EN EL MEU LLOC: 03/13\nUna bona estona dins del cotxe\nHui he hagut de passar una bona estona assegut al cotxe perquè no m'abellia abandonar-lo i fer-me encara que fóra un café, o passejar pels voltants. M'hi trobava a gust i , sense deixar d'observar tot allò que s'hi creuava a la meua vista, escoltava la ràdio, no un programa musical, sinó les converses que la SER emitia a eixos moments corresponents al programa matutí d'eixes hores. Parlaven dels productes vegetals que hem de consumir i insistien en què han de ser els de temporada, però, clar, això de temporada es presta a moltes interpretacions.\nUna senyora amb un gosset passeja per l'herba del parc que tinc al costat d'on he aparcat el vehicle. Fa calor per l'època de l'any en què estem (21º sobre les 11:30 del matí d'un dia de març), tanmateix, la dona que deu de ser fredolina, pensa que el ca també tindrà fred i l'ha vestit amb una manteta d'eixes que els envolten tot el cos. Aquests animalets no suen, perquè d'altra manera hagués tingut la manteta tota mullada, però si que l'amollen allà on es ve en gana i la propietària del quisso ha tret el tovalló de paper i ha actuat com una bona ciutadana.\nLa ràdio continua amb el tema i m'adone amb moltíssima estranyesa que hi ha persones que no saben quins són els productes de temporada, vull dir, que desconeixen el temps de cada producte del camp. Els experts que intervenen han d'explicar que els melons són al més d'agost, que a eixe més no hi ha taronges, que les tomaques són també de l'estiu i que no són possibles en gener, tot aclarint que si mengem de tot durant tot l'any és perquè ho importem d'altres països i continents o ho produïm en hivernacles.\nUna jove mare vestida amb unes malles ben plenes d'estètica anatomia femenina creua el pas de vianants camí de les engrunsadores del parc. Trau el xiquet del carro i els dos inicien una rítmica engrunsada. He de reconéixer que la xica éstà de molt bon veure.\nPer què hem de consumir productes de temporada? Entre altres coses, perquè evitem costosos transports, contaminants envasos, despeses d'importació... així és com ho justifiquen aquests experts, o simples periodistes, no ho sé. Però, clar, tot portat a aquests extrems -envasos, transports, collir els productes encara verds, etc.- ens fa pensar que tan sols són productes de temporada aquells que collim al propi hort i els portem a taula per ser consumits i, com se'n pot deduir, ben poca gent és la que ho pot fer.\nUn vehicle intenta aparcar al meu davant. L'home vol clavar-lo com siga i no li importa colpejar el que té davant seu i el meu. Tres o quatre cops em sacsegen, per la qual cosa he de premer el clàxon per cridar-li l'atenció. Quan el té ben aparcat, s'hi dirigeix cap a mi i em demana disculpes. “De res, home, però pose més cura amb el que fa” li conteste.\nSergi Mas ens ofereix una petita interpretació del papa Francesc que debutarà hui al programa Polònia de TV3 descobrint els secrets que comporta el seu càrrec i intentant començar amb les primeres mesures per modernitzar la institució.\nEn eixos moments L'Urbanet realitza una parada a la zona reservada per a tal finalitat, però tot seguit, La Marina arriba també i realitza la seua repectiva quasi al costat, impedint el pas d'altres vehicles que s'hi veuen obligats a fer una llarga cua fins que el carrer torna a estar expedit.\nLes notícies de les 12 informen del cabreig dels xipriotes davant la poca vergonya de les autoritats econòmiques de l'Europa dels mercaders i del mercats. Aquestes coses ens encenen a tots, encara que no siguem xipriotes, perquè els nostres governants ens juren i perjuren que això , ací, no hi pot passar, però són tan mentiders que ja no els hi creiem res de res.\nM'arriba l'hora d'abandonar la meua obligada estança i, deixant al darrere tot allò que he vist i escoltat, surt content rumb a casa i abandone l'obligada estança a l'interior del vehícle, que tot i ser avorrida, he procurat passar-la de la millor manera possible.\nPublicat per Carles Tomàs a 20:10 Cap comentari:\nDes de terra endins\nVisionant una magnífica fotografia presa des del més alt de la Mariola (el Montcabrer, 1.390 metres) m'ha vingut a la ment aquell llibre del malmés Joan Pellicer, titolat “De la Mariola a la mar. Viatge pel riu Serpis” La foto, d'Antonio Búlgaro -un xicot búlgar resident a Beniarrés i amant de les nostres muntanyes- ens mostra una esplèndida vista des d'ací fins l'horitzó, mar endins.\nNo pretenc fer un resum del llibre, més be uns simples comentaris de la foto prenent com a protagonista el Serpis, eix vertebrador d'aquestes dues comarques -l'Alcoià-Comtat i la Safor- El llibre vindria a ser una exposició d'"impressions al voltant dels nostres boscos, les nostres muntanyes, els rius... i tot el que això implica, que no és només la flora i la fauna, sinó tota la cultura humana que impregna aquestos paisatges"\nDoncs bé, aquest riu, Blanc per a l'Islam, d'Alcoi per als cristians, Serabis per al geògraf grec Estrabó, d'on segurament adoptem l'actual mot de Serpis, jau al centre de la foto com un cocodril prenent el sol, obligat a retindre les seues contaminades aigües a l'embassament de Beniarrés. Aquest riu, claveguera comarcal, convertit com a tal pels abocaments incontrolats, "però que quan el riu està net, quan té les vores virginals, és un dels paisatges més paradisíacs. Encara hi ha raconades en el riu que estan més o menys intactes, tot i que l'aigua no ho està mai. Si una persona va a la gola de l'Encantada pot fer-se una idea del que seria el riu si es prengueren quatre o cinc mesures, no en fa falta més, per a recuperar les vores i la puresa de l'aigua. Aleshores la gent si que baixaria al riu perquè el riu el seduiria". En efecte, l'Encantada vessa les seues cristal.lines aigües mes enllà de la presa aportant-li una glopada de puresa aqüífera que ben bé podria ser la seua si deixàrem de considerar-lo com a un “poal d'escombraries”.\nA l'esquerra de la foto, Beniarrés amb la seua “ermita marinera” de blanca figura entre aguts xiprers alçant les seues verdes copes que contrasten amb el blau intens del cel, encara que en aquesta ocasió, tapat per negres nuvolades.\nL'Orxa, al fons de la foto, tanca el curs alt del Serpis que s'esmuny entre els últims contraforts de la serra de Benicadell i el massís de la Safor, que, amb els seus 1.013 metres, tanca el Comtat per la subcomarca de Perputxent, impedint la influència marítima temperar la climatologia comarcal.\nDarrere d'aquesta línia muntanyenca, i amagada per ella, la verdor tarongil saforenca per on contínua transcorrent el riu, pràcticament enfonsat en trinxera i buscant la mar, la qual encara podem presenciar des d'ací dalt, en una gran extensió. Pobles i pobles de l'Horta de Gandia, contemplant el majestuós circ que ofereix la Safor per la seua vessant nord-oriental, acompanyen el riu ja quasi sec, però que, de tant en tant, s'hi presenta com "un xicotet gegant, perquè te uns esclats tardorals i unes avingudes, que li donen una seriositat impressionant".\nAquesta seria una petita descripció d'un riu que per a mi és especial, no per la seua grandària -tan sols 75 kms- ni pel seu cabal -més bé minso, però constant- sinó perquè és el "meu riu", el que he conegut sempre, el que m'ha servit per fer els primers cabussons en algun dels seus tolls quan encara no hi havia piscines municipals i el més paregut era alguna que altra bassa de reg, i que, ara, ací a la Safor, està de bell nou amb mi, però que no sempre hi és, no perquè no vullga ser-hi, sinó perquè no el deixen, segrestant-lo abans d'arribar a la seua destinació final en aquesta mar llatina.\nPublicat per Carles Tomàs a 18:27 Cap comentari:\nJa tenim nou pontífex. No és que siga quelcom que m'importe massa, però té allò de la novetat que suposa vore una cara nova dirigint la institució religiosa, així com també, comprovar els possibles canvis en l'orientació que s'hi puga donar. Encara que ens moguem per aigües agnòstiques i pensem que en res va a afectar-nos, siga qui siga el màxim dirigent del catolicisme, en realitat, no és així: ens afecta i, per desgracia, més del que caldria. Tot i viure a un país que s'autoproclama aconfessional, no deixa de ser en la pràctica una falsetat. La confessió catòlica pesa moltíssim en les polítiques que s'hi posen en pràctica i, per tant, no és el mateix que hi haja una jerarquia conservadora o ultraconservadora, com pot ser la que tenim fins aquests moments, herència dels anteriors papes, Joan Pau II i Benet XVI, i representada a nivell nacional per persones com Cañizares o Rouco, que, pel contrari, la jerarquia siga més progressista o de caràcter més obert, com la que vam tenir en èpoques passades amb Joan XXIII i Pau VI i, com a representant nacional, el cardenal Tarancón.\nAquest fet que no hauria de tenir més importància que la que té, si que hi ha representat, almenys per a mi, un desencís d'algunes pàgines en les xarxes socials de les quals n'era seguidor i amb les quals tenia certes afinitats. Efectivament, després de llegir-hi alguns desafortunats comentaris o de vore alguns acudits de dubtós gust, no he tingut més remei que prémer el botonet de “No m'agrada” i donar-me de baixa com a seguidor de les mateixes. Entre l’acudit o comentari graciós i el groller, hi ha una enorme distancia i uns límits que jo no puc ni recorrer ni traspassar. Com jo, molts altres han fet el mateix, segons he pogut vore en els comentaris.\nPodem estar d'acord o no en certes ideologies o creences religioses, però d'ahí a caure en la crítica més barroera, sense més , sense esperar el més mínim temps abans d'abocar uns judicis de valor sobre la persona del que s’hi tracte, fa que els seus autors caiguen en dogmatismes de signe contrari al que s'hi oposen, sent, per tant, tan dogmàtics com aquells als qui volen desprestigiar.\nPer a mi, aquestes pàgines han deixat de tenir el valor que els hi pressuposava. Ja no les veig com a pàgines progressistes, més bé diria que són reaccionàries de signe contrari. Pàgines en què els autors de les quals, s'han llevat la careta i han quedat a la vista com persones que es creuen posseïdores de la veritat absoluta i anatematitzen tot aquell que no pense com ells. En definitiva, són com allò que critiquen.\nJa sabem com són les religions i la idea que ens presenten de déu, del seu propi déu, i això no ens agrada; tanmateix, per als qui no tenim les idees clares sobre déu, que dubtem, que posem en tela de juí moltes de les veritats absolutes que les religions ens proposen, tampoc ens agraden els qui, creguts en possessió de la veritat absoluta de signe contrai, són bel.ligerants amb els qui si que hi creuen.