nCura de la pell i diabetis tipus 1\n... vegada més habitual de dispositius per al maneig de la diabetis , com monitors continus de glucosa ( CGM ), sistema Flash de ... creixent per la cura de la pell en les persones amb diabetis. Aquests sistemes per al maneig de la diabetis van acompanyats ...


Ivan Ladislau de Bulgària - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\nAgios Ahillios Basilica (en)\n← Gabriel Radomir – Pressiyan II (en) →\nPressiyan II (en) , Radomir (en) , Caterina de Bulgària, Aaron, Alusian of Bulgaria (en) , Trajà de Bulgària, Trajan (Troianos) of Bulgaria (en)\nAron (Prince of Bulgaria) (en) i NN (en)\nEl 1015, Ivan Ladislau assassinà el seu cosí, l'emperador Gabriel Radomir, que el 976 li havia salvat la vida, i s'emparà del tron búlgar. Estant l'Imperi en una situació desesperada com a resultat de dècades de conflicte amb l'Imperi Romà d'Orient, provà de negociar una treva amb l'emperador romà, Basili II, per consolidar la seva posició. Les negociacions fracassaren i Ivan Ladislau mantingué la resistència en un intent fallit de fer recular els romans. Durant el seu regnat, intentà reforçar l'exèrcit búlgar, reconstruí nombroses fortaleses búlgares i fins i tot llançà un contraatac, però acabà perdent la vida el 1018 a la batalla de Dirraqui. Després de la seva mort, la seva vídua, l'emperadriu Maria, es rendí finalment a Basili II juntament amb el patriarca i la majoria dels nobles. Ben aviat, l'emperador romà extingí els últims focus de resistència i posà fi al Primer Imperi Búlgar.\nIvan Ladislau deixà un llegat amb llums i ombres, d'una banda com a assassí despietat i de l'altra com a heroi que defensà el seu país amb totes les seves forces. Els seus descendents s'integraren en la noblesa romana d'Orient i arribaren als punts més alts de la seva jerarquia. Dues dones de la seva família es convertiren en emperadrius romanes i altres membres de la nissaga esdevingueren comandants militars o alts funcionaris. Ivan Ladislau fou un dels avantpassats de l'emperador romà Joan II Comnè.\nA Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Ivan Ladislau de Bulgària\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Ivan_Ladislau_de_Bulgària&oldid=26553036»\nDarrera modificació: 6 març 2021 a les 17:50\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 6 març 2021 a les 17:50.


Pis de 108m² en venda a Badalona, Barcelona\nPis d'obra nova de 3 dormitoris amb 19m² terrassa en venda a Badalona, Barcelona\nAquesta propietat forma part de Badalona Beach Pisos, Badalona, Barcelona. Veure més detalls sobre aquesta promoció i cadascuna de les seves propietats\nPis preciós d'obra nova en venda a primera línia de mar, amb tres dormitoris, terrassa privada amb vista sobre el mar i piscina comunitària al terrat.\nDissenyat per SOB Arquitectes Studio, Badalona Beach - consta de cent quaranta-vuit apartaments d'1, 2 i 3 dormitoris en 3 modernes torres amb acabats moderns i locals a la planta baixa.\nAquest encantador apartament es troba al 1er pis d'una promoció a estrenar al costat de la platja de Badalona. A més, es beneficia d'l'accés a una terrassa comunitària al terrat amb piscina.\nL'edifici es troba en un gran passeig marítim a poca distància a peu tant de la platja com de l'port esportiu on trobareu totes les comoditats com a zones de jocs infantils, xiringuitos, restaurants, supermercats i col·legis.\nL'apartament en si es compon de 3 dormitoris i 2 banys, a més de saló-menjador i cuina. La seva terrassa de 16m² proporciona vistes directes a la mar Mediterrània. Ve equipat amb calefacció per terra radiant, aire condicionat i una plaça d'aparcament i traster també estan disponibles.\nUn fantàstic pis d'obra nova amb acabats d'alta qualitat en una ubicació immillorable.\n1 dormitori principal amb bany en suite\nTerrassa amb vistes directes a la mar\nBadalona és una de les ciutats amb més projecció de Catalunya. Acull el canal de l'Gorg, un port esportiu i 5 quilòmetres de costa, de manera que és el lloc ideal per gaudir de la Mediterrània, amb tota mena de serveis i molt ben comunicada amb el centre de Barcelona.\nTren des de Badalona a Plaça Catalunya: 20 minuts\nA 15 minuts a peu de l'estació de tren\nA 15 minuts amb cotxe de Passeig de Gràcia\nLa línia de tramvia s'ampliarà pròximament i hi haurà una parada nova pràcticament davant de la promoció\nEn venda, Pis 640.200 €\nEn venda, Pis 622.600 €\nEn venda, Pis 542.000 €\nEn venda, Pis 461.000 €\nEn venda, Pis 397.000 €\nPis de 119m² en venda a Badalona, Barcelona


De l’or al silici: la nova poesia catalana - Quadern de les idees, les arts i les lletres\nDe l’or al silici: la nova poesia catalana\nSi Joan Triadú va referir-se al segle XX com el segle d’or de la literatura catalana, l’inici d’aquest nou centenni permet afirmar sense maximalismes que la poesia, ara mateix, és el roc que sosté les nostres lletres. Un roc que es presenta, de manera cristal·lina, a través d’un seguit de poetes nascuts entre 1977 i 1990, a l’encalç de l’apogeu d’Internet i l’era del silici. En efecte: tot un esplet de poetes, alguns d’ells joveníssims, han aparegut en els últims anys amb llibres de gran qualitat, bo i irrompent amb força, desimboltura i naturalitat.\nEn aquest sentit cal recordar l’afirmació de Joan Vinyoli segons la qual ell escrivia “com si el català no fos una llengua d’àmbit restringit, com si escrivís en anglès, per exemple, com si en un futur no massa llunyà fos la nostra literatura, arreu del món, el que fou en les hores de Llull o d’Ausiàs March”. Doncs bé, em sembla que aquesta és una de les claus per entendre l’actitud de què parteix la nova fornada de poetes catalans. Un posicionament desinhibit i ferm, sabedor de les seves aptituds, talents i recursos.\nUn dels primers precedents de la irrupció dels nous autors la trobem en el llibre Qui no mereix una pallissa!, publicat el 2005, en què participaven els poetes Josep Pedrals i Pere Antoni Pons. Però, sens dubte, el detonant d’aquesta nova poesia fou l’aparició, l’any 2008, de Pedra foguera, antologia de poesia jove dels Països Catalans, endegada per un grup d’autors al voltant del consell de redacció de la revista mallorquina Pèl capell. Els vint-i-vuit poetes inclosos són una mostra, enlluernadora i forçosament limitada, de la vitalitat del gènere. La pregunta, llavors, és ineludible: s’hi mostra una manera d’escriure? Un moviment? Una generació? Jaume C. Pons Alorda, un dels promotors de l’antologia, argüeix que “jo mai he pensat en el concepte de generació com a concepte absolut, al contrari. Necessitem etiquetes, evidentment, perquè ens ajuden a classificar, però hem d’intentar aconseguir que siguin el més àmplies possibles. Jo sóc una generació tot sol, jo sóc un imperi, jo sóc legió, cada ésser individualment ho és, però també som en relació amb els altres, amb la manera com ens llegeixen i acompanyen. I és evident que hi ha moments en què les energies es concentren de forma esplendorosa. La Pedra Foguera, i la publicació d’aquesta antologia tan divertida i al mateix temps canyera, per a mi va significar entrar per la porta gran del temple d’una cosa que s’acosta al concepte de generació”. Mireia Calafell subratlla, per la seva banda, l’ambivalència del terme: “El concepte de generació és una eina per fer anàlisi i, com a tal, pot ser vàlid sempre que es posi en qüestió i se’n facin visibles les mancances, l’artificialitat. Pot servir, en efecte, però sense oblidar que les etiquetes mai no abracen del tot allò que delimiten i són, o poden ser, contradictòries”. Per a David Caño, es pot parlar, “amb tots els matisos possibles”, de generació, tot i que també és possible “sentir afinitat amb poetes que tenen vint o trenta anys més que nosaltres”. Del concepte generació, en qualsevol cas, sempre caldria recelar-ne, especialment si es volen subratllar determinades homogeneïtats en detriment de la individualitat de cada escriptor. Ara bé, si l’entenem com a concepte lligat a una ineludible diversitat, pot ser una eina, sempre efímera, per orientar-nos.\nUn llenguatge sense encarcaraments\nQuins són, però, els trets que defineixen aquests poetes? En la seva obra hi trobem, sens dubte, la diversitat com a emblema. Però el tret que els caracteritza és l’ús d’un català fluent, versàtil i ric en què apareixen els modismes més recents, l’argot, els registres col·loquials i, fins i tot, l’adaptació de castellanismes i anglicismes. En la poesia de Laia Martínez, Jordi Nopca, Silvie Rothkovic, Pau Vadell, Albert Forns o Anna Gual trobem, per exemple, aquest desencongiment i frescor a l’hora d’abordar el poema. En la nova poesia la llengua s’expandeix i s’embruta, agafa al vol noves accepcions i deixa enrere la rigidesa. Un altre fet rellevant rau també en l’extraordinària ampliació dels referents. D’una banda, s’observa la reverència cap a noms imprescindibles de la nostra literatura (March, Vinyoli, Ferrater, Riba, Espriu, Bauçà, Bonet, Palau i Fabre, Brossa, Estellés… i noms més contemporanis com Enric Casasses, Màrius Sampere o Francesc Garriga) i, de l’altra, tot un seguit de referències que van del cinema al còmic, dels videojocs a la televisió i de la música pop, electrònica o heavy a les icones del consum. Tota aquesta cultura, que encara és vista amb recel per determinats crítics, és absolutament imprescindible si es vol entendre no només l’obra dels poetes actuals sinó el món en què vivim, ja que avui no és possible abordar la creació literària com un fet exclusivament autorreferencial. Aquest conjunt de trets nodreix amb força la poesia nova, fins al punt que per a aquests autors les influències no només són literàries sinó que s’estenen també a molts altres àmbits. Alguns d’aquests poetes han dut aquesta actitud fins a les últimes conseqüències, amb una gran influència no només del cinema i del còmic, sinó també de la sèrie B, situada més als marges de la cultura oficial. La cultura ja no s’expressa amb una sola veu i una sola direcció, sinó amb infinitat de raigs que es projecten a una velocitat vertiginosa, amb la qual cosa es configura una imatge polièdrica que va més enllà de la qüestionada postmodernitat.\nUn altre aspecte fonamental és l’actitud envers el món editorial. Els nous poetes no menystenen les formes tradicionals de publicació, ni rebutgen, en general, el fet de presentar-se als premis literaris. Tanmateix, és evident que Internet ha suposat un gran revulsiu per a la publicació i difusió de la poesia. D’aquesta manera, i un cop més, les jerarquies tradicionals s’han afeblit i ja no és necessari passar per una editorial convencional per poder publicar. Alguns poetes s’han iniciat en el llibre digital, fins i tot amb obres interactives per a iPad, com és el cas de Jaume C. Pons Alorda. Tot plegat enmig dels blogs i de les xarxes socials. Mireia Calafell considera que “els blogs i els camins de difusió que ofereixen les tecnologies són una oportunitat que eixampla les possibilitats de donar més veu a la poesia. En aquest sentit, és molt interessant trobar que han citat algun poema teu a blogs personals o literaris, que l’han traduït o, fins i tot, que l’han reinterpretat. De cop, els teus poemes són a la xarxa, amb una vida pròpia o apropiada per gent diferent, sense que siguin crítics especialitzats. És una experiència bonica que mai no deixa de fer impressió”.\nDavid Caño rebla aquesta sensació, tot subratllant la importància de la xarxa en la distribució i difusió de la poesia: “En aquesta època nostra hem vist eclosionar les xarxes de comunicació i expressió virtual (blogs, webs, Facebook, Twitter…) i també estem aprofitant les plataformes de micromecenatge per finançar o complementar el finançament de les nostres obres i propostes creatives. Tot això ha trencat amb els sistemes clàssics de publicació i distribució. És evident, però, que actualment conviuen ambdós mons: el que se serveix de les possibilitats de la xarxa i el que podríem anomenar clàssic (editorials, distribuïdores, mitjans de comunicació). I no pot menystenir-se cap dels dos, tot i que el virtual permet als creadors joves controlar més el procés, amb unes possibilitats i dosis de llibertat que el sistema clàssic històricament ha mantingut tancades”.\nTot plegat, però, no vol dir que no hi hagi problemes de gruix. David Jiménez i Cot, per exemple, es dol d’algunes de les dificultats que pateix el sector: “Ara mateix estem passant per una crisi que també afecta el món editorial i que ha sacsejat, fins i tot, plataformes que abans eren subvencionades per entitats que han hagut de fer retallades o bé s’han quedat sense fons. Això ha desmoralitzat molta gent i ha reduït les expectatives d’anys anteriors. Fixem-nos, per exemple, en el que li ha passat a l’AJELC. Ha caigut d’una manera deplorable i ningú ha estat capaç d’agafar el bou per les banyes i posar fil a l’agulla perquè es torni a redreçar”.\nCal recordar que algunes editorials que han fet una tasca important en la difusió dels poetes nous, com Labreu, van néixer justament a partir del fenomen dels blogs i dels autors que utilitzaven Internet per difondre la seva obra. Cal dir, igualment, que les grans editorials mostren molt poc interès cap al fenomen poètic. Això té conseqüències negatives però també aspectes paradoxalment engrescadors, ja que la poesia ha entrat en els circuits situats fora de la cultura més oficial i això l’ha dotada d’un gran dinamisme. Fins i tot, alguns autors han optat per l’autoedició, en format tradicional de paper, per fer front a la manca d’interès editorial. Però el fenomen té altres confluències. A més de les editorials petites i independents, i dels blogs i pàgines de poesia, cal esmentar les revistes i fanzines, així com el fenomen dels recitals. Molts dels poetes joves han madurat la seva veu amb el contacte amb el públic, a través de recitals i festivals. L’oralitat ha comportat un retorn a les fonts tradicionals de la poesia i l’enderrocament dels compartiments estancs. L’obra de Josep Pedrals, per exemple, no es pot concebre sense aquest joc entre l’oralitat i el metatext, en un joc brillant en què el poema es fa aventura i conflueix amb la literatura medieval i barroca a través de la juxtaposició postmoderna.\nLa realitat passada pel turmix de la nova lírica\nL’auge dels trets virtuals no ha fet perdre de vista, però, la reflexió sobre el món físic i concret. La nova poesia s’abeura de manera molt àmplia en la consciència de l’entorn, però amb un tractament dens i elaborat del llenguatge que l’allunya clarament del realisme més directe de les generacions anteriors. Ben sovint les vivències i les ferides personals resten subjectes a la metàfora a través de vels lingüístics que ens allunyen de la mera exposició d’uns fets. Aquí hi trobem, per exemple, la poesia de Mireia Calafell i Anna Gual, dues de les autores imprescindibles dels últims anys. També podem trobar-nos amb una impactant juxtaposició de realitat i tocs surrealistes, com en els poemes d’Irene Solà, una de les veus més joves. O amb l’ús de la ironia i la crítica punyent, com succeeix en l’obra d’Anna Ballbona. La poesia d’Esteve Plantada mostra, per la seva banda, una voluntat de construcció i de ritme, de musicalitat i d’ironia, amb un rerefons de contundència i agror. Altres poetes, com Estel Solé o Àngels Gregori, fan un ús renovellat de la vivència, amb un sentit de l’elaboració literària que defuig caure en un excés de circumstàncies personals. En Rubén Luzón, la quotidianitat pot ser trabucada a través d’imatges esquerdades i innovadores que conviuen amb poemes de factura més clàssica, la qual cosa atorga a aquest autor una voluntat notable d’exploració. En Pau Sif, l’acostament al món és vivament sensual i tàctil, heretat d’Estellés i de la dolcesa marítima de l’horta valenciana. Poeta sensible que fa poemes com cançons i que canta la vida entre alcohols, flaires, sabors i músiques, tot plegat enmig d’una profunda voluntat elegíaca que no defuig el dolor.\nEn alguns dels nous poetes hi trobem un retorn a les formes populars, que recorden la rondalla i la cançó, amb una elevada riquesa de llenguatge. Blanca Llum Vidal combina aquest registre amb formes més conceptuals i denses, amb un gran domini dels efectes sonors i de l’ús de les figures retòriques, des de l’epífrasi i l’amplificació a l’anàfora, sempre buscant la màxima expressivitat literària, a mig camí de la cançó i l’elaboració simbòlica.\nTambé el quefer poètic esdevé, ben sovint, el camp de batalla en què es dirimeixen les actituds no només literàries, sinó també polítiques i socials. Aquesta poesia ens recorda que qualsevol escriptura ha de ser compromesa i que no pot entotsolar-se. Autors com David Caño o Carles Rebassa no baixen al peu del carrer, sinó que hi viuen i hi rauen, tot aplegant combat i veu poètica.\nD’un trobar ric i clus\nHi ha, també, una poesia encara més conceptual i hermètica. Aquí les imatges esdevenen esquinçades i apareix tot un món simbòlic de precisa elaboració, com en el cas de Lucia Pietrelli, Anna Enrich, Jaume C. Pons Alorda o l’últim Pau Vadell. En Marc Rovira i Joan Duran, trobem un ús savi del llenguatge que marca, a través d’imatges i giragonses retòriques, ben modulades i travades, una distància amb la realitat més pròxima, amb algun toc apocalíptic en el cas de Duran. Un cas similar és el de Gabriel Ventura, que combina el to intimista amb un treball lingüístic dens i hermètic. En Joan Todó, el món exterior apareix transfigurat per una elaborada imatgeria, esquitxada de dialectalismes, la qual cosa fa que el poema esdevingui gairebé matèric i que conformi, de manera reeixida, un univers esmolat. Des d’un reialme diferent, la poesia de Pere Antoni Pons esdevé elegant i elegíaca, amb arguments que trenen i desfan lúcides metàfores.\nEn altres poetes, l’esguard personal busca respostes d’unitat i introspecció, amb lirisme i interrogants irresolts, com en Laia Noguera, una autora potent a la recerca de la concentració i de la veritat íntima, sempre lluny de la retòrica. En David Jiménez i Cot, la recerca personal s’enfonsa en imatges fosques, d’un elevat poder lingüístic, que revelen abismes esglaiadors. No és gens agosarat qualificar aquesta poesia, de gran originalitat i ambició, com a gòtica.\nEn qualsevol cas en tots aquests poetes hi trobem una voluntat d’introspecció que no cau mai en la complaença ni en l’aïllament, sinó que sap emmirallar-se de manera intel·ligent en el món, sempre des de la consciència d’un llenguatge que esdevé, també, univers propi.\nEl panorama, així doncs, és divers, complex i amb diverses línies no sempre confluents. I en aquest punt cal cloure, per tant, l’esbós, el resum, el tast forçosament incomplet. Perquè no és possible abastar un moviment heterogeni que s’està generant en aquests mateixos moments i que encara ha de definir-se i conformar-se. De ben segur, però, que molts d’aquests noms seran un referent d’aquí uns anys. I una cosa és prou clara: som davant d’una Silicon Poetry que augura un nou segle de brillantor.\nLluís Calvo (Saragossa, 1963) no només és un excel·lent poeta, també és un assagista reflexiu i incisiu sobre la creació poètica, així com també un cartògraf de les noves veus poètiques, que coneix, dóna suport i promou amb generositat (resulta curiós que Calvo sigui geògraf de professió). Ens fa cinc [...]