\nPublicat per Carles Tomàs a 19:41 Cap comentari:\nAl-Mathquba (La Foradada)\nMarç, dia 9. Acaballes de l'hivern i un dia amb oratge primaveral. Destinació: la Foradada, a la Vall de Gallinera, talaia de llum, arc tibant i ben traçat per l'atzar, ull fitant la mar, portal obert als solixents, les llunes i les brises marineres... (Joan Pellicer)\nA l'eixida de Benitaia, camí de la serra, una pista ben asfaltat inicia l'ascens a la muntanya. Als pocs metres, una tanca de paret de pedra acull un atapeït espai de xiprers i les caselles d'un calvari. És el lloc on hi hagué un antic convent manat construir pel duc de Gandia el 1612, a penes expulsats els moriscs de la zona. Aquest lloc va ser elegit, no a l'atzar, sinó perquè des d'ací hom podia comprovar l'alineació solar a través del forat que hi ha allà dalt de la serra, permetent el pas del raig solament els dies 8 de març i 4 d'octubre, dies abans i dies després.\nGrans garrofers i antigues oliveres en bancals de marges de pedra ens fan pensar en els moriscs que habitaren aquests paratges i que foren expulsats sense pietat de les seues cases i dels seus pobles, deixant totes les pertinences i éssent assaltats pels camins que els portaven als diferents ports per ser embarcats rumb al nord d'Àfrica. Això si que va estar un vergonyós desnonament de cases, de pobles i de vides. Una pàgina mal contada i gairebé amagada als manuals d'història. Un fet històric que algun dia caldrà rehabilitar, si més no, com a reconeixement d'una pàgina infame de la nostra història. La cova i font de'n Moragues ens acullen a la vora del camí. Poc després, la ruta presenta una plataforma empedrada que encara perdura des d'aquells temps.\nL'itinerari ha quedat transformat en un senderó cavat en les roques i zigzaguejant cap amunt fins mostrar-nos al davant uns grans abrics, un dels quals ha estat tapiat (la cova del Moro) Des d'aci, ja tenim la vista a l'altra vall, la d'Alcalà (Al-qal'a). Un agraïment a la tasca del meu paisà, Justo Sellés, que en el seu blog http://laslunasdeperputxent.blogspot.com.es/ ens aporta la nomenclatura musulmana de tots els indrets d'aquetses terres i evita que anem buscant-la per ací o per allà.\nUna vegada en aquest punt, continuem, ara però, planejant pel llom de la muntanya i, finalment, acabem costera amunt fins el gran forat que la natura ha fet al més alt, a 737 m d'alçada, obrint finestra cap a l'omnipresent Benicadell, senyor d'aquestes terres d'Al-Azraq, per un costat, i la mar per l'altre, mostrant tot l'esplendor de la Vall de Gallinera (Ghallinayra), Alcalà i la seua vall, i al llunyedar, l'altra icona d'aquestes terres: el Montgó.\nTot un espectacle d'alineacions muntanyoses orientades de SO a NE, formant, entre d'altres, les valls d'Albaida, Perputxent, Gallinera i Alcalà, totes elles receptives als vents de Gregal que aporten l'humitat necessària per provocar els famosos episòdis de pluja tan abundants i característics d'aquestes comarques, que als informatius són anomenades com Sud de València i Nord d'Alacant, però que haurien de tindre un nom propi més enllà del genèric Comarques Centrals que no diu res.\nPublicat per Carles Tomàs a 22:10 2 comentaris:\nI Déu va crear Espanya i ningú no té dret a desintegrar-la ni a donar opció de preguntar-hi. Aquest sembla ser el principi espanyolista defensat pels partits centralistes (PPSOE) I jo em pregunte, on està la democràcia que hom suposa basada en la idea de donar al poble l'última decisió -o com a mínim, el dret a pronunciar-se- per decidir el que millor li convinga? Malament anem per aquest camí que no farà més que crear desavinences i unions forçades, perquè igual que quan u no vol, dos no és barallen, de la mateixa manera, quan u no vol, dos no s'uneixen. Per què no intentar veure els motius que distorsionen una unió i mitigar-ne les asprors en lloc de voler imposar un criteri instal.lat en la possessió de la veritat única?\nEstem veient coses que ens fan pensar, per exemple, com pot estar un país governat pels xantatges d'un bandoler -aquest qualificatiu és molt suau- que té agarrat tot un govern i el partit que el sustenta? Eixa és la impressió que tenim els ciutadans davant l'actitud que tenen respecte al cas de corrupció de l'innombrable, eixe senyor que, no fa massa temps, tenia un nom, i era reconegut i respectat per la cúpula del partit, i que a hores d'ara, ni s'atreveixen a pronunciar. I què és el que fan per desenganxar-se d'eixe visc que els ha untat? No fan altra cosa que moviments inútils basats en la mentida, en la fal.làcia, en l'embrolla, en el garbuix, en els discursos grouxans i cantinflers, i prendre'ns per idiotes. Aquests eren els salvapàtries que van arrossegar milions de votants amb melodies garroferes i que ara ens han llançat -als qui els han votat i als qui no- a la més profunda de les misèries socials i econòmiques.\nL'actual cap d'estat ja no té l'anuència general i reconeguda pel seu paper en la instauració del present règim. No sols és culpa de la seua conducta i de l'opacitat de la institució, sinó també del trepa del gendre, que no content amb l'estatus alcançat, s'ha dedicat a voler-ne més i més sens escrúpols de cap mena. Hom demana a crits una regeneració de l'ordre institucional per ell presidit i que comença pel relleu de persones que siguen capaços de canviar el rumb d'una nau que sembla encallada en la corrupció i en la perversió d'un sistema que s'anomena democràtic, però sens el poble. Diríem que el demos tan sols té kratos en el moment de dipositar les paperetes a l'urna.\nPodriem estar descrivint problemes un rere l'altre, però no ens portaria a enlloc. Més bé ens enutjaria força i, vistes les coses, quasi és preferible recrear-se en l'oratge i confiar en què ens puga obsequiar amb un pessiguet de neu, encara que siga als cims que ens envolten i que una vegada acabat el temopral, ni això, perquè ja han passat trenta anys des de la darrera nevada a les planures saforenques i en aquest període de temps, tan sols l'hem poguda veure al més alt de les muntanyes que ens circumden, i la gent en té ganes, que el fenòmen nivi, en aquestes latituds, tot i presentar-se de manera esquifida, produeix goig i és motiu d'esbarjo per a grans i menuts.\nPublicat per Carles Tomàs a 18:46 Cap comentari:


Què és un Data Scientist? | inLab FIB\nEnviat per Albert Obiols el Dv, 15/05/2015 - 12:13\nQuè és la "ciència de dades"?\nAquesta "ciència de les dades", nascuda del mètode científic, és l'evolució del que fins ara es coneixia com a Analista de dades, però a diferència d’aquest que només es dedicava a analitzar fonts de dades d'una única font, el Data Scientist ha d'explorar i analitzar dades de múltiples fonts, sovint immenses (conegudes com a Big Data), i que poden tenir formats molt diferents. A més a més, ha de tenir una forta visió de negoci per ser capaç d'extreure i transmetre recomanacions als responsables de negoci de la seva empresa.\nAquests conjunts de dades poden provenir de les dades generades per tot tipus de dispositius electrònics (com un mòbil, tot tipus de sensors, seqüenciadors de genoma, ... ), xarxes socials, dades mèdiques, pàgines web, ... i afecten de manera molt significativa la recerca actual en molts camps com les ciències biològiques, la informàtica mèdica, la salut, les ciències socials, per citar-ne només alguns.\nQuin procés segueix un data scientist?\nEl procés que segueix un Data Scientist per a respondre a les qüestions que se li plantegen es poden resumir en aquests 5 passos:\nExtreure les dades, independentment de la seva font (webs, csv, logs, apis, etc.) i del seu volum (Big Data o Small Data).\nNetejar les dades, per eliminar allò que distorsiona les mateixes.\nProcessar les dades usant diferents mètodes estadístics (inferència estadística, models de regressió, proves d'hipòtesis, etc.).\nDissenyar nous testos o experiments en cas necessari.\nVisualitzar i presentar gràficament les dades.\nQuè s'espera d'un Data Scientist?\nEl que s’espera d'un Data Scientist és que no només sigui capaç d’abordar un problema d’explotació de dades des del punt de vista d’anàlisi, sinó que també tingui les aptituds necessàries per cobrir l’etapa de gestió de dades. Així, l'objectiu d'un perfil d'aquest tipus és apropar dos mons (el de gestió i anàlisi de dades), que fins ara havien pogut existir separats, però que a causa dels nous requisits de volum, de varietat de dades i de velocitat en l'explotació d'aquestes (i.e., les tres V's de la definició estàndard del terme Big Data), s'ha tornat imprescindible dur a terme aquesta explotació a través d'un perfil combinat, i que a més a més, també entengui el negoci per tal de dirigir aquesta explotació cap a resultats que puguin ser d'interès per a la companyia.\nQuin perfil ha de tenir un Data Scientist?\nEl perfil del Data Scientist, és en certa manera, com una poció màgica, requereix com a ingredients principals habilitats avançades en informàtica, matemàtiques/estadística, aprenentatge automàtic, passió per les dades, saber manegar grans volums de dades, curiositat, capacitat de comunicar el coneixement que hem extret de les dades, visió de negoci, etc.\nCom ja intuïu, cal aprendre moltes coses, ja que la "ciència de dades" és multi disciplinar, i és una especialització alhora exigent i avançada, però la combinació és molt potent i difícil de trobar, potser és per això que la revista Harvard Business Review la va definir com la feina més Sexy del segle 21.\nEn el diagrama que encapçala l'article, extret de Applied Data Science in Europe publicat a la Zurich University of Applied Sciences i al blog d'un dels seus autors, en Thilo Stadelmann, es detallen les diferents habilitats que hauria de tenir un bon Data Scientist.\nQuins reptes podem abordar?\nPer citar només un exemple, un dels reptes de les tecnologies actuals de Big Data i Data Science és la seva aplicació en l'anàlisi de la quantitat ingent d'informació genòmica de què disposem, i que serveix per estudiar malalties com per exemple el càncer.\nPenseu que els humans, que tenim 23 parells de cromosomes, cadascun es compon per uns 3.200 milions de parells de bases d'ADN que contenen uns 20.000 - 25.000 gens. Determinar quina combinació d’aquests gens són significatius per certes malalties obre la porta a pensar que pot ser algun dia tindrem una medicina personalitzada.\nActualment existeixen un munt de fonts de dades obertes (Open Data) que podem analitzar, com per exemple, les dades obertes de l'ajuntament de Barcelona o si volem big data, les del Projecte del Genoma del Càncer Pediàtric de la Universitat de Washington, de l'Hospital Infantil St. Jude, que ha posat a disposició de tothom les dades complertes del genoma del càncer humà.\nSi el tema us motiva, podeu participar en diferents reptes de Data Science, com per exemple: Identificar signes de retinopatia diabètica en imatges de l'ull. Aquest i d'altres reptes, es publiquen, per exemple les competicions de kaggle, on si sou bons, podeu aconseguir unes bones recompenses.\nUna bona manera d'aprendre Data Science, és mitjançant l’especialització a la plataforma de MOOCs (cursos on-line) Coursera, des d'on s'ofereixen els nou cursos que componen aquesta especialització de manera gratuïta.\nA l’inLab FIB fa molts anys que treballem en l'Anàlisi de dades, en àmbits com la modelització, la simulació, l'optimització, la presa de decisions i l'anàlisi de l'aprenentatge (Learning Analytics). Amb l'aparició de les tecnologies per tractar grans volums de dades (Big data) ara disposem d'eines molt potents que complementen aquest àmbit.