Continuen les millores al Teatre de La Lliga - Ajuntament de Capellades\nData i hora oficial 03.07.2020 | 15:04\nContinuen les millores al Teatre de La Lliga\nAquest estiu s’ha realitzat un seguit de millores al Teatre La Lliga de Capellades, especialment a les zones de vestuaris i dels passadissos de les llotges.\nTal com detalla el regidor de Cultura, Àngel Soteras, “continuem amb la línia iniciada la darrera legislatura d’invertir al Teatre de forma gradual i acordada amb la junta de l’entitat. Després de les últimes inversions en qüestions de seguretat o en la posada en marxa de la Sala Petita, completament equipada, amb què hem guanyat en possibilitats de diversificar-hi els actes programats, ataquem ara altres qüestions encaminades a millorar les condicions de comfort del teatre tant per al públic (butaques, llotges, lavabos...) com per als protagonistes de tot tipus d’esdeveniments (teatre, música, etc.) amb l’arranjament dels vestidors, que bona falta hi feia.\nEl nostre és un teatre amb un grau d’utilització molt intens i estem determinats a aconseguir que sigui una instal·lació amb l’equipament necessari per satisfer les necessitats de tot tipus d’espectacle”.\nLa zona dels vestuaris estava afectada per una sèrie d’humitats que l’havien anat deteriorant i que impedien als usuaris utilitzar-ho amb comfortabilitat.\nPer això el primer que s’ha fet ha estat netejar les humitats i fer els sanejaments pertinents. S’hi ha instal·lat pladur i fibrociment antihumitat i una bomba d’aire –calor i fred- que també compta amb una funció específica per a la humitat. S’ha canviat els tancaments d’alumini i s’ha obert uns respiradors per ventilar l’espai. Posteriorment s’ha pintat i s’hi ha col·locat bancs, llums i mobiliari especials per a maquillatge.\nL’altra gran intervenció d’aquest estiu ha estat a la zona dels passadissos de les llotges. El de la part esquerra era el que estava pitjor perquè s’hi havia filtrat l’aigua. Anteriorment es va arreglar aquest problema per la part externa de la façana –amb un envà pluvial- i enguany s’ha anat per la zona interior netejant paret i sostre. Els dos passadissos ara estan secs, amb els llums repassats i pintats de blanc.\nAquest estiu també s’ha fet altres intervencions més petites al moll de càrrega –també per evitar l’entrada d’aigua- i als lavabos del Teatre on s’ha posat un canviador per a nadons i miralls.\nEncara per aquest any 2019 hi ha previst fer més actuacions ja que cal renovar butaques, tant al pati com a la grada, que s’han anat fent malbé.\nDarrera actualització: 23.09.2019 | 11:30


El govern espanyol ordena el confinament dels treballadors de sectors no essencials — RàdioSeu 107.2 FM: notícies de La Seu d'Urgell, l'Alt Urgell i el Pirineu\nSou a: Inici / Notícies / El govern espanyol ordena el confinament dels treballadors de sectors no essencials\nEl president del govern espanyol, Pedro Sánchez, ha anunciat aquest dissabte a la tarda que a partir de dilluns, dia 30, es “paralitzarà” l’activitat dels treballadors de tots els serveis considerats com a no essencials, per tal que es quedin a casa i es redueixi així l’actual propagació del coronavirus. El Consell de Ministres aprovarà la mesura de confinament aquest diumenge.\nSánchez ha qualificat la mesura d’”excepcional“ i “de gran duresa”, i ha avançat que s’aplicarà fins al 9 d’abril. Per tant, això inclou la Setmana Santa, motiu pel qual s’espera que ajudi a reduir encara més la mobilitat de cara a reduir les possibilitats d’expansió del COVID-19.\nEl dirigent espanyol hi ha afegit que durant aquest període tots els empleats que no puguin anar al seu centre de treball, en no ser un servei essencial, gaudiran d’un permís retribuït per rebre el seu salari. Després d’aquest període, hauran de recuperar les hores de treball de manera progressiva.\nValoració del Govern català\nL’anunci d’aquest confinament estricte arriba quinze dies després que el president de la Generalitat, Quim Torra, demanés públicament aquesta mesura a Pedro Sánchez. Sobre aquest fet, la consellera de la presidència i portaveu del Govern català, Meritxell Budó, ha ”celebrat” la decisió, però ha lamentat que des de l’executiu espanyol “van 15 dies tard”.\nPel que fa a l’anunci de permisos retribuïts, Budó hi ha afegit que Catalunya “necessita també l’acompanyament de recursos econòmics de l’Estat, perquè les empreses i els treballadors no paguin sols la factura de la pandèmia”.\nMés tard, al vespre, el mateix president català ha dit que l’anunci fet des de Madrid és “una bona notícia”, però ha recordat als qui han menystingut les seves propostes que “si ara s’ha anunciat el confinament, és perquè fins ara no existia”. Torra, alhora, ha agraït les moltes mostres de suport que ha rebut aquests dies.\nEn un missatge institucional des de la Casa dels Canonges, el president ha exigit al govern espanyol mesures socials i econòmiques “a l’alçada de la crisi” i ha demanat “no posar límits al suport als treballadors, autònoms i empreses perquè ningú quedi fora de joc”. Finalment, Quim Torra ha recordat que “els propers dies exigiran el millor de cadascú”, però confia en la bona resposta de Catalunya, “un país fet amb esforç, solidaritat, a contracorrent i contra pronòstic”.\nMesura reclamada per científics i municipis\nA banda de Quim Torra, els darrers dies també havien reclamat el confinament quasi total presidents d’altres comunitats i desenes de científics, que van signar un manifest en què alertaven que en cas contrari aquesta setmana mateix hi hauria una “catàstrofe sanitària” i en moltes ciutats es col.lapsaria el sistema d’atenció, cosa que finalment ha passat.\nDilluns passat, les entitats municipalistes catalanes (ACM, FMC i Associació de Micropobles) van presentar un manifest unitari en què també reclamaven aquest confinament estricte.\nEn aquest sentit, i després de fer-se públic l’anunci del govern espanyol, aquest dissabte l’alcalde de la Seu d’Urgell i president de la Fundació Sant Hospital, Jordi Fàbrega, ha reiterat el seu suport a Quim Torra i, tot adreçant-se al president de la Generalitat, ha assegurat que seguiran “treballant sense defallir davant la pandèmia de la COVID-19”. I hi ha afegit: “Ara, per fi, amb el confinament total. Ara, per fi, ens en sortirem”. En tot cas, Fàbrega també ha lamentat que la decisió arriba “tard, molt tard”, perquè l’havien “demanat a crits els experts i el Govern de Catalunya fa 15 dies”.\nUns 5.700 morts\nAl llarg de les darreres dues setmanes -fins aquest dissabte a la tarda- al conjunt de l’Estat espanyol ja hi ha hagut uns 72.000 infectats per COVID-19, i han mort gairebé 5.700 persones per aquest motiu. Nonés aquest dissabte, hi ha hagut més de 800 defuncions i uns 8.000 nous contagis.\nAixí, segons World Index, ara mateix Espanya té la segona taxa de mortalitat per coronavirus més alta del món (105 morts per cada milió d’habitants), només superada per Itàlia (151) i molt per davant dels Països Baixos (32) i França (31).\nCompareixença de Pedro Sánchez (Foto: Govern d’Espanya)\nCompareixença de Meritxell Budó ( Foto: @govern)


Francisco González Ledesma: Coses de «rojos» que han passat gana\n"El novel·lista i periodista Francisco González Ledesma publica les memòries d’un perdedor de la guerra pobre que va arribar a premi Planeta després d’escriure llibres d’aventures per sobreviure"\nQuim Puig / Manuel Cuyàs\nEl gènere literari memorialístic té, en aquest país, un problema. Com que la gent que sap escriure amb una certa elegància, plasticitat i correcció és la que ha passat per la universitat i la que ha passat per la universitat és, tret d’excepcions, la que familiarment ha tingut una certa posició social, resulta que els llibres de memòries sempre estan escrits pels mateixos: els representants de la classe alta o de la classe mitjana. Edicions 62 fa anys que publica una col·lecció de biografies i memòries en què els índexs onomàstics del final són intercanviables perquè els seus autors han conegut la mateixa gent i pertanyen a les mateixes famílies. Això, si no s’han casat els uns amb els altres o la germana d’aquell amb la cosina d’aquell altre. Són llibres que, agafats en conjunt, fan com aquella pel·lícula japonesa que es titula Rashomon i que explica un mateix fet segons el punt de vista de gent diversa: l’exili més o menys curt o més o menys terrible; la vaga dels tramvies –tothom va participar en la vaga dels tramvies del 1951–; el cas Galinsoga; els Fets del Palau; els gin-fish de Bocaccio, la Caputxinada o l’acte del Paranimf.\nFrancesc –Francisco, Paco– González Ledesma (Barcelona, 1927) treu ara les seves memòries. I com que González Ledesma va ser un fill d’obrers nascut al carrer Tapioles del Poble Sec que va perdre absolutament la guerra, que no es va exiliar perquè no podia fer-ho ni entrava en els seus càlculs, que va fer el servei militar sense padrins i sense res i que si va arribar a advocat, periodista i escriptor de prestigi guanyador d’un Planeta va ser gràcies a esforços herculis i insomnes, les memòries d’aquest senyor són en tot diferents a altres exercicis autobiogràfics.\nGonzález Ledesma escriu tal com raja o almenys sembla que ho faci tal com raja. És una prosa treballada per anys d’escriure novel·les barates d’acció amb el pseudònim de Silver Kane, guions per a còmics i cròniques periodístiques. És això un defecte? És el contrari. González Ledesma sap com s’ha de fer per enganxar el lector pel coll des de la primera línia del text i té una saviesa enorme per retratar una persona o un fet amb quatre traços o per fer emocionar el lector amb una cua de paràgraf o de capítol d’efectes fulminants. La dona de l’autor ho explicava durant l’acte de presentació del llibre: el seu fill, el periodista Enric González, destacat ara a Itàlia com a corresponsal i que ha heretat del pare la traça dels bons començaments i bons acabaments literaris, diu que aquest és el millor llibre de l’autor dels seus dies. Ho és, ja hi poden pujar de peus.\nGonzález Ledesma explica en el llibre la seva infantesa sòr-dida, de passar gana literal. Explica la seva feina a l’Editorial Bruguera, primer com a escriptor i després com a advocat de l’empresa. En la presentació del llibre, el periodista Josep M. Huertas Claveria va afirmar que els millors fragments s’han d’anar a buscar en els capítols en què l’autor explica la seva experiència com a periodista, primer a El Correo Catalán i després a La Vanguardia. Cadascú tira per on li toca, i a Huertas li toca el periodisme. Però les planes que González Ledesma dedica a l’Editorial Bruguera valen elles totes soles per explicar tota una època, l’època del franquisme, amb els seus empresaris cínics i aprofitats i els seus empleats tan atrapats com ho puguin estar els sense papers d’ara mateix. Vostès que van créixer passant-ho bé amb Pulgarcito o Tiovivo, llegeixin com s’ho passaven els seus dibuixants i guionistes i un pobre advocat jove que després d’haver estat company seu els va haver de fer la llesca per ordre de l’amo. Fins que es va cansar de l’oficina sinistra i va optar per la literatura i el periodisme. Els premis literaris, les feines a les redaccions, la censura i les traïcions d’alguns indesitjables, també valen com a retrat d’una època. No es tracta d’un llibre amarg, no es pensin. González Ledesma, fora de quatre comptades excepcions, treu profit positiu de les situacions més desesperades i dels personatges més caragirats. Coses dels rojos derrotats que han hagut d’aprofitar de petits el pa sec.\nHISTORIA DE MIS CALLES Autor: Francisco González Ledesma\nL’oncle Austre em va dur al vell Torrero (...), on un públic fanatitzat creia que defensant el Saragossa defensava Espanya (...), en aquella època unida encara a la guerra civil. Els equips catalans semblaven estar formats per milicians de Durruti. Se’ls insultava, se’ls deia rojos, separatistes, maçons, catalans de merda. Vaig ser testimoni de la visita de l’Espanyol. I em vaig jurar que aquell equip de la meva terra que s’havia vist insultat, maltractat, ferit (un extrem català no podia llançar un córner perquè la gent el subjectava), seria l’equip de la meva vida.\nEl Punt, 16 de març de 2006\nEtiquetes de comentaris: El Punt, Manuel Cuyàs, Quim Puig


Guia de compra: calamars, pop i calamarsons: Calamars, pop i calamarsons en llauna: proteïna al moment [Pàg. 2 de 4] | Revista | EROSKI CONSUMER\nConsum i enllaunament\nEl consum de conserves de peix i marisc va registrar el 2015 un augment d'un 9% en relació amb el 2010, fins a arribar als 4,5 quilos per habitant. Per tant, aquests productes s'erigeixen com l'únic producte de la pesca i l'aqüicultura que ha incrementat el seu consum per capita els últims sis anys. Recordem que el primer lloc correspon al peix fresc, que representa el 45% del peix consumit a les llars espanyoles.\nSegons dades de l'Associació Nacional de Fabricants de Conserves (Anfaco-Cecopesca), l'any passat les llars espanyoles van consumir en total més d'1,15 milions de tones de productes de pesca i aqüicultura, per un valor de gairebé 9.000 milions d'euros. D'aquestes xifres, les conserves i els mariscos van suposar el 17,3% i el 20,4%, respectivament, amb gairebé 200 tones i un valor de més de 1.800 milions.\nUna ració estàndard i recomanable d'aquestes conserves és al voltant dels 115 grams, quantitat que s'inclou en els envasos clàssics. La freqüència de consum aconsellada és d'una vegada a la setmana aproximadament, ja que és, sens dubte, una manera molt fàcil i assequible d'incloure una bona quantitat de proteïnes a través d'un producte saludable.\nLa conserva és un procés tèrmic de cocció i esterilització que manté totes les propietats nutricionals i de sabor del peix o marisc que conserva.\nRecepció de matèria primera. El compliment de les normatives que regulen l'accés als recursos pesquers i el seu aprofitament màxim ha portat a oferir al mercat conserves de peix i marisc que respecten els principis de sostenibilitat. Quan la matèria primera arriba a la fàbrica i abans de l'emmagatzemament o processament, es fan ja els primers controls que decidiran la seva validesa per a elaborar la conserva. Els paràmetres de seguretat i qualitat són avaluats i controlats per personal qualificat.\nNeteja, selecció i rentat. La matèria primera es renta i es neteja per eliminar-ne qualsevol brutícia, així com les porcions no comercials (com ara closques, caps, etc.). El procés es pot fer a mà o amb sistemes automatitzats. El calamar requereix un tractament diferent. En primer lloc se separa la boca del cos del calamar. Després es retira la pell del calamar, en què es poden retirar o no les aletes del tub. A continuació se'n treu la conquilla interior i es gira el tub per netejar-lo bé i eliminar-ne qualsevol residu. Després es retira la boca del calamar i la zona dels ulls, a més també de la part de l'estómac.\nCocció. És un procés de deshidratació mitjançant una cocció, a vapor o per immersió en aigua o salmorra. En aquesta etapa es controlen en tot moment els temps i les variables del procés (temperatura, nivell de salinitat i característiques pròpies de la matèria primera). El procés d'elaboració dels cefalòpodes és molt delicat, ja que requereix un punt de cocció just. Aquesta etapa serà determinant per a les propietats sensorials i organolèptiques del producte final.\nRefredament i neteja. Quan el producte arriba a una temperatura que en permet una manipulació adequada, es neteja i s'adapta a la modalitat d'envasament i presentació desitjats (sencer, trossos, farcit, etc.).\nEnvasament i addició de líquid de cobertura. L'envasament del producte i l'addició del líquid de cobertura (oli, salmorra, salses...) es pot fer de manera manual o mitjançant sistemes automàtics, com ara empacadores, omplidores volumètriques o dosificadores. L'envasament sempre es fa en les condicions adequades per evitar desviacions sensorials del producte i deformacions en els envasos.\nTancament de llaunes i esterilització. Després de l'ompliment, els envasos es tanquen hermèticament i s'esterilitzen a altes temperatures (vapor o aigua) per eliminar-ne totalment els microorganismes sensibles a la temperatura i tots els bacteris patògens resistents a la calor. Durant l'esterilització, els peixos i mariscos se sotmeten a una temperatura d'entre 110 ºC i 121 ºC durant períodes de temps estrictament controlats. Aquestes condicions de procés garanteixen que les conserves arribin al consumidor amb plenes garanties de seguretat i qualitat.\nRentatge de llaunes i emmagatzemament. Els envasos es refreden, es renten i, una vegada secs, segons la presentació, es poden introduir en estotjos de cartró i emmagatzemar-se abans de distribuir-los. El control de qualitat de l'empresa assegura en tot moment que qualsevol envàs que presenti un defecte sigui retirat de forma immediata.\n<< Anar a l'anterior pàgina: Calamars, pop i calamarsons en llauna: proteïna al moment\nAnar a la següent pàgina: Nutrients a examen >>