Sourenee Tea Estate Mirik Índia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nP.O., Soureni Bazar, Darjeeling, Mirik, Mirik, Índia, 734227 - Veure al mapa\nAl visitar Mirik, vosté es sentirà com a casa a Sourenee Tea Estate, què li ofereix un allotjament de qualitat i un gran servei. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nSourenee Tea Estate també ofereix moltes instal.lacions per enriquir la seva estada a Mirik. Per anomenar algunes de les comoditats de l'hotel, hi ha servei d'habitacions, transport hotel/aeroport, habitació familiar, instal.lacions de barbacoa, servei de bugaderia.\nL'ambient de Sourenee Tea Estate es reflexa en cada habitació. aire condicionat, calefacció, servei de despertador, escriptori, despertador són només algunes de les comoditats a la vostra disposició. L'hotel ofereix una excelent varietat d'instal.lacions d'oci, incloent pesca, parc infantil, equitació, jardí. Sourenee Tea Estate és la vostra destinació si buscau allotjament de qualitat a Mirik.


El G7 diu que donarà mil milions de vaccins anticovid a països pobres l'any vinent\nEl G7 diu que donarà mil milions de vaccins anticovid a països pobres l’any vinent\nEn un comunicat conjunt preveuen accelerar la producció i la distribució de vaccins per a posar fi a la pandèmia al 2022\nEls mandataris del G7 s’han compromès a donar mil milions de vaccins contra la covid-19 als països pobres i en vies de desenvolupament durant el 2022. Després d’una reunió de tres dies a Cornualla, al Regne Unit, els dirigents de les set principals democràcies riques del món han dit que cal accelerar la producció i distribució de vaccins assequibles per assolir el 60% de població mundial vaccinada necessària per “posar fi a la pandèmia el 2022”. “Una immunització àmplia és un bé públic global”, diu el comunicat conjunt. En canvi, encara no hi ha acord entre aquests estats (Estats Units, Canadà, Japó, Alemanya, França, Itàlia i el Regne Unit) sobre l’aixecament de les patents.\nMentre els Estats Units i França es mostren favorables a la suspensió temporal de la propietat intel·lectual dels vaccins, Alemanya i el Regne Unit s’hi oposen. “Explorarem totes les opcions per garantir vaccins assequibles i accessibles per als països més pobres, incloent-hi la producció sense ànim de lucre, la fixació i transparència de preus, així com la compartició per part dels fabricants d’una proporció de producció a COVAX“, afirma el comunicat conjunt. Amb tot, es comprometen a negociar constructivament la qüestió de les patents.\nCrítiques a la Xina\nEl G7 ha exigit a la Xina que respecti els drets humans dels uigurs i l’autonomia de Hong Kong. També continuaran sotjant les ajudes estatals que dóna el règim xinès a les empreses perquè, a parer seu, “soscaven les operacions justes i transparents de l’economia mundial”. Com ja es preveia, el G7 ha demanat una investigació transparent i dirigida per experts sobre els orígens de la pandèmia a la Xina. Tot i les crítiques al gegant asiàtic, el G7 vol cooperar amb Pequín “en àmbits d’interès comú, particularment per combatre el canvi climàtic”.


Llegir les opinions de Hotel & SPA Bringué (mostrant les @@mostrades@@ més recents de 820). (mostrant @@mostrades@@ de 820)\n"El menjar estava boníssima i el personal encantador"\n"Em vaig tallar al Spa perquè hi havia un vidre a terra. No tenien farmaciola al Spa damunt quan els vaig explicar el que va passar en comptes de disculpar-em deien que era impossible que hagués vidres a l'Spa tot i que la noia de l'Spa va veure la reguera de sang que vaig deixar i va haver de netejar-.. . Tampoc van tenir cap detall per compensar això. Ens sentim molt decebuts amb la manera de gestionar aquest incident. Una altra cosa que no em va agradar és que no hi havia sabó en els banys comuns de l'hotel."\n"El tracte amb tot el personal de l’hotel i el servei del restaurant."\n"L’habitacio es una mica vella en general, els llançols estaven tacats i algun coixí estava brut."\n"El balneari era excel·lent pel preu"\n"Una mica de soroll al menjador"\n"És un hotel de muntanya i relax, amb un bon bufet d'esmorzar i un menú de nit increïble. El personal de l'hotel és meravellós i la habitacions són àmplies."\n"La temperatura de l'habitació que és una mica baixa i no pots regular-la fins a certa hora."\n"És un hotel molt acollidor amb personal molt atent i amable, molt a prop de les pistes d'Ordino-Arcalís que disposa de botiga on llogar l'equip, i un SPA meravellós per relaxar-se després d'esquiar."\n"En cuina no tenen molt clar què vol dir vegà, i els plats que van improvisar eren una mica fluixos perquè no van sortir de l'amanida i la típica graellada de verdures que, en comparació amb la resta de plats de menú, quedaven bastant pobres."\n"Instal·lacions, tracte personal"\n"Llums de passadissos"\n"La situació de l'hotel és excel lent així com el seu restaurant. L'esmorzar molt bo i l'spa val molt la pena. Tot molt ben cuidat i amb bonica decoració. El personal molt amable tant en restaurant com en recepció. Vam estar molt a gust."


Arxius de Pau Lladó - Pàgina 4 de 6 - Ràdio Palafrugell\nS’han realitzat modificacions al pàrquing del supermercat Esclat “petit o de l’estadi”. D’entre elles, s’ha pintat l’aparcament en blanc i creat nous pàrquings per a motocicletes. Altrament, també s’han eliminat altres pàrquings de motocicletes que estaven sobredimensionats. Nerea Cabello per Ràdio Palafrugell Al llarg dels primers dies de l’any, ja s’han començat alguns dels projectes […]\nDurant aquest mes de desembre s’ha senyalitzat la coneguda ruta cicloturística al seu pas per l’interior de la vila. Es consolida a Palafrugell el projecte “Pirinexus pel Centre”, on la ruta ja entra i surt per la trama urbana del municipi. A Palafrugell la ruta Pirinexus no passava, fins ara, per la trama urbana del […]\nLes tasques s’han dut a terme a les cruïlles de dues de les principals avingudes de la vil·la. Parlem amb Pau Lladó, regidor de mobilitat, règim d’interior i serveis de l’ajuntament de Palafrugell. Rafel Corbi per Ràdio Palafrugell. L’Ajuntament de Palafrugell ha substituït totes les òptiques dels semàfors de les cruïlles de l’avinguda de Garcia Lorca […]\nPau Lladó i l’actualitat sobre els carrils bici i l’aplicació dels recursos Smart City a Palafrugell\nL’objectiu de la regidoria de mobilitat, és garantir la seguretat viària de les bicicletes per l’interior del poble. Palafrugell té moltes característiques en relació amb la Smart City, però continuen treballant per evolucionar amb el concepte. Pau Lladó agraeix a tot el personal voluntari i de protecció civil la feina durant el cribratge i control de cementiris. […]\nPau Lladó presenta les millores resultants de les modificacions de mobilitat i canvis de circulació a Palafrugell\nAmb els nous canvis s’ha aconseguit reduir la velocitat als carrers protagonistes, aportant seguretat a l’entorn escolar i als veïns dels barris. El projecte per obrir el nou aparcament del centre no està aturat, s’hi està treballant per obrir-lo com a aparcament públic. Així mateix, també s’està treballant per millorar la pacificació dels entorns de l’escola Vedruna i Sant […]\nEls canvis al barri Mas Mascort de Palafrugell, pretenen la reordenació del trànsit, evitar cues, pacificar accessos, reduir la contaminació i la tranquil·litat del veïnat. Els STOP del carrer Pi i Maragall, i del carrer Pals, tenen la intenció de fer reduïr la velocitat i poder facilitar la sortida dels veïns. A partir de l’inici […]


Claudi, l’emperador inesperat\nMontse Armengol\tDivendres, 13 d'octubre de 2017\nLa vida de l’emperador Claudi, personatge histriònic, paradoxal i, al mateix temps, entranyable en la seva humanitat, ha estat una de les més divulgades del món romà. No és estrany, perquè ell i tots els personatges que l’envolten conformen plegats un repertori caracteritzat per les conspiracions, les intrigues palatines, els assassinats, l’ambició, la perversió i el vici, la megalomania i la demència dels governants. Presenta, doncs, un guió impagable per fer un retrat vertiginós de la Roma imperial, enmig de la qual Claudi era tingut com un ximple. La gran contradicció, que encara enriqueix més la trama, va ser que quan finalment Claudi va regnar, en els anys centrals del segle I, es va revelar com un excel·lent emperador, assenyat i just, al servei del seu poble.\n1. ‘Bullying’ dins de casa\nLa seva història s’inicia en néixer en el si de la família imperial, fill de Drus, germà de l’emperador Tiberi, i d’Antònia, filla de Marc Antoni. Si bé Drus va ser un general valent i aguerrit que va guanyar moltes insígnies i ovacions, el fill no podia ser més diferent. De petit i en la joventut Claudi es va veure atacat per diverses i obstinades malalties que, segons Suetoni, el van deixar “afeblit de l’esperit i del cos”. Era malaltís, coix i tartamut. La seva pròpia mare solia dir d’ell “que era un avortó d’home”, que havia nascut inacabat, i quan Antònia tractava algú de ximple, deia que era “més cretí que el seu fill Claudi”. Ningú no sabia dir si hi era tot o no, i el tractaven d’inútil. La família s’avergonyia de la seva presència en actes públics, no el creien apte per assumir cap càrrec rellevant i l’humiliaven constantment.\nBust de ClaudiWikimedia Commons\n2. Adéu a la carrera militar, hola a les biblioteques\nEn contrapartida, Claudi va quedar exempt de la carrera militar, i això li va permetre viure amb totes les comoditats a palau i dedicar-se a l’estudi. Freqüentava les biblioteques i escrivia assajos i poesies i va esdevenir un erudit que tan aviat importunava com impressionava els interlocutors amb les seves argumentacions. Però ni així no es va guanyar cap mena de consideració ni va fer concebre millors esperances sobre el seu avenir.\nNingú no advertia que, silenciosament, mentre la parentela maquinava per aconseguir el tron imperial, Claudi observava els interessos i els moviments de peces dins de la cort. Fins al punt que encara hi ha qui es pregunta si de debò era babau, o se’l feia per conveniència. Ningú no li prestava atenció, i així, sempre a l’ombra, Claudi va créixer veient desfilar els principats d’August, de Tiberi i de Calígula. Tots ells deixaven al seu pas rastres de traïcions i de mort, perquè per ascendir al tron havien de fer caure germans, cosins i nebots.\nQuan va tenir la gosadia de demanar magistratures al seu oncle Tiberi, aquest emperador, que no tenia cap dubte de la incapacitat del noi, se’l va treure de sobre sense miraments. Aleshores, i segons apunta Suetoni, Claudi, “abandonada tota esperança d’aconseguir dignitats, es lliurà a l’ociositat [...] i per causa del tracte mantingut amb persones de les més repugnants, encara afegí a la seva antiga reputació d’imbecil·litat una mala fama d’embriac i jugador”. En aquest punt, la historiografia en fa retrats contradictoris. Cal dir que els historiadors llatins que més en parlen, Suetoni al capdavant, eren declaradament republicans; per això carreguen una mica la mà amb tots els emperadors.\nEscultura de ClaudiWikimedia Commons\n3. Un republicà convençut a la família imperial\nPerò també cal apuntar que Claudi, arran d’observar de prop les tares del règim imperial, aviat en va renegar i es va convertir, ell també, en un ferm defensor de la República. Però si bé aquestes idees no el van posar mai en perill, ja que ningú no se’l prenia seriosament, en canvi, no el van salvar de la caricatura dels cronistes.\nAixí, el retrat del Claudi adult continua sent el d’un estúpid. Malgirbat, amb les cames primes i encarcarades, panxut i amb el nas vermell de vi, escopia a la cara de tots quan parlava, i mostrava una debilitat malsana per les dones. Tots el defugien o en feien mofa. No obstant això, sempre quedarà el dubte de si no treia profit o fins i tot explotava la seva estupidesa. Perquè en el terreny polític Claudi va saber mostrar-se sempre temperat i prudent. I aquestes qualitats tenien un mèrit extraordinari, sobretot durant el regnat del seu predecessor, el seu nebot, Calígula que va ser, de lluny, el personatge més perillós de tota la família imperial.\nDe fet, va ser més com una broma o una mala passada que Calígula el nomenés cònsol. Per fi, Claudi obtenia un càrrec que li podia facilitar experiència i fins i tot acostar-lo al cim del poder. Però això no significa que s’acabessin les vexacions, ja que, per vergonya d’ell, el cridaven l’últim de tots a votar en el Senat. Però un dia, Claudi, que a les portes de la cinquantena ja era un ancià, va entrar al fòrum i una àguila se li va posar a l’espatlla dreta. Era, sens dubte, un bon presagi.\n4. Emperador ‘gràcies’ a una cortina\nDavant dels excessos i els crims de Calígula, que era un sàdic i un viciós, no faltaven a molts les ganes de matar-lo. La conjuració es va consumar durant uns jocs palatins. Un comandant pretorià, fart de les vexacions a les quals l’emperador el sotmetia —era un homenàs, i Calígula sempre el tractava com una dona i li feia insinuacions i gestos obscens—, li va clavar l’espasa. Enmig de la confusió, els crits i les corredisses a palau, Claudi, garratibat de por, es va amagar rere una cortina.\nQuan la guàrdia pretoriana va irrompre a la sala, de seguida van veure els peus que sortien de sota la cortina. La reacció, com un ressort, del soldat que el va sorprendre va ser agenollar-se i saludar-lo com a emperador. Era l’any 41, i així va ser com Claudi, que en aquells moments no entenia res del fet extraordinari que li estava succeint i que li canviaria a ell la vida i, a Roma, el decurs de la seva història, “es convertí en l’amo de l’Imperi per la més insòlita de les casualitats”.\nEs dóna la circumstància que amb aquest episodi un Claudi desorientat i tremolós va avortar, involuntàriament, la possibilitat de restablir les llibertats del poble romà, ja que molts senadors planejaven el retorn a la República. Però els soldats ja transportaven el nou emperador sobre la llitera imperial, i tot el poble l’aclamava. La guàrdia pretoriana, en solemne formació, li va prestar jurament de fidelitat, i Claudi, espontàniament, els va prometre a cada un d’ells quinze mil sestercis; amb això, diu Suetoni, “fou el primer cèsar que comprà la fidelitat dels soldats amb diners”.\nEscena en la qual Claudi, amagat rere una cortina, acaba sent nomenat emperador pels guàrdies pretorians (1867)Lawrence Alma-Tadema\n5. Un beneit al servei del poble, l’elecció correcta\nL’ascensió al tron va ser sorprenent per a tothom. Segurament va acceptar el principat perquè si hagués obert les portes a la República, ell i tota la seva família haurien estat assassinats. Molts anys després, en escriure els seus ‘Annals’, Tàcit encara se’n feia creus: “Jo, com més voltes dono als esdeveniments recents o antics, més descobreixo els capricis de les coses mortals en tots els afers. En efecte, la fama, l’esperança i el respecte destinaven qualsevol per a l’Imperi, menys aquell que la fortuna tenia sota l’ombra per fer-ne un príncep”.\nFinalment, la sort del ximple no només havia permès a Claudi arribar a vell, sinó que el va dur al tron imperial. I tot i ser emperador a desgrat, un altre fet insòlit va ser que va reeixir en l’empresa. Durant catorze anys, Claudi va governar amb una sensatesa que ningú no esperava d’ell. Va participar en la conquesta de Britània —no pas lluitant-hi, sinó, bàsicament, assistint-hi; de fet, és l’únic emperador de la seva dinastia que no va combatre mai. A les dones, els va reconèixer el dret d’acollir-se a un tutor que no fos el marit i que, com a administrador del seu patrimoni, les pogués defensar en cas de litigi. Per als esclaus, va instaurar una llei que castigava els amos en cas d’homicidi — fins aleshores, la vida i la mort estava a les seves mans.\nLa seva activitat judicial, això sí, va ser rocambolesca: en un procés es va limitar a sentenciar una frase que duia escrita: “Decideixo a favor d’aquells que han declarat la veritat”. En un altre en què es jutjava un estranger acusat d’haver usurpat el títol de ciutadania, el va fer canviar de vestit, ara la toga romana, ara el mantell grec, segons si el defensaven o l’acusaven. Quan va dictar sentència contra una dona adúltera, va deixar anar sense miraments que ell també havia tingut la mala sort de tenir mullers impúdiques, però no impunides. La gent es meravellava de la seva inconsciència: molts dels qui condemnava a mort, l’endemà mateix els citava a assistir a un consell o a una partida de daus. Amb tot, es va guanyar l’afecte dels súbdits, i és que aquest emperador va ser un beneit però, al cap i a la fi, un beneit al servei del poble.\n6. ‘Salve, cèsar, els qui moriran et saluden!’\nTambé va impulsar importants obres públiques, com el port d’Òstia, i va dessecar el llac Fucino, cosa que el va ocupar durant onze anys. Quan va tenir acabat el canal per on havien de desguassar les aigües, va celebrar, com a espectacle abans de drenar-lo, una batalla naval entre dues flotes de 20.000 condemnats a mort, que li van dirigir el crit famós: “Salve, cèsar, els qui moriran et saluden!”, abans d’enfonsar-se. Com que ell va respondre “oh, no!”, els qui ho van sentir s’ho van prendre com un indult.\n7. Els bolets sospitosos\nL’any 54, un llamp va caure sobre la tomba de Drus, el seu pare: sens dubte, era un mal auguri. Claudi, que no menjava mai res que no li preparés el seu cuiner personal, aquella nit va acceptar els bolets que la pèrfida Agripina, la cinquena muller, li va oferir. Perquè el destí està escrit, i ni ximples ni savis, ningú no hi pot lluitar en contra.


PAe - Publicat l'Informe Anual del sector de les TIC, els mitjans i els servicis audiovisuals 2020\nPublicat l'Informe Anual del sector de les TIC, els mitjans i els servicis audiovisuals 2020\nL'Observatori Nacional de les Telecomunicacions i de la Societat de la Informació (ONTSI) ha elaborat l'edició 2020 de l'informe anual del sector de les TIC, els mitjans i servicis audiovisuals.\nL'Informe Informe Anual del sector de les TIC, els mitjans i els servicis audiovisuals 2020 , (que es va publicar acompanyat d'una Presentació ), mostra les principals característiques estructurals del sector, el seu desenvolupament en 2019 i la seua evolució en els últims 6 anys. Per a açò analitza diversos indicadors clau com el nombre d'empreses que ho componen, la xifra de negoci i l'ocupació generada, així com les inversions realitzades. Estos indicadors clau es complementen amb uns altres de caràcter econòmic com el valor afegit que genera el sector, el comerç exterior, la inversió estrangera directa en el sector i la inversió realitzada per empreses espanyoles del sector en l'estranger.\nEl sector TIC d'Espanya ha experimentat durant 2019 un comportament positiu en tots els indicadors que es tenen en compte en este informe: nombre d'empreses, xifra de negoci, personal ocupat, inversió realitzada i Valor Afegit Brut generat.\nEl nombre d'empreses del sector TIC ha crescut en 2019 de forma similar a l'any anterior (+3,4%), arribant a les 25.905 empreses. Les empreses del sector dedicades a la prestació de servicis TIC són les que tenen major pes (96,5%) i el seu augment (+3,4%) es reflectix en el creixement global del sector. Les empreses de totes les branques dins de la prestació de servicis (activitats informàtiques, comerç i telecomunicacions) han augmentat en nombre. Les empreses de fabricació TIC han augmentat en menor mesura (+1,8%).\nLa xifra de negoci del sector TIC va créixer en 2019 un 3,9% fins als 95.473 milions d'euros. D'esta manera, continua la tendència de creixement dels últims anys. La majoria de la facturació correspon als servicis TIC (95,8%), que han experimentat un augment del 4,1%, mentre que la facturació de la fabricació TIC, amb un pes del 4,2%, s'ha ralentit notablement, creixent un 0,6%.\nLa inversió del sector TIC i dels Continguts creix en 2019 un 10,3%, recuperant-se així de la caiguda patida en 2018. La inversió en la branca d'activitats informàtiques torna a caure (-1,1%). En el subsector del comerç a l'engròs TIC, la inversió es va incrementar un 75,5%. En el de telecomunicacions va créixer un 8,7%.\nEl Valor Afegit Brut del sector TIC en 2019 va registrar un valor de 40.211 milions d'euros, després d'un creixement del 2,7%. Les activitats informàtiques i les telecomunicacions són els subsectors que més aporten a esta xifra, el pes global de la qual sobre el PIB nacional és de el 3,23%.\nEl sector de les TIC, els mitjans i servicis audiovisuals\nEn 2019, el nombre d'empreses del sector TIC, els mitjans i els servicis audiovisuals continua creixent en 2019 (2,2%), però reduïx el ritme respecte als últims anys. En total, el sector està format per 35.884 empreses. En concret, el nombre d'empreses del sector TIC ha crescut un 3,4%, mentre que les del sector dels Mitjans i els servicis audiovisuals s'han reduït un 0,6%.\nDe la mateixa manera que el nombre d'empreses, la xifra de negoci del sector TIC, els mitjans i els servicis audiovisuals manté la tendència de creixement en 2019, amb un augment del 4,7% fins als 120.566 milions d'euros. La facturació del sector dels Mitjans i els servicis audiovisuals creix un 7,9%, doblant l'increment del sector TIC (+3,9%).\nLa ocupació en el sector TIC, els mitjans i els servicis audiovisuals també augmenta en 2019 (+4,6%), encara que a menor velocitat que l'any anterior (+7,3%). El personal ocupat en el sector se situa en les 557.504 persones. D'esta manera continua la tendència positiva dels últims anys.\nEn línia amb els altres indicadors, la inversió en el sector TIC, els mitjans i els servicis audiovisuals d'Espanya creix en 2019 un 7,2% fins als 18.429 milions d'euros. D'esta manera, reprèn la senda del creixement després d'una caiguda del 8,1% en 2018.\nEl Valor Afegit Brut a preus de mercat del sector de la Informacions i Comunicacions en 2019 és de 42.480 milions d'euros després d'un increment de el 2,7%. A pesar de la ralentització del creixement respecte a 2018 (+5,2%), este indicador manté la tendència de positiva experimentada en els últims anys. El pes respecte al PIB del país és de el 3,41%.\nEl Valor Afegit Brut a preus de mercat de el sector TIC, els mitjans i els servicis audiovisuals aconseguix en 2019 un valor de 48.295 milions d'euros en créixer també un 2,7%. El seu pes sobre el PIB nacional és de el 3,88%.