HD | Calidos\nVídeo promocional dels estudis professsionals de l’escola JESUÏTES – Sant Ignasi Sarrià. S’ha intentat resumir en 3 minuts tots els diferents estudis professionals que s’hi duuen a terme, així com els diferents equipaments de que disposa l’escola. Ha estat enregistrat utilitzant càmeres DSLR, steadycam, travelling i diferents òptiques.\nVídeos Barcelona Decideix\nCalidos ha estat la productora encarregada de realitzar els vídeos de les diferents campanyes de la ‘Consulta sobre la independència’ de Barcelona, del 10 d’abril de 2011. Entre els diferents vídeos cal destacar les campanyes: ‘No et quedis al sofà’, ‘La veu del carrer’. ‘Barceloneta decideix’ i ‘No votis’. Aquesta última, ha comptat amb la direcció de l’actor i director Joel Joan i diferents actors i personalitats del món de la cultura catalana.\nTots aquests vídeos han estat realitzats en HD i amb càmeres DSLR.\nNo et quedis al Sofà\nTime-Lapse tardor ’08\nClip editat amb una sèrie de fotos i vídeos enregistrats utilitzant la tècnica del Time-lapse en diferents indrets de Catalunya:\nSant Miquel de Can Major\nEl Pla de la Calma (Montseny)\nEls somnis d’en Bufavents\nEn Bufavents és un gegant mític, originari de les terres de l’Urgell que domina les forces de la naturalesa. Actualment dorm profundament i aquesta és la història dels seus somnis.


La Paeria crea una guia online que recull els recursos de promoció de la Salut de la ciutat — Benestar Social - Serveis i Recursos - La Paeria - Ajuntament de Lleida\nEsteu aquí: Inici › Serveis Especialitzats › Actuacions per la promoció d'hàbits saludables › Notícies › La Paeria crea una guia online que recull els recursos de promoció de la Salut de la ciutat\nLa Paeria crea una guia online que recull els recursos de promoció de la Salut de la ciutat\nAquesta nova eina ofereix informació de programes, serveis i recursos d’institucions i entitats de Lleida i s’adreça a professionals, joves i famílies, així com a la ciutadania en general La iniciativa respon a una promoció de la salut accessible i s’emmarca dins l’Estratègia de Promoció i Prevenció de la Salut, del Ministeri de Sanitat, a la qual la Paeria està adherida\nL’Ajuntament de Lleida ha creat una Guia online de recursos de promoció de la salut de la ciutat, que recull els programes i serveis que s’ofereixen, tant de la Paeria, com d’institucions i d’entitats. Aquest cercador de recursos permet accedir a la informació d’una manera fàcil i accessible i està dirigida a la ciutadania, encara que principalment a professionals, joves i famílies que busquen assessorament i orientació dels recursos existents. El tinent d’alcalde Xavier Rodamilans ha presentat aquest dijous la nova eina, i ha indicat que entre tots s’han de dissenyar les polítiques públiques per millorar la promoció de la salut, sabent què cal fer, com i amb quins recursos. Rodamilans ha agraït el treball que fan les entitats i ha destacat la seva transversalitat i que s’han de sumar esforços per difondre aquesta feina. Tall de veu X.Rodamilans\nLa guia està estructurada en quatre apartats:\n-a qui s’adreça: 1a infància, educació infantil i primària, adolescència, joves, famílies, professionals, adults i persones grans.\n-àmbit: escolar, lleure, comunitari i atenció.\n-Tipologia: programes, activitats i tallers, serveis d’atenció, webs i recursos online.\n-Temàtica: habitats saludables / drogues, addiccions i riscos / benestar emocional / afectivitat i sexualitat / activitats esportives / promoció activa de la salut / suport a l’autonomia personal\nEl catàleg permet conèixer recursos que faciliten la planificació i desenvolupament de programes en temes de salut en diversos àmbits, sobretot en el sector educatiu i de lleure, i orientar per accedir al recurs més adequat. L’espai és “viu”, ja que s’anirà actualitzant. Actualment hi ha un centenar de recursos disponibles al cercador facilitats per 30 agents de la ciutat.\nAquesta nova guia complementa altres guies ja existents, com la Guia de recursos i serveis per a persones amb discapacitat i la Guia d’activitats de lleure.\nClicar aquí per accedir a la guia http://benestarsocial.paeria.cat/lleida-saludable\nEstratègia de promoció i prevenció de la salut\nFa més de 25 anys que l’Ajuntament de Lleida, a través de la Regidoria de Polítiques per als Drets de les Persones, desenvolupa polítiques de foment de la promoció de la salut per incidir de manera integrada i coordinada en els hàbits de salut individual i col·lectiva de la ciutadania de Lleida. La promoció de la salut vol promoure l’enfortiment de les habilitats i les capacitats de les persones, i modificar les condicions socials i ambientals, amb la finalitat de millorar la salut individual i comunitària a través de la millora de la Salut Pública i l’apoderament de les pròpies persones.\nLa Guia de recursos és un dels objectius que contempla l’Estratègia de promoció i prevenció de la salut, a la qual està adherida la Paeria. El Ple municipal de l’Ajuntament de Lleida de desembre de 2017 va aprovar l’adhesió de la Paeria a la “Estrategia de promoción de la salud y prevención en el sistema nacional de salud” i també es va aprovar el document de l’”Estrategia de promoció i prevenció de la salut” a la ciutat de amb els següents objectius:\n-Promoure intervencions de caire universal dirigides a la millora de la salut i la qualitat de vida entre la ciutadania.\n-Fomentar el treball comunitari en l’àmbit de la promoció de la salut a la ciutat de Lleida.\n-Informar a la ciutadania dels recursos en promoció de la salut existents a la nostra ciutat\nL’Estratègia de promoció i prevenció de la salut va dirigida a 3 col·lectius específics:\n-la infància i l’adolescència\n-les persones adultes majors de 50 anys\n-i les persones grans majors de 70 anys.\nEls eixos principals han de potenciar estils de vida saludables, promoure un envelliment actiu i prevenir el deteriorament funcional per a les persones grans.\nL’Ajuntament de Lleida ja disposa de serveis i recursos dirigits a aquests col·lectius com són, entre altres, el Servei Materno Infantil, el Servei de Salut Jove, programes educatius, activitats per a la gent gran, tallers de salut, i el servei d’atenció a domicili i el teleassistència.\nEl treball de l’Estratègia es desenvoluparà a través de la creació de taules participatives, intersectorials i transversals, amb els diferents agents que treballen en prevenció i promoció de la salut a la ciutat de Lleida, així com institucions i entitats amb participació activa en l’àmbit de la salut, social i comunitari.