29 de Novembre de 2016 – FEM L'ESCOLA PLURILINGÜE\nTermòmetre Lingüístic I Marc d'Ensenyament de Llengües Vives\nPresentació i justificació del programa\nQuè és el Termometre Lingüístic\nQuè és el Marc d’Ensenyament de Llengües Vives\nQuè és l’escala de descriptors de l’escola plurilingüe?\nQuè és la pauta d’observació de l’expressió espontània?\nACTIVITATS I JORNADES FORMATIVES\nTL- MELVIVES 2014-2015 – MEMÒRIA I VALORACIONS\nTL-MELvives 2015-2016-MEMÒRIA I VALORACIONS\nGALERIA BARCELONA 23 GENER 2016\nGALERIA GIRONA 30 GENER 2016\nGALERIA TARRAGONA 13 FEBRER 2016\nGALERIA LLEIDA 20 FEBRER 2016\nEl TL A L’ESCOLA ESPAI3 DE SANT JOAN DESPÍ\nEL TL A L’ESCOLA SEGUIDILLAS DE BADIA DEL VALLÈS\nEL TL A LA SALLE PALAMÒS\nIMATGES II JORNADA INTERCANVI D’EXPERIÈNCIES\nFEM L’ESCOLA PLURILINGÜE. J. FORMATIVA 21 gener 2017. BCN\nFEM L’ESCOLA PLURILINGÜE. J. Formativa 28 gener 2017. GIRONA\nFEM L’ESCOLA PLURILINGÜE. J. formativa 11 febrer 2017. TARRAGONA\nFEM L’ESCOLA PLURILINGÜE. J formativa 18 febrer 2017. LLEIDA\nEL TL A L’ESCOLA LA SÍNIA de VIC\nFEM L’ESCOLA PLURILINGÜE. 3a Jornada d’intercanvi d’experiències 6 maig 2017- BARBERÀ DEL VALLÈS. Escola Marta Mata\nImatges xarxes territorials 2018-2019\nJornades formatives 2016-2017\nTermòmetre Lingüístic i Marc d’Ensenyament de Llengües Vives – El plurilingüisme a l’Europa Romànica – Jornades formatives 2016 a Balears\nENSENYAMENT EN CATALÀ I PLURILINGÜISME -TAULA RODONA\nGALERIA PALMA DE MALLORCA 4 i 5 MARÇ 2016\nGALERIA JORNADA FORMATIVA MENORCA. NOVEMBRE 2016\nGALERIA JORNADA FORMATIVA EIVISSA – NOVEMBRE 2016\nGALERIA JORNADA FORMATIVA PALMA MALLORCA 4 febrer 2017\nEL TL A OCCITÀNIA ( primièra experimentacion)\nEL TL A L’ESCOLA PERE JORDI CERDÀ\nGALERIA JORNADA FORMATIVA TEL-MEL VIVES ANDORRA 4 de març 2017\nESCOLA SPLAI DE BARCELONA. EXPERIÈNCIES\nFAMILHAS DE LENGAS, MUSICAS DE LENGAS\nPROBLEMES FISIOLÒGICS QUE DIFICULTEN LA PERCEPCIÓ I LA PRODUCCIÓ DE SONS\nEL PERFIL DEL MESTRE PLURILINGÜE\nCol·labora en formació:\nArxiu diari: 29 de Novembre de 2016\nGRUP DE TREBALL- Descriptors de l’escola plurilingüe\nPublicat 29 de Novembre de 2016 | Per criderserra\nGrup de treball restringit a directius escolars seleccionats.\nTERMINI MÀXIM D’INSCRIPCIÓ: 20 de desembre de 2016\nCada escola ha de fer el seu procés cap a l’ensenyament plurilingüe. Ja no en podem dubtar en la societat actual globalitzada. Cal garantir l’entesa universal sens perjudici de la diversitat de llengües, diversitat de pensament, diversitat de comprensió i explicació de la realitat. Hi ha, no una sinó moltes llengües vives. Una és la llengua del territori, d’altres són llengües vives per la presència de parlants i de comunitats de parlants, algunes són llengües vives en les relacions comercials i en els grups de viatgers o turistes.\nLes llengües estan en contacte i es contaminen transferint-se paraules, fonètica, estructures o expressions. Cal aprendre-les en contacte per fer-ne un bon aprenentatge. Els professors que ensenyen una llengua han de conèixer quina és la llengua de l’alumne i algunes característiques diferencials.\nHem de dotar-nos d’indicadors clars d’evidència compartida per veure com avancem en fer l’escola plurilingüe. La percepció personal, per bé que honesta, no és fiable, i encara menys precisa si no disposem d’un referent extern construït, contrastat i acceptat. Amb consistència pedagògica podem disposar d’una escala que anirem afinant amb les aportacions professionals. Cada equip docent pot procedir a l’autoavaluació amb conjunció de valoracions individuals o de sessions d’equips dialogades entre iguals. Amb un cert recorregut pràctic i reflexió col·laborativa podrem disposar d’un instrument, una escala d’indicadors fiables amb criteris precisos.\nElaborar una pauta o instrument d’autoavaluació que pugui ser aplicat pel centre educatiu i contrastat externament.\nRedactar els indicadors de l’escola que fa un ensenyament efectiu plurilingüe\nDesglossar cada indicador amb criteri de consolidació segons una escala de tres graus.\nDebatre i decidir quan una escola pot ser considerada plurilingüe segons indicadors d’evidència i baremació homologada.\nRealitzar pilotatge en centre educatiu.\nElements i estructura de la pauta o ‘instrument d’autoavaluació.\nIndicadors de l’escola plurilingüe\nCriteris de consolidació segons escala baremada\nMartí Teixidó, Francesc Blanch, Neus Lorenzo\nAcreditació 30 hores Departament d’Ensenyament de la Generalitat de Catalunya (en tràmit)\nORGANITZACIÓ, FUNCIONAMENT I FASES\nDESTINATARIS: és un grup de treball adreçat a equips directius i/o responsables dels projectes plurilingüístics dels centres educatius.\nNOMBRE D’INSCRITS: Es poden inscriure dues o tres persones per centre educatiu.\nPRIMERA FASE: El dia 20 de desembre es trametrà el document inicial. Abans de la jornada formativa gener els components del grup de treball han d’haver donat resposta de la seva recepció i comprensió, l’aplicabilitat que veuen a la seva escola i el valor formatiu que té per a ells. (10 hores)\nAquesta resposta es lliurarà per escrit i es debatrà el dia de la sessió presencial de cada territori.\nSEGONA FASE: 1ª sessió presencial\nPosada en comú de les contribucions, esmenes, correccions…. Intercanvi d’impressions i posterior traspàs a les escoles de nova incorporació (4 hores)\nEscoles de la província de Barcelona: trobada el 21 de gener de 2017, de 9:00h a 11:00h – Coordinadora Neus Lorenzo-\nEscoles de la província de Girona: trobada el 28 de gener de 2017, de 9:00h a 11:00h – Coordinadora Gemma Padilla –\nEscoles de Tarragona: trobada el 11 de febrer de 2017, de 9:00h a 11:00h – Coordinadora a determinar-\nEscoles de Lleida: trobada el 18 de febrer de 2017, de 9:00h a 11:00h – Coordinador Francesc Blanch-\nTERCERA FASE: Del 20 de febrer al 20 de març. Lliurament del document de contribucions prèvia posada en comú a l’equip docent del centre educatiu. (10 hores)\nQUARTA FASE: Del 20 de març al 20 d’abril. Reelaboració del document per part dels ponents.\nCINQUENA FASE: Del 20 d’abril al 30 de juny. Pilotatge en centres. Autoaplicació i anàlisi dins el centre educatiu.\nSISENA FASE: 12 de juliol. Segona sessió presencial conjunta per a la valoració de la funcionalitat i validesa de la pauta d’autoavaluació.\nInscriviu-vos a través d’aquest aplicatiu.\nAPLICATIU D’INSCRIPCIÓ ALS GRUPS DE TREBALL\nEdició a càrrec de\nAmb conveni amb


Emili Casademont i Comas: abril 2008\ndimarts 29 d’abril de 2008\nL'antiga coral Els Cent Homes d'en Fontbernat, reconeguda com una de les millors que hi ha hagut a Catalunya\nCreada a Barcelona pel músic gironí, l'himne «El cant del poble», que va gravar l'any 1931, ha estat inclòs en un CD realment excepcional L'Associació per a la Salvaguarda del Patrimoni Enregistrat (A.S.P.E.), amb el suport de la Diputació de Barcelona i la Biblioteca de Catalunya, acaba d'editar un CD, titulat El Cant Coral a Catalunya a 78 rpm (1906-1952), que conté un total de 23 gravacions fetes, en aquells llegendaris discos antics -que, gràcies a la nova tecnologia, s'han pogut reproduir amb gran fidelitat-, per una colla d'orfeons i corals, la majoria avui desapareguts. Així, hi ha interpretacions d'algunes de les seves peces més emblemàtiques, com La sardana de les monges, de Morera i Guimerà (Orfeó Badaloní), Els pescadors, de J.A. Clavé (Cors Violeta de Clavé), El cant dels ocells, harmonitzat per Lluís Millet (Capella Clàssica Polifònica del FAD), La Maquinista, de Clavé (Cor Euterpe, amb acompanyament d'orquestra), Jorn de Pasqua, de Bové i Huguet (Orfeó Vilafranquí), Cançó de la Moreneta, d'Antoni Nicolau (Escolania de Montserrat), Les Ginesteres, de J. Maragall i J. Balcells (Orfeó Gracienc), Sota de l'Om, de Morera (Orfeó Català)... i El cant del poble, d'Amadeu Vives i Josep Maria de Sagarra (Els Cent Homes d'en Fontbernat i la cobla Barcelona), obra, aquesta última, que va ser proposada, poc abans de proclamar-se la Segona República, per substituir Els segadors, ja que un grup de patriotes de casa nostra, encapçalat per Ventura Gassol, considerava que l'himne de Catalunya era «massa bel·licòs», proposta que no va reixir, tot i que després va arribar a gaudir de molta popularitat.En un petit llibret que acompanya aquest CD, hi ha la història de cada un d'aquests orfeons i corals, treball elaborat, en gran part, per Antoni Torrent, membre fundador de Fonovilassar 78, de Vilassar de Mar, associació destinada a preservar la música popular i tradicional catalana. La d'Els Cent Homes, massa coral creada i dirigida pel músic Josep Fontbernat a Barcelona l'any 1930 (personatge que, més tard, seria elegit regidor de l'Ajuntament de la Ciutat Comtal i diputat al Parlament de Catalunya), ha estat feta pel seu biògraf, el periodista Emili Casademont i Comas, autor del llibre L'home d'Els Cent Homes, editat pels ajuntaments de Bescanó i Anglès, i coautor del titulat Josep Fontbernat i Verdaguer (1896-1977). Imatges i documents, editat per la Diputació de Girona. Entre d'altres coses, hi explica el següent:«Josep Fontbernat i Verdaguer, nascut a Estanyol (Girona) l'any 1896, es traslladà de ben jovenet a Barcelona, on continuà els estudis de música i arribà a ser el deixeble predilecte del mestre Enric Morera. Exiliat a França durant la dictadura de Primo de Rivera, tornà a la Ciutat Comtal el 1930, tot ocupant, en temps de la Generalitat republicana, importants càrrecs, com el de director general de Radiodifusió. Acabada la Guerra Civil, s'exilià novament a França, país en el qual desenvolupà activitats polítiques i musicals. Després de la Segona Guerra Mundial, s'establí al Principat d'Andorra, on, a més de crear els Cors Andorrans, posà en marxa la Ràdio de les Valls (al principi dita Ando-ràdio i, al final, Sud-ràdio), emissora de titularitat francesa. Amb els textos que anaven brollant de la seva sàvia ploma, hi realitzà diàriament el Glossari andorrà, un programa molt escoltat arreu dels Països Catalans, que ell mateix llegia.»El mes de maig del 1931, Els Cent Homes d'en Fontbernat, amb la col·laboració del tenor solista Emili Vendrell i de la cobla Barcelona, enregistraren en disc, als estudis de la casa Odeon, sis himnes de Catalunya, entre els quals figurava Catalunya, pàtria nostra, original del fill d'Estanyol (que encara, avui dia, molts orfeons el tenen en els seus repertoris), l'harmonització que l'home d'Els Cent Homes féu d'Els segadors i El cant del poble, donant així plena satisfacció al desig expressat per Francesc Macià.»Cal ressaltar que aquells Segadors d'en Fontbernat foren els primers que, després de la mort de Franco, sonaren a les ràdios catalanes, gràcies a una regravació feta per Emi-Odeon, les còpies -els discos- de la qual s'exhauriren en un tres i no res. "Aquest va ser l'últim servei que Josep Fontbernat va prestar a la pàtria", remarcà el Diari d'Andorra, tot lamentant, però, que "ja greument malalt, ell no va poder arribar a assabentar-se'n". Morí el 1977 a Andorra la Vella i allà l'enterraren, si bé posteriorment rebé definitiva sepultura a Anglès, població gironina d'on era originària la seva mare.»