Mantíspid - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\nEls mantíspids (Mantispidae) són una família d'insectes de l'ordre Neuroptera. Són de grandària mitjana a gran, i es caracteritzen per un llarg protòrax i unes potes anteriors raptores que recorden a les dels màntids, amb els quals no obstant això no estan relacionats. Les ales tenen nervadures protuberantes i són de gran envergadura, entre 15 a 40 mm; en repòs les manté plegades com en teulada.\nAlguns són semblants a màntids i uns altres a vespes, com els gèneres Climaciella i Entanoneura. Els adults són depredadors en la seva gran majoria; algunes larves són depredadores, però en general completen o realitzen aquesta etapa com a paràsites d'alguns insectes i aranyes.\nSón insectes de metamorfosi completa. La femella col·loca els ous sobre el tronc d'arbres; en descloure, les larves en general busquen dispersar-se, ja sigui caminant o deixant-se portar pel vent, o algunes són arrossegades per algun animal en passar.\nLes del gènere Nolima són actives depredadores d'insectes de cos tou, unes altres s'associen a altres insectes durant gairebé tota l'etapa larval, algunes a lepidòpters, particularment a algunes papallones nocturnes, unes altres a coleòpters essencialment a alguns escarabats, unes altres a himenòpters especialment a algunes vespes i abelles. Acaben la seva etapa larval dins de massa d'ous d'aranyes, introduint-se o entrant quan l'aranya femella els diposita.\nEmergeixen com a adults alats; alguns són nocturns, altres diürns i uns altres són molt actius durant el crepuscle. Tots són depredadors d'insectes de cos tou, aguaiten les seves preses posats. Durant el perllongat festeig, que consisteix en danses de complicats moviments i producció d'olors, la femella diposita els ous sobre els troncs de la vegetació, arribant a dipositar diversos milers d'ous una sola femella.\nA Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Mantíspid\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Mantíspid&oldid=19021926»


MónTerrassa | Terrassa acusa el Pla de Mobilitat del Vallès de ser "barcelonacentrista" | Política\nTerrassa acusa el Pla de Mobilitat del Vallès de ser "barcelonacentrista"\nEl govern municipal presenta una vintena d'al·legacions al document reclamant millores en infraestructures relacionades amb la mobilitat territorial i sostenible\nper Redacció dimarts, 28 de juliol 2020 - 10:49h\nL'alcalde Jordi Ballart amb l'alcaldessa de Sabadell, Marta Farrés | Aj. Terrassa\nEl Govern Municipal de Terrassa ha presentat un escrit amb 20 al·legacions al Pla Específic de Mobilitat del Vallès (PEMV), que recullen aspectes tant pel que fa al procès d’elaboració del Pla, com a les propostes de transport públic i de xarxa viària que planteja. Des de Terrassa s'entén que el PEMV ha de contemplar "una mobilitat més moderna, equilibrada, transparent, sostenible, eficaç i còmoda per a la ciutadania".\nAixí, es considera que el PEMV "no respon a un equilibri territorial" perquè continua "polaritzant" el seu desenvolupament al voltant de Barcelona i, per tant, "no recull una visió metropolitana més àmplia i moderna", que contempli la descentralització de l’activitat econòmica, i aposti pel desenvolupament de "noves centralitats fora dels nuclis urbans tradicionals". Un altre aspecte fonamental és la necessitat de planificar les accions valorant la capacitat ambiental del territori i prioritzant les noves infraestructures que afavoreixin els modes de transport sostenibles.\nLa proposta recull, entre altres aspectes, millorar la xarxa viària, potenciar l’oferta ferroviària transversal del Vallès i construir intercanviadors que contribueixin a crear xarxa; incrementar la intermodalitat de les estacions ferroviàries; augmentar la cobertura ferroviària en zones d’alta densitat amb noves línies/estacions; millorar la capacitat dels sistemes ferroviaris d’accés a Barcelona; potenciar les principals línies de bus internes al Vallès; ampliar la xarxa d’itineraris interurbans per a bicicletes i vianants, prioritzant els corredors de major demanda i amb distàncies entorn els 5 km; i millorar l'oferta d'aparcaments segurs per a bicicletes.\nAixí, reclama la millora de la connectivitat de la ciutat amb l’aeroport d’El Prat, mitjançant la Línia R4; la comunicació directa amb els campus universitaris de Cerdanyola (UAB) i de Diagonal-Barcelona (UB i UPC); i l’ampliació de la xarxa ferroviària del Vallès, amb la construcció de noves línies i estacions. En aquest sentit, defensa la redacció dels estudis per desenvolupar el tram Cerdanyola Universitat-Sabadell-Terrassa de la nova línia ferroviària del túnel d’Horta, que ha de permetre dotar de servei ferroviari als barris del sud de Terrassa i que l’Hospital de Terrassa disposi d’estació; com també millorar les connexions ferroviàries entre Terrassa i les principals poblacions del Baix Llobregat Nord, com són Olesa de Montserrat, Esparraguera, Abrera i Martorell Pel que fa a la xarxa viària, es considera important que el pla incorpori la reconversió com a via cívica de la N-150 entre Terrassa i Sabadell i l’ampliació de les autopistes C-58 i C-16 entre el tram que actualment està en obres i l’enllaç amb la B-40.\nRespecte a la B-40, l’Equip de Govern entén que el PEMV hauria d’incorporar la construcció dels vials de connexió d’aquesta via amb l’A-2 a Abrera i, especialment, les pautes i directrius per al seu desenvolupament entre Terrassa i Sabadell. L’objectiu és que, d’aquesta manera, es garanteixi la preservació ambiental i paisatgística al seu pas per l’Anella Verda de Terrassa, a fi que contribueixi a la millora de l’estat ecològic dels corredors naturals, i faci de llindar entre la ciutat i l’espai agro-forestal en la franja nord de la ciutat, resguardant els seus valors. Pel que fa a la mobilitat en autobús, es contempla millorar la xarxa de transport públic que permeti connectar amb les localitats d’Abrera, Martorell, Castellbisbal i Sabadell.


La rabosa - VilaWeb\n«Caminava confiada, furtiva, amb la cua horitzontal, mostrant el fulgor argilenc amb les veladures que li pintava la Lluna.»\nEl cel nocturn no m’ha despertat mai un interés especial. La Lluna no m’ha semblat en cap cas un objecte inspirador, tan sols l’espill lluent del Sol. No he trobat mai sentit al nom de les constel·lacions, als dibuixos ficticis que molts veuen des d’antic quan uneixen les estrelles que les formen, a manera d’aquells passatemps infantils que quan s’acaben revelen una figura que havia sigut intuïda quasi des del principi. Estic segur que, en absolut, aquesta indiferència meua no rau en la manca d’encant de la volta del cel sinó de la seua complicació física, gravitacional, que, de forma natural, m’és negada i que fa que passe d’esquitllentes perquè no se’m note el defecte de perspectiva.\nPer això no sé com, aquesta vegada, he acceptat d’acompanyar un amic astrònom a fer unes observacions de camp. Segurament, em degué pillar desprevingut o, tal vegada perquè ja em feia una mica de vergonya d’esgrimir la mateixa excusa: ‘és que quan comences a parlar de forats negres em marege’. Vam arribar al lloc definitiu, dels dos que havia proposat, quan encara era de dia. En un tram de la carretera que condueix de la Llacuna a l’Orxa, hi ha una esplanada on sol muntar el telescopi perquè és -segons diu- al límit aconsellable pel que fa a la contaminació lumínica. Instal·lar tota la parafernàlia òptica no és fàcil, ja que s’ha d’alinear amb la Polar, anivellar respecte a la inclinació del terreny, ajustar el visor, fer les comprovacions pertinents amb un punt de referència, etcètera, etcètera. El cel encara estava blau, calia esperar la foscor i jo no podia fer altra cosa que buscar, dur i aguantar, seguint les ordres, les peces del telescopi que anava configurant-se al ritme d’un Tetris sobre el robust trípode.\nQuan ens vam adonar, la Lluna ja havia iniciat el semicercle ascendent i mostrava amb timidesa la forma creixent d’una D. Aprofitàrem l’estona que necessitaven els astres per a deixar el camerino lluminós i eixir a escena per a menjar l’entrepà i encetar, després, el termo del café. El meu amic començà amb les observacions; jo no tenia pressa. Allí s’estava bé, la cremor del dia es concentrava només en la calcària blanca de la paret vertical del barranc. Només al cap de les mil passava algun cotxe i la tranquil·litat era total. El meu amic feinejava com un malabarista girant, pujant i baixant el tub del telescopi com si estigués apuntant un objectiu i, en un moment donat, quan el tinguera ben calat, haguera de llançar un míssil. El tabac a la muntanya ol diferent, més ample i viu, com si, joiós, es retrobara amb la natura després d’una combustió transcendent que el du a encalar-se, regirat de plaer. Els grills, tan infinits com les estrelles, cantaven sense estridència; entre la calma i les ombres creixents es podia endevinar des d’on recitava cadascú la seua lletra d’amor.\n-Què vols veure? -em preguntà el meu amic quan acabà de fer la seua faena.\n-Què vols que et diga?, enfoca’m la Lluna.\n-La Lluna? -digué ell com si acabara de sentir un pecat.\n-Què passa? No es pot veure?\n-Home, clar!, però no t’estimes més veure els satèl·lits de Júpiter o l’anell de Saturn? Guaita, són aquells dos punts -assenyalà amb l’índex enfront seu-, i ara es troben a l’altura perfecta per a ser observats. Vaig veure una boleta lluminosa més gran i l’altra, més menuda, baix a l’esquerra.\n-Són molt lluny, no?\n-Va, allí tens la Lluna -em respongué pacient i girà el telescopi cap a la tallada de meló d’Alger que ja havia començat a baixar per la dreta.\nEm vaig aproximar, escèptic, a l’ocular i la resplendor de la llum reflectida pel satèl·lit em saturà la retina. No recorde què vaig exclamar. Vaig quedar fascinat. Tot just entre el límit de la llum i l’ombra s’aixecaven muntanyes brillants entre les fosques valls. Hi havia cràters dins de cràters; en la part il·luminada, mars, oceans d’una finor sublim amb tolls d’argent polsegós. La tenia tan a prop que tan sols em calia allargar una mica el braç per a fregar amb la punta dels dits la superfície enfarinada.\n-Això és l’efecte finestra de nau espacial -em va dir el meu amic quan s’adonà de l’èxtasi que m’impulsava a descriure en veu alta cada detall amb què reparava-, sol passar la primera vegada.\nVaig estar una bona estona mirant per aquella finestra que connectava amb la immensitat. Després arreplegàrem trastos; lentament, baixàrem amb el cotxe les corbes del port. Poc abans d’arribar a les primeres cases una rabosa travessava la carretera i s’endinsava entre el crepuscle de les oliveres. Era menuda, potser una femella jove. Caminava confiada, furtiva, amb la cua horitzontal, mostrant el fulgor argilenc amb les veladures que li pintava la Lluna. La visió de l’animal em féu aterrar, després de baixar part del camí de tornada levitant.