<0>Nota: Anglès és una vila veïna del petit poble d'Estanyol (municipi de Bescanó), on el mestre Fontbernat, músic, escriptor i polític va residir de petit, juntament amb la seva família. Aquest CD, el preu del qual és simbòlic, es pot demanar a l'Associació per a la Salvaguarda del Patrimoni Enregistrat (A.S.P.E). Diagonal, 482, 2n. 08006-Barcelona. Telèfons: 93 379 00 52 i 93 843 01 80.(INFORMACIÓ DE L'A.S.P.E.)\ndiumenge 27 d’abril de 2008\nMontserrat i la seva illa del Carib\nÉs del tot incert l'origen del monestir de Santa Maria de Montserrat. Això no obstant, hom creu saber que, l'any 1011, arribà a la muntanya de Montserrat, pertanyent a la comarca barcelonina del Bages, un monjo, procedent del monestir de Santa Maria de Ripoll, per tal de fer-se càrrec del de Santa Cecília, tot quedant aquest cenobi sota les ordres de l'abat Oliva de la capital del Ripollès gironí. Santa Cecília, però, no acceptà aquella situació, raó per la qual Oliva decidí fundar el monestir de Santa Maria al lloc on hi havia una antiga ermita del mateix nom, la qual, a partir del 1082, passà a tenir abat propi i deixà de dependre, en part, del de Ripoll. I cal afegir que la citada ermita era la més important de totes les d'allà -una bona colla, per cert- a causa de la imatge de la Verge que s'hi venerava.Gràcies als donatius i les almoines -força respectables, pel que s'assegura-, aquell nou monestir adquirí, de mica en mica, un gran prestigi. Però no fou fins al 10 de març del 1410 que, mercès al Papa Benet XIII, aconseguí la total independència del ripollès. I així continuà al llarg d'una vuitantena d'anys. Després, el monestir de Montserrat passà a mans castellanes, ja que el rei Ferran el Catòlic hi envià catorze monjos, provinents de Valladolid.El segle XIX fou especialment tràgic per al monestir, car les tropes napoleòniques l'incendiaren dues vegades, el 1811 i el 1835, i molts dels seus tresors es perderen. L'any 1844 es procedí a restaurar-lo (havia esdevingut altre cop independent, en desaparèixer d'ell els monjos vallisoletans), puix que tan sols hi restaven dempeus les parets. I, des de llavors, no ha parat de créixer. Així, cal destacar que, actualment, conté una de les millors biblioteques del país, com també una important pinacoteca, amb obres del Greco, Dalí, Picasso, etcètera. D'altra banda, convé ressaltar que el monestir benedictí de Montserrat té cap a un centenar de monjos, a part de residir-hi els nens que integren l'escolania, la famosa Escolania de Montserrat que canta com els àngels el Virolai, considerada l'escola de cant més antiga d'Europa, ja que la seva fundació data del segle XIII.Segons la llegenda, la primera imatge de la Mare de Déu de Montserrat fou trobada en una cova, l'any 880, per uns nens que feien de pastors, després de veure una llum al seu exterior. En assabentar-se de la notícia, el bisbe intentà traslladar-la a la ciutat de Manresa. Però allò fou del tot impossible, per l'enorme pes de la peça, i el prelat interpretà que la Verge volia romandre al lloc on havia estat trobada, tot ordenant, a continuació, la construcció de l'ermita de Santa Maria, origen de l'actual monestir. Si fa no fa, aquesta llegenda és idèntica a les que s'expliquen d'altres marededéus trobades, com la de Núria, per exemple.La imatge de la Mare de Déu de Montserrat, que actualment es venera, pertany al segle XII i el seu color és negre, fet que li ha donat l'apel·latiu de «Moreneta». I cal ressaltar que, malgrat que s'ha afirmat que l'origen d'aquest ennegriment rau en el fum de les espelmes que durant segles s'han col·locat als seus peus, hi ha molts estudiosos que sostenen (i això no és gens descartable) que el dit ennegriment és el seu color natural, producte de la cristianització del culte a les antigues deesses de la Terra (Isis, Cibeles, Artemisa, etcètera), unes verges negres venerades encara avui arreu d'Europa. Per últim, convé consignar que el Papa Lleó XIII declarà oficialment com a patrona de Catalunya la Mare de Déu de Montserrat en una data ben assenyalada, o sigui, un 11 de setembre -el del 1884-, i li concedí també el privilegi de tenir missa i oficis propis, a més d'establir la data de la seva festivitat, el 27 d'abril.Reculant en el temps, trobem que, l'any 1493, Cristòfol Colom, en el seu segon viatge a Amèrica, descobrí una illa, situada en aigües del mar del Carib, que batejà amb el nom de Montserrat, de comú acord amb el frare Bernat Boil, antic ermità montserratí que l'acompanyava, cosa que alguns investigadors consideren que reforça la teoria que l'almirall (que, segons un document localitzat a l'Arxiu Diocesà de Girona, es deia, en realitat, Joan Baptista Colom i havia nascut a la ciutat del Ter i de l'Onyar) era català. Per altra banda, diuen que l'esmentat frare propicià l'expansió del culte a la Moreneta al continent americà.L'illa Montserrat -dita també illa de Montserrat-, de clima tropical i assotada per violents huracans, és una illa muntanyosa i volcànica en la seva totalitat, que té com a punt màxim el volcà Soufriere Hills (914 m.). Un volcà, el més actiu del Carib, que provocà, el 1995, que molts montserratins fugissin del territori i que, una dècada més tard, la capital, Plymouth, fos completament abandonada, capital que, de forma provisional, es traslladà al llogarret de Brades, on encara roman.Els primers pobladors de l'illa foren, l'any 1632, anglesos i irlandesos. França intentà ocupar-la en dues ocasions, entre el 1664 i el 1668 i entre el 1782 i el 1784. Però, al final, el Regne Unit pogué fer-se definitivament amb la propietat de Montserrat.La població d'aquesta colònia britànica -de parla anglesa, naturalment- és integrada per mulats, molts d'ells africans, i també hi ha una minoria blanca, el 15 per cent de la qual és catòlica. Un governador actua com a cap d'estat de Montserrat, que és el representant de la Reina d'Anglaterra. Des de fa gairebé un any, el diplomàtic de carrera Peter Andrew Waterworth hi ve ocupant aquest càrrec. I l'economia de l'illa (la seva moneda és el dòlar del Carib oriental) es basa en la pesca i, si les circumstàcies li ho permeten, en el turisme.Oficialment, Montserrat té un total de dotze festes, les més destacades de les quals són l'1 de gener (Any Nou), els dilluns de Pasqua Florida i Pasqua Granada (igual que a Catalunya), l'1 de maig (Dia del Treball), Nadal i (també igual que a Catalunya) Sant Esteve. No s'hi celebra, però, la diada de la Verge de Montserrat (i sembla que mai no s'hi ha arribat a celebrar), però sí que hi ha alguns montserratins -els que, com cal suposar, formen la minoria catòlica- que saben perfectament qui és la Moreneta.Aquesta és la història -curiosa i, alhora, trista història- d'una illa del mar Carib, descoberta per Colom i batejada, entre ell i un frare, amb el nom de Montserrat. Una illa víctima dels huracans, especialment de l'Hugo, que, el 1989, li féu molt de mal. És clar que, per desgràcia, moltíssim més mal li han fet sempre les devastadores erupcions del volcà Soufriere Hills. Sobretot, la d'ara fa, tal com ja he relatat abans, justament tres anys... Emili Casademont i ComasPublicat a "Diari de Girona" (27-4-08)\ndimarts 22 d’abril de 2008\nLluís Coll, exentrenador de la UE Figueres, en el record\nDimarts dia 8 de gener d'enguany morí a Anglès, població on havia nascut el 3 d'agost del 1937, Lluís Coll i Hortal.Lluís Coll, que debutà com a jugador de futbol als juvenils del Girona, no trigà gaire a ser fitxat pel Barcelona, equip en què, posteriorment, milità sis temporades a Primera Divisió, sota les ordres del llegendari Helenio Herrera, tècnic que, de seguida, es fixà en les seves excepcionals virtuts «futboleres». I H.H., malgrat que disposava d'autèntics «monstres» del peupilota, com ara Kubala, Czibor, Kocsis, Evaristo Martínez i Luis Suárez, no dubtà a alinear el jove extrem anglesenc molts cops (en 49 partits, concretament), formant part d'aquell fabulós conjunt blaugrana, guanyador de dues copes de fires (anys 1955 i 1958), així com d'un parell de lligues (temporades 58-59 i 59-60), conjunt en el qual Lluís Coll arribà a marcar un total de 15 gols, alhora que fou la figura més destacada d'alguns encontres. No és d'estranyar, per consegüent, que, en donar la trista notícia del seu òbit, la premsa qualifiqués Lluís Coll de «mític davanter». Sobretot, ho féu la de Barcelona, València i Granada (equips, aquests dos últims, els colors dels quals després també defensà), sense oblidar els elogis que li prodigà Marca, el diari número 1 en difusió de tots els rotatius -inclosos els d'informació general- que s'editen a l'Estat espanyol. Lluís Coll, abans de penjar les botes, anà a Olot i, durant una temporada, vestí la samarreta de l'equip de la capital de la Garrotxa, quan aquest militava a Tercera Divisió, amb tant d'èxit que rebé el premi al millor jugador de la plantilla. Després, en aprovar els corresponents exàmens, féu d'entrenador. I, cap al final de la primera volta de l'exercici lliguer 1973-74, s'assegué a la banqueta del Figueres, que aleshores jugava a Regional Preferent, substituint el destituït Segarra a causa dels mals resultats que obtenia el conjunt. La seva arribada al club de la capital de l'Alt Empordà fou espectacular, ja que l'equip blanc-i-blau guanyà al camp del Tàrrega per una golejada majúscula, 2-6, i els bons resultats posteriors feren que el president de l'entitat, Antoni Pagès i Surroca, prometés als components de la plantilla que, aquell estiu, els pagaria un viatge a Alemanya, coincidint amb el Mundial-74. I la promesa, efectivament, s'acomplí. Jo, com a periodista (del diari gironí Los Sitios i del setmanari figuerenc Ampurdán), vaig acompanyar els jugadors unionistes en aquella excursió turística i, alhora, futbolística, de la qual sempre he guardat un gratíssim record. I a l'imponent Walstadion de Frankfurt, vaig tenir l'oportunitat de presenciar el partit Escòcia-Iugoslàvia al costat de Lluís Coll i vaig poder «palpar» ben bé els enormes i envejables coneixements, tant tècnics com tàctics, d'aquest apassionant joc de la pilota, que ell tenia. Allà, en aquella ciutat alemanya, l'expedició figuerenca coincidí amb una colla d'exjugadors del Barça, com Kubala i Czibor, que abraçaren fraternalment en Lluís. I també coincidí, per exemple, amb Di Stéfano -l'antipàtic Di Stéfano!- i amb el famós exàrbitre internacional Pedro Escartín, bon amic meu (tinc alguns llibres seus, que em dedicà molt gentilment, com el relatiu a aquell mateix Campionat del Món, publicat poc després d'haver-se celebrat) i llavors ja acreditadíssim periodista. Anys més tard, per cert, els dos ens retrobaríem, exercint el periodisme, a les pàgines del diari madrileny Marca.Recordo que, durant els dies que estiguérem a Frankfurt, vaig tenir llargues converses amb Lluís Coll sobre el futbol, que llavors començava a anar una mica a la deriva (es parlava de «futbol total»). D'altra banda, com que jo, en aquells moments, dominava força bé l'anglès i un xic l'alemany (en coneixia moltes paraules i frases fetes), li vaig donar un cop de mà, sempre que el necessità, perquè pogués moure's sense problemes lingüístics per una populosa ciutat que no m'era pas desconeguda, car ja hi havia estat alguns anys abans.En Lluís, que fou el descobridor d'en Pitu Duran (i el féu debutar, essent un marrec, en el primer equip unionista), marxà del Figueres al final de la temporada següent, després de deixar-lo classificat en quarta posició. L'ascens no fou possible, igual que en l'anterior campionat lliguer, per veritable mala sort. I, a partir d'aquell moment, quasi es pot dir que vaig perdre Lluís Coll de vista, puix que, dissortadament, no trigà a rebre una brutal patacada física, que el convertí en un invàlid, obligat a romandre de forma contínua al seu domicili d'Anglès, on alguns dels companys que havia tingut al Barça, com en Kubala (igualment, ja traspassat, el pobre), el visitaven sempre que podien. Lluís Coll, posseïdor d'un brillant historial com a jugador (fins i tot, arribà a ser internacional amb la selecció espanyola), com a entrenador, en canvi, es quedà, per culpa de la citada desgràcia, sense poder demostrar els seus extraordinaris coneixements futbolístics en equips grans, on, amb tota seguretat, hagués triomfat. A en Lluís, que era una persona realment excel·lent, sempre el recordaré amb molt d'afecte i simpatia. De la mateixa manera que sempre també -n'estic ben convençut- serà recordat amb molt d'afecte i simpatia pels seguidors d'aquell modest Figueres dels anys 70 del segle passat, que jugava al vell camp de la carretera del Far i que militava a Regional Preferent, una categoria llavors, per cert, molt forta. Això succeïa molt abans que el quadre de l'històric club altempordanès, entitat presidida aleshores per Emili Bach, arribés a posar, jugant a Segona A i al nou i modern estadi de Vilatenim, un peu i mig a la Primera Divisió...Desitjo de tot cor, i amb això poso el punt i final a aquest article de MARCADOR, que Lluís Coll, el tan admirat Lluís Coll d'una època que queda ja una mica lluny, reposi en pau.Emili Casademont i ComasPublicat a "Marcador" (Figueres).- Extra de Fires. Publicat per\ndiumenge 20 d’abril de 2008\nDos grans personatges: Millet i Vives\nLluís Millet i Pagès, un autèntic apassionat del modernisme musical, fou qui elegí l'arquitecte modernista Lluís Doménech i Montaner per a la construcció del Palau de la Música Catalana, seu de l'Orfeó Català, edifici barceloní beneït pel cardenal Casañas (alguns catalanitzen aquest cognom i escriuen Cassanyes), que acaba de complir -el proppassat dia 9 de febrer- un segle. Lluís Millet, que havia nascut feia 74 anys al Masnou (el Maresme), morí a la Ciutat Comtal el 7 de desembre del 1941. I cal afegir a tot això que Millet és un cognom originari de les terres gascones de França, introduít a casa nostra per un avantpassat del músic masnouenc. Lluís MilletEn Lluís era el fill petit d'una família molt nombrosa. El seu pare feia de capità de vaixell. I els seus germans -els germans d'en Lluís, vull dir, naturalment- triaren diferents oficis. Però el menut de can Millet es decantà per la música, amb gran entusiasme, i es posà a estudiar solfeig i piano. Més endavant, i per tal de guanyar-se «les garrofes» mentre prosseguia els seus estudis, entrà de dependent en una cèntrica casa de música de la Ciutat Comtal, on era l'encarregat d'atendre les senyores i senyoretes de l'alta aristocràcia barcelonina, que desitjaven adquirir les particel·les de les obres més famoses d'aquell temps. I, amb l'objectiu de mirar de convèncer-les, interpretava al piano les peces de Bach, Beethoven, Haendel, etcètera, acabades d'arribar al Cap i Casal, peces que, sempre a primera vista, tocava meravellosament bé. El seu fill, per cert, una vegada confessà que, quan sentia que el seu pare interpretava la Serenata de Beethoven, se li posava la pell de gallina, fet gens sorprenent, atès que els crítics més prestigiosos remarquen que Lluís Millet ha estat un dels pianistes més extraordinaris que hi ha hagut arreu del món, alhora que es desfan en elogis envers tot el que, musicalment parlant, arribà a fer.Un dels autors del llibre Un segle de vida catalana, publicat per l'enguany desapareguda editorial barcelonina Alcides, ja deia fa més de cinquanta anys allò que, avui dia, podríem ben bé repetir, sense modificar-hi res: «La personalitat de Millet va indefectiblemnent vinculada al naixement i activitats de l'Orfeó Català, de forma que tal consideració fa sovint oblidar la seva obra de compositor. A Lluís Millet devem el coneixement i difusió a través de l'Orfeó de les obres més significatives, no solament del nostre renaixement musical, sinó també de les més representatives de la polifonia castellana i universal, així com de les obres corals de Bach, Haendel i Beethoven, que, mancant aleshores dels actuals aparells de difusió, eren totalment desconegudes del nostre públic.»Un espontani sentit de la naturalitat i una entranyable simpatia presideix l'obra de Millet en general i la de compositor en particular. La claredat i transparència de la seva expressió melòdica, íntimament lligada a la ponderació i mesura catalana, semblen extretes del propi element popular. La Pregària a la Verge del Remei, una de les més evocadores melodies amb què comptem, és l'obra de qui ha comprès i s'ha identificat amb l'ànima musical del seu poble per a oferir-li la quinta essència del seu sentit religiós.»El gran mèrit de Millet és d'haver mantingut una estricta fidelitat a uns principis que per damunt de tot estimà. La seva obra de compositor, temperalment cenyida a l'horitzó de la música coral, és limitada; però la valoració d'aquesta gran personalitat resultarà sempre fragmentària si no la sospesem en funció de la positiva i entusiasta labor, empesa pel seu ideal, que culminà amb el naixement i la creixença de la institució que més pes específic ha tingut en tot temps en la vida musical de Catalunya: l'Orfeó Català.»L'Orfeó Català, convé recordar-ho, nasqué a l'antic cafè Pelayo, lloc de reunió dels Albéniz, Granados, Puig i Cadafalch, Mistral, etcètera. Poc temps després, era inaugurat el Palau de la Música Catalana. I en aquella solemne inauguració, a més del bisbe Casañas -o Cassanyes- de la Seu d'Urgell i, per tant, copríncep del Principat d'Andorra, hi assistiren els reis d'Espanya, els quals, visiblement emocionats, escoltaren El cant de la senyera, amb lletra de Joan Maragall i música de Lluís Millet, peça adoptada com a himne per tots els orfeons de Catalunya: «Al damunt dels nostres cants,/ aixequem una senyera,/ que els farà més triomfants...». Millet, el gran cantaire de Catalunya, fundador i director de l'Orfeó Català (aquest gloriós orfeó també dels Vives, Nicolau, Pujol, Alió i Morera), rebé dels monarques espanyols, una molt sincera i cordial felicitació. Amadeu VivesAmadeu Vives, músic nascut el 1871 a Collbató (Baix Llobregat) en el si d'una família humil de flequers, fou l'home que, l'any 1891, ajudà Lluís Millet -i de forma molt eficaç- a fundar l'Orfeó Català, amb el qual estrenà les seves composicions L'emigrant i La balenguera, entre d'altres, sobre uns textos de Jacint Verdaguer i del poeta de les Ses Illes Joan Alcover, respectivament. Aquesta última composició, La balenguera, és, des de fa no gaire temps, l'himne de Mallorca, himne que ha tingut cura de popularitzar l'exquisida cantant Maria del Mar Bonet, tal com abans ho havia fet l'Orfeó Català. Vives, però, que féu dilatades estades a Madrid, on assolí èxits realment apoteòsics, és més conegut per la seva obra lírica, d'entre la qual destaca la sarsuela Doña Francisquita, considerada com una de les més importants que s'han escrit. Amb tot, cal consignar que, en els darrers anys de la seva vida (morí el 2 de desembre del 1932 a la capital de l'Estat, on també estrenà Bohemios i La Generala), s'implicà, sense que la sort l'acompanyés, en la vida política catalana, com a candidat a regidor de Barcelona per Acció Catalana, tot declarant, davant les crítiques rebudes dels nacionalistes catalans, el següent: «Jo us asseguro que tota la meva música és pensada i escrita en català; els d'ara no se'n poden adonar, però algun dia, quan seré mort, ho descobriran els qui estudiïn sense prevencions i per damunt de l'ambient del nostre temps». I és molt possible que tingués raó, malgrat que determinats estudiosos de la seva obra mai no ho han vist del tot clar...Sigui com sigui, la qüestió és que Lluís Millet i Amadeu Vives foren dos grans personatges. El primer, gràcies al qual es construí l'històric i centenari Palau de la Música Catalana, ha obligat, per cert, que