Especial Tercer Districte amb el pregoner Joan Galimany\nAquest dissabte a les 10 h l’equip del Tercer Districte s’acomiada abans de la festa major de Sants, que paralitzarà la programació habitual de l’emissora local, amb un especial de prèvia a la festa major.\nIniciarem la roda de contactes amb el veí Pol Bridgewater, membre designat per la Federació de Carrers i Associacions de la Festa Major i membre de la comissió de festes del carrer Guadiana, per parlar de com es troben les comissions a 72 h d’iniciar la festa.\nA dos quarts d’onze ens visitarà el pregoner Joan Galimany per explicar-nos les seves reaccions i com afronta el repte de donar la benvinguda al veïnatge santsenc a la festa major. Aquesta serà la primera entrevista com a pregoner de la festa major.\nNo hi haurà programa de mà de paper…\nA partir de divendres sense toc de queda…


El servei Orienta d’atenció al col·lectiu LGTBI va atendre més de 7.000 persones l'any passat - À Punt\nEl servei Orienta d’atenció al col·lectiu LGTBI va atendre més de 7.000 persones l'any passat\nMés d’un 40% de les consultes són per a demanar ajuda psicològica professional\nImatge d'arxiu d'una manifestació pels drets del col·lectiu LGTBI / À Punt NTC\n17 de maig 2022 - 17:41\nLes oficines Orienta de la Generalitat per a l'assessorament i suport a persones LGTBI, les seues famílies i persones pròximes han fet un total de 7.107 atencions al llarg de tot l'any 2021: 3.174 de les quals a la província de València, 2.604 a la d'Alacant, i 1.329 a la de Castelló.\nEl servei Orienta el va posar en marxa la vicepresidència i Conselleria d'Igualtat i Polítiques Inclusives el 2019 i des de llavors s'ha consolidat com "una via fonamental de suport i atenció" al col·lectiu LGTBI, segons la Generalitat.\nD’aquesta forma, es garanteix un servei públic d'informació, orientació i assessorament –psicològic, legal, administratiu i social– amb atenció presencial a les oficines de Castelló de la Plana, València i Alacant, atenció telefònica i per correu electrònic.\nDe les 7.107 atencions, 6.856 s'han fet a particulars, de les quals 5.418 són a població del col·lectiu LGTBI, mentre que 1.423 corresponen a familiars o persones pròximes. Les altres 251 han sigut de professionals de diferents àmbits buscant assessorament sobre diferents qüestions relacionades amb el col·lectiu LGTBI i la seua realitat.\nDe les persones ateses, 2.230 eren homes i dones heterosexuals, 2.010 gais, 939 homes i dones bisexuals, 704 lesbianes i 54 persones pansexuals. Pel que fa a la identitat de gènere, la majoria de les consultes les han realitzades persones cis (2.413 homes i 1.974 dones) i un 31,6% persones trans. Concretament 892 homes trans, 984 dones trans i 290 persones trans no binàries.\nPer grups d’edat, el que més acudeix a Orienta és entre els 18 i 30 anys (2.308 atencions), però en l’informe facilitat per la Generalitat es destaca que hi ha hagut 755 atencions a persones de 3 a 17 anys. Quant a la nacionalitat, el 65,5% de les atencions han sigut a persones espanyoles i el 33,7% (2.314 atencions) a estrangeres, cosa que mostra també la necessitat d'atenció a les persones LGTBI procedents d'altres països.\nLa intervenció psicològica ha sigut el servei més demanat amb un 41,2% de les peticions, seguit de la informació, l’acolliment, la intervenció social i la intervenció legal i jurídica, en aquest orde.\nAquestes xifres, assenyalen des d’Orienta, confirmen que va ser un encert duplicar el nombre de professionals de la psicologia, perquè en moltes ocasions es busca ajuda professional per afrontar aspectes psicològics o emocionals relacionats amb la realitat LGTBI, que dificulten el desenvolupament personal i vital de les persones usuàries.\nAixí mateix, la xarxa també ha creat grups d'ajuda mútua, gestionada i supervisada per un equip de professionals de la psicologia, per a atendre necessitats més específiques com les de les persones trans, les persones LGTBI pertanyents al col·lectiu migrant, familiars de persones LGTBI o adolescents LGTBI.


Divendres 30 de setembre un centenar d’alumnes de les escoles de Folgueroles, Sant Julià de Vilatorta i Vilanova de Sau han participat a la sortida a l’Espai Natural de Guilleries-Savassona, concretament a l’ermita de Sant Feliuet de Savassona dins de la campanya escolar Viu el parc.\nAbans de les 10 del matí han arribat en autocar al Pla de Sant Feliuet de Savassona on els monitors d’ACER, empresa gestora de la campanya escolar, esperaven als alumnes.\nA primera hora una boira ens acompanyava que a mesura que ha anat avançant el matí a desaparegut deixant un sol radiant.\nEls alumnes després d’esmorzar han començat a realitzat les activitats preparades: identificació de la flora de l’entorn, l’itinerari de la guineu per descobrir la fauna amagada del parc i un itinerari de descoberta de l’entorn: la pedra del Sacrifici, la pedra del Dau, i diferent pedres gravades.\nEn dos grups han pujat a l’ermita de Sant Feliuet on un guarda del parc els ha fet una explicació de sobre l’ermita i la història dels entorns de l’ermita, a continuació una explicació sobre la panoràmica que es veu des d’aquest magnífic indret.\nDesprés de dinar han tingut una estona d’esbarjo fins a les 16 hores que els ha vingut a recollir els autocars per tornar a l’escola.\nLa segona fase és una sortida conjunta , en aquest cas a l’espai Natural de les Guilleries-Savassona on els alumnes han participat en diferents activitats que complementen les activitats desenvolupades a l’aula.


Acomiadat un treballador per entrar abans de la seva hora - Regió7\nArribava al supermercat en el qual exercia de gerent abans de temps per preparar-lo i no fitxava\n09·09·21 | 18:48\nL'home preparava el local una hora abans de l'obertura i sense fitxar GETTY IMAGES\nEntrar a treballar abans de la seva hora ha costat el lloc a l’empleat d’un supermercat a Barcelona. Jean P. ha sigut acomiadat perquè arribava a l’establiment, de la cadena Lidl i en el qual exercia de gerent, fins una hora abans i es posava a preparar el local abans de l’obertura sense fitxar.\nA la seva carta d’acomiadament, l’empresa assenyala que «realitzava comandes, canviava preus o reposava palets sencers d’articles», segons informa ‘El País’. La companyia considera que el treballador ha comès «incompliments laborals molt greus».\nRevisant les imatges de seguretat, van comprovar que Jean entrava al supermercat a les cinc del matí i estava «entre 49 i 87 minuts» treballant sense fitxar. Lidl assenyala a la carta d’acomiadament que l’empleat vulnerava així la norma que indica que «cada minut que es treballa, es paga, i cada minut que es treballa ha de quedar registrat».\nA més, segons la companyia alemanya, Jean, que treballava a Lidl des del 2005, va convidar altres empleats a arribar abans a la feina. I en moltes ocasions estava a l’establiment sol, cosa que està prohibit per «seguretat».\nEl treballador ha denunciat el seu acomiadament i ha assegurat que es va veure obligat a treballar més perquè el supermercat havia sigut reestructurat i els canvis «requerien temps i dedicació», una cosa que, segons ell, sabien els seus caps, que li permetien treballar temps extra no remunerat «per aconseguir que la botiga funcionés correctament, podent complir els objectius de venda».\nFitxar tota la jornada\nJean P. va ocupar un càrrec a l’empresa durant 12 anys, des del 2005 fins al 2017 i el seu acomiadament va generar un debat intens que continua estant d’actualitat des que la pandèmia i l’arribada del teletreball van entelar els objectius de la reforma laboral del govern de Pedro Sánchez, que obliga els treballadors a fitxar a l’entrada i a la sortida del seu lloc de treball per garantir d’aquesta manera el dret de cada empleat a conèixer l’horari, la durada i la distribució de la seva jornada laboral.\nLes jornades extenuants que va implicar el treball a distància com a conseqüència la pandèmia de Covid-19 van tenir un impacte considerable en la salut mental. Tant l’OMS com els informes que emet el CIS van atribuir a l’estrès i la fatiga el repunt de malalties mentals com la depressió, els trastorns ansiosos i els desordres del son.


Petrus Hotels Royale Abuja Nigèria - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nVeure tots els 322 allotjaments a Abuja.\nNo 7 Agatu Street,Off Ahmadu Bello Way,Off Gimbiya Street, Area 11 Garki, Garki 2, Abuja, Nigèria, 100001 - Veure al mapa\nMés informació sobre Petrus Hotels Royale\nTant si es tracta d'un viatge de plaer com si és de negocis, Petrus Hotels Royale és una elecció d'allotjament magnífica quan visiten Abuja. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nPetrus Hotels Royale ofereix un servei impecable i compleix amb totes les exigències dels més experimentats viatgers. Per anomenar algunes de les comoditats de l'hotel, hi ha recepció 24 hores, magatzem d'equipatge, servei d'habitacions, transport hotel/aeroport, instal·lacions per a reunions i banquets .\nL'ambient de Petrus Hotels Royale es reflexa en cada habitació. aire condicionat, mini bar, insonorització, llits extrallargs (> 2 metres), telèfon són només algunes de les comoditats a la vostra disposició. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Si buscau un allotjament còmode i adequat a Abuja, faci de Petrus Hotels Royale la vostra llar.


Assistències – Francesc Amaro formació teatral\nHome / Assistències\nCom a ajudant de direcció a l’Institut del Teatre ha participat en els segënts tallers i tesines.\n“La Doble Inconstància” de Pierre de Marivaux (2004). Taller de 3r d’interpretació a l’Institut del Teatre dirigit per Magda Puyo.\nAleshores em vaig adonar de la qualitat teatral d’uns diàlegs que, sense limitar-se a l’agudesa verbal, transmetien les forces inconscients dels personatges, el complex treball de l’evolució dels sentiments i la lluita d’uns éssers captius en una societat que engabia les pulsions.\nI és que enfonsar-se en l’estudi d’un clàssic com aquest és descobrir un text que ho té tot menys una única direcció. Moltes són les lectures que s’hi han fet, però seria caure en un parany triar-ne una. Perquè si alguna cosa té d’interessant aquesta obra és la complexitat de les situacions. Sílvia i Crispí s’estimen, o això pensen? Haurien continuat junts si no els haguessin separat? El Príncep sent un veritable amor per Sílvia, o només un desig irrefrenable? Té dret a actuar sobre els altres només perquè en té el poder? Què hauria passat si en lloc de ser Príncep hagués estat un súbdit? El fi justifica els mitjans? Som tots iguals, a fi de comptes, i actuem de diferent manera segons les circumstàncies que ens envolten? Què diferencia realment a Sílvia i Crispí del Príncep i Flamínia?\nAl final te n’adones que allò que fa un clàssic és oferir-te un valuós material de reflexió sobre el món que t’ha tocat viure, sobre les seves contradiccions. Però, a més a més, t’ofereix teatre, és a dir, tot un plegat d’escenes riques en situacions, de diàlegs subtils, de possibilitats pel drama i la comèdia.\n“Ivonne princesa de Borgonya” de Witold Gombrowicz (2007). Taller de 3r d’interpretació dirigit per Xicu Masó a l’Institut del Teatre.\nÉs el relat clàssic de la bella i la bèstia, encara que amb els papers invertits. Un príncep molt guapo desitjat per totes les dones de la cort pren la determinació de casar-se amb una forastera lletja i misteriosa. Introduïda a la cort reial com a núvia del príncep, la jove Yvonne, simple i absolutament silent, provoca tota una xarxa de passions, d’inquietuds i d’enigmes. La presència muda i atemorida d’Yvonne, princesa de Borgonya, incita i excita, torna bojos els cortesans i els erotitza, els irrita i els reuneix per acabar cometent un crim.\nPerò sota l’aparentment simple estructura d’Yvonne, princesa de Borgonya, de Witold Gombrowicz, subjau una incisiva mirada a les clavegueres del poder i a les misèries de la condició humana.\nGombrowicz diu: “Més d’una vegada la meva obra agafa el caràcter d’una autèntica paròdia de Shakespeare. Els decorats, els vestits, les màscares dels actors han d’expressar aquest món de jocs i artificis eterns, eternes imitacions i mistificacions.”\n“Temps de Planck” de Sergi Belbel (2010). Taller de 4r de musical dirigit per Joan Maria Segura a l’Institut del Teatre.\nLa física quàntica i el musical semblen mons molt allunyats, però el dramaturg Sergi Belbel els va unir en l’obra “El temps de Planck” que ell mateix va dirigir al teatre Romea de Barcelona, com a part del festival Grec del 2000.\nL’obra explica la història d’un malalt terminal i les seves quatre filles, una de las quals tracta d’alleujar el dolor que li causa l’estat del seu pare buscant consol en les teories de la física. Musical quàntic? El de Belbel és per suposat un musical atípic. Física quàntica portada al terreny de la més absoluta quotidianitat i dels sentiments més comuns. Al cap i a la fi és assenyalar la profunda relació entre l’home i el cosmos, l’univers i l’amor, el dolor i les estrelles.\nEl temps de Planck explica la història de la família Planck, la qual fa front a una situació força delicada. Les quatre filles i l’esposa del senyor Planck, esperen la imminent mort del pare. L’inexorable destí provocarà reaccions i sentiments molt diferents en cada una d’elles, fins i tot algunes dosis d’humor. Cada membre de la família afrontarà la situació d’una manera diferent. Encarant-se a la pròpia existència. Maria, una nena apassionada per la física que sembla viure més enllà del temps, intenta entendre la vida a través de la ciència i desitja ajornar la mort del pare, recolzant-se en la teoria del temps de Max Planck.\n“Antígona” de Jordi Coca (2006), dirigida per Teresa Canas es va estrenar al Teatre Estudi de l’Institut del Teatre i al Teatre Ponent de Granollers.\nEl mite d’Antígona, filla d’Èdip, que va acompanyar el seu pare cec a l’exili i que es va suïcidar quan la van condemnar a ser enterrada viva per haver dignificat el cadàver del seu germà Polinices, malgrat les ordres del seu oncle Creant, rei de Tebes, ha estat font d’inspiració per a molts autors al llarg de la història. La dona jove que defensa els valors morals i que s’enfronta a la falsa justícia de la raó d’Estat va seduir Sòfocles, Eurípides, Racine, Espriu, Anouilh, Brecht i també Jordi Coca.\nEls segles que ens separen de Sófocles es transformen en dies quan veiem que el poder despòtic de l’Estat continua avui, com aleshores, comprant el silenci dels cervells agraïts per perpetuar-se indefinidament. De fet, aquest silenci és un dels elements clau de l’Antígona de Coca; un silenci que ens tenalla a tots i que per mitja de la por –por de trencar el fràgil benestar individual que ens hem construït– ens converteix en còmplices disciplinats d’allò que diem detestar.\nEl muntatge de Teresa Canas reflecteix molt bé aquesta fatal contradicció representada per Ismene, germana d’ Antígona, i per Tirèsies, prestigiós intel·lectual de compromís vençut per la covardia, i ens diu que serà el seu silenci (el nostre) qui cavarà la fossa de la jove i noble Antígona.\nNo cal dir que els paral·lelismes amb la societat catalana són enormes; una societat, la nostra, mancada d’Antígones i sobrada d’Ismenes i de Tirèsies.\n“Qui torna a casa” de Harold Pinter (2007). Dirigida per Alex Dezón es va estrenar al Teatre Estudi de l’Institut del Teatre.\nRes és el que sembla. Aquesta obra és com una Bernarda Alba en masculí. És un món mascle tancat on arriba una dona i el subverteix. Max el pare de la família és el patriarca lliga a la resta a través de la destrucció. Sam el germà petit d’en Max és la minyona de la casa i qui porta els diners. Lenny fill d’en Max és un vividor que mentre no li toquin el que és seu, deixa fer. Teddy és el fill que ha marxat i ha triomfat. I torna després dels anys amb la seva dona Ruth qui capgira i pertorba a la família. Joey el més jove és ingenu i curt de gambals.\nEls mascles es reparteixen la Ruth, ella ho accepta i en Teddy també des de la més terrible de les quotidianitats. Encara que sembli que ells la dominen al final ens adonem que ella té la paella pel mànec. Tot el que passa no té especial importància.\nÉs una obra que ens enfronta a la perversió en que poden arribar les relacions familiars.\nDetails del projecte\n26 juny, 201717 maig, 2018\nEnllaç anteriorTres versions de la vidaEnllaç següentEl Subsòl