alguns reconeguts musicòlegs afirmessin que «encara que Millet no hagués fet res en aquest món, amb la Pregària a la Verge del Remei, ja n'hauria tingut prou per passar a la posteritat», afirmació que, personalment, trobo la mar d'encertada...Emili Casademont i ComasPublicat a "Diari de Girona" (20-4-08)\ndiumenge 13 d’abril de 2008\nLa Xirgu i la dissortada Irene Polo\nL'actriu Margarida Xirgu, nascuda l'any 1888 a Molins de Rei (Baix Llobregat), féu el salt a Madrid el 1914, després d'haver triomfat al barceloní Teatre Romea, interpretant peces de Valle-Inclán, Gabriele D'Annunzio, Alejandro Casona... i, sobretot, de Federico García Lorca, de qui estrenà la quasi totalitat de les seves obres importants, com Mariana Pineda, amb decorats de Salvador Dalí (1927), La zapatera prodigiosa (1930), Doña Rosita la soltera (1935), etcètera, així com La casa de Bernarda de Alba, l'últim drama escrit per l'assassinat poeta de Fuentes Vaquero (Granada). Això darrer ocorregué a Buenos Aires, l'any 1945, ja que, poc abans d'esclatar la Guerra (in)Civil espanyola, la companyia de teatre de la Xirgu, emprengué una gira per Amèrica del Sud, que no tindria retorn. I a la capital de l'Uruguai, el 25 d'abril del 1969, ella hi trobà la mort, després d'haver ocupat el càrrec de directora de l'Escola Dramàtica Municipal de Montevideo i d'obtenir la nacionalitat d'aquell país. El 1988, però, al cap 19 anys del seu traspàs, la Generalitat de Catalunya reclamà les despulles de Margarida Xirgu, que romanien allà, i aquestes, a partir de llavors, reposen al cementiri de la seva població natal. D'altra banda, cal dir que la gloriosa actriu intervingué en algunes pel·lícules, la més destacada de les quals fou Bodas de sangre, obra escrita també per García Lorca i filmada a l'Argentina el 1938.En aquella gira per Amèrica de la companyia de la Xirgu, per cert, hi havia d'haver anat Federico García Lorca. Però, com que a última hora el poeta se'n desdí (cosa que, lamentablemente, li costaria la vida), Irene Polo, a petició de Margarida Xirgu, el substituí. Irene Polo era una barcelonina, nascuda l'any 1909 en el si d'una família de condició força humil, que, des de molt joveneta, es veié obligada a posar-se a treballar, per tal de mantenir la seva mare, que havia quedat vídua, i les seves dues germanes petites. Això, però, no fou cap obstacle perquè, en les hores lliures, es formés intel·lectualment com a autodidacta. D'aquesta manera, quan encara no tenia 20 anys, ja escrivia a la premsa, feina que compaginava amb d'altres treballs, com el de portar la publicitat de la productora de cinema Gaumont. Era, la Irene, una dona cosmopolita, moderna i progressista, tal com molt bé hom la defineix en el llibre Irene Polo, la fascinació del periodisme (Quaderns Crema, Barcelona 2003), on es recull gairebé tota la seva producció periodística en català. I, en l'actualitat, apareix, encarnada per una actriu, a la minisèrie de TV3, que evoca els temps de la Segona República a casa nostra, titulada Els diaris de Pascal. Irene Polo fou redactora dels més importants diaris barcelonins dels anys 30 (La Humanitat, fundat per Lluís Companys; La Rambla, L'Opinió, L'Instant, Última Hora, etcètera), així com, per exemple, dels setmanaris Imatges i Mundo Gráfico, aquest de Madrid. Per altra banda, la Polo, que era una lluitadora a favor dels drets laborals (Elvira Altés així ho ressalta a Les periodistes dels temps de la República, obra acabada d'editar pel Col·legi de Periodistes), impulsà la creació, a la Ciutat Comtal, de l'Agrupació Professional de Periodistes, de caire sindical, de la qual fou vicesecretària del 1933 al 1935. I a més, convé destacar que conreà tots els gèneres periodístics i que arribà a innovar el de l'entrevista «amb tècniques que presagiaven la immediatesa de la ràdio i la televisió», en paraules de Josep Maria Casasús (Periodisme que ha fet història, Diputació de Barcelona/Col·legi de Periodistes, 1991). Jo, naturalment -sóc nat el febrer del 1936-, no vaig conèixer Irene Polo, però sí que me la féu conèixer, en part (l'altra part, consultant les hemeroteques), Andreu Avel·lí Artís i Tomàs, «Sempronio», l'il·lustre periodista i cronista oficial de Barcelona, avui traspassat, que coincidí amb ella a la redacció d'un rotatiu barceloní de l'època. Una vegada, Sempronio em parlà de les excepcionals qualitats periodístiques d'Irene Polo, la qual assistia a les assemblees del sindicat de la CNT-FAI, desafiant les seves amenaces, per tal de denunciar la manipulació que el citat sindicat feia de les reclamacions dels obrers i obreres. I Sempronio m'explicà, també, que la Polo estigué uns mesos sense dirigir-li la paraula, ja que, en una conversa, li «engaltà» que ja sabia (en realitat, la cosa era del domini públic) que era lesbiana...Margarida Xirgu, a punt d'embarcar-se cap a Amèrica (i després que Federico García Lorca, tal com he consignat abans, desistís d'emprende aquell viatge), preguntà a Irene Polo si volia acompanyar-la. La resposta de la periodista fou afirmativa, ja que deia, en una entrevista al diari La Noche, que volia viatjar, conèixer altres països dels quals pensava fer grans reportatges. Però, sobretot, manifestava que li feia il·lusió de ser a la vora de l'actriu, a qui admirava com a amiga i com a artista. I el 29 de gener del 1936, la Irene, com a secretària general, directora artística i cap de premsa de la companyia teatral de la Xirgu, se n'anà, a bord de l'Orinoco, cap al Nou Continent, vaixell des del qual envià una entrevista al rotatiu barceloní Última Hora que havia fet al polític Santiago Casares, durant l'escala a la Corunya, entrevista que aparegué publicada, el 5 de febrer del 1936, a la portada.A causa de la Guerra (in)Civil, Irene Polo no pogué tornar a Barcelona, raó per la qual treballà, al llarg de tres anys, per a la companyia de Margarida Xirgu. I un cop dissolta aquesta, s'instal·là a Buenos Aires (inicialment, l'actriu ho féu a Xile), on es dedicà a fer de traductora de francès per a un parell d'editorials, vivint amb la seva mare i les seves germanes, que havien aconseguit fugir de l'Estat espanyol. A partir del 1941, però, la Polo entrà en una etapa de gran desànim i depressió que «la va portar a posar fi a la seva vida, el 3 d'abril del 1942, quan tenia 33 anys», conta Elvira Altés. Sempronio, poques dates abans, segons em comentà, havia rebut una carta d'ella, on li anunciava que estava a punt de cometre una barbaritat, encara que el veritable sentit de l'anunci -anunci redactat d'una manera un xic estranya- no el captà fins que li arribà la notícia del suïcidi d'Irene, suïcidi (això, almenys, és el que sempre s'ha afirmat) motivat pel fet que el seu amor per Margarida Xirgu no es veié correspost...Així, dissortadament, acabà Irene Polo, la periodista catalana més brillant dels temps de la República. Una periodista que era tan avançada a la seva època, tan «progre», que, amb una colla de joves col·legues barcelonins, anava, als estius, a la població empordanesa del Port de la Selva -llavors molt de moda entre la gent intel·lectual de la Ciutat Comtal- i, davant d'ells i sense gens ni mica de vergonya, es banyava tota nua a les aigües de la Mediterrània... Durant els anys 30, els reportatges d'Irene Polo van ocupar moltíssimes portades dels diaris barcelonins, com aquesta de «La Rambla» Emili Casademont i ComasPublicat al "Diari de Girona" (13-4-08) Publicat per\ndiumenge 6 d’abril de 2008\nUn home alt i bo\nFou a Tolosa de Llenguadoc, capital de l'Occitània, on se celebraren, l'any 1924, els Jocs Florals de Barcelona, lluny de la Ciutat Comtal, perquè la dictadura del general Miguel Primo de Rivera feia poc que s'havia «implantat» a l'Estat espanyol, amb el vistiplau del rei Alfons XIII. La Flor Natural es concedí al poeta Joan Maria Guasch, l'autor de Pirinenques, i el Premi Fastenrath s'atorgà a Josep Roig i Raventós, per la seva obra L'ermità Maurici, guardó que rebé de mans de l'escalenca Caterina Albert i Paradís, Víctor Català, que, en la dita ocasió, presidia la Festa.Aquells Jocs Florals, organitzats per la Coral Déodat de Séverac (els seus cantaires, que tantíssims èxits assoliren arreu de França, eren dirigits pel músic gironí Josep Fontbernat), comptaren amb l'assistència d'una bona colla de rellevants personalitats franceses i catalanes (algunes d'aquestes últimes ja exiliades), entre les quals cal esmentar Antoni Perbosc, Marc Lafargue, el baró de Saint Blanquet, l'abat Salvat, el doctor Roca i Roca, Francesc Mateu, Nicolau d'Olwer, Filadelfa de Yerda, Jaume Bofill i Matas (Guerau de Liost), Ventura Gassol... i qui més tard esdevindria president de la Generalitat de Catalunya, Francesc Macià, que ja començava a preparar la invasió del territori català, per Prats de Molló, a fi de proclamar-hi la República i alliberar-lo, d'aquesta manera, de les urpes del dictador. Un fet d'armes fracassat el mes de novembre del 1926, per culpa de la traïció d'un soldat feixista italià infiltrat a les files de l'exèrcit de l'Avi, que denuncià el que es «coïa» a la policia de l'Estat veí...El sitgetà Josep Roig i Raventós (a ell vull referir-me en particular, ja que ara es compleix el 125è aniversari de la seva naixença) fou un metge -el més destacat promotor de l'anomenada Lluita contra la Mortalitat Infantil, l'any 1920- i un brillant escriptor. Poques dates després de produir-se el seu òbit -esdevingut el 25 d'agost del 1966 a Barcelona-, vaig parlar d'ell, fent l'elogi de la seva figura, en el programa diari en llengua catalana que, miraculosament en ple franquisme, jo realitzava a Ràdio Popular de Figueres, emissora que depenia del Bisbat de Girona, titulat L'Hora de Catalunya, elogi que, tot seguit, vaig repetir a l'andorrana Ràdio de les Valls, en què jo també col·laborava, i que, mitjançant les seves potents antenes instal·lades al Port d'Envalira, escampà pels cinc continents. I era de justícia que fes tot allò, atès que Roig i Raventós havia estat un gran enamorat de la Costa Brava (la part compresa entre Tossa de Mar i Blanes, amb Lloret de Mar pel mig), cosa palesada en l'extraordinària obra literària -poètica i no poètica- que deixava escrita, a part que, en els meus inicis com a periodista, vaig tenir el goig i l'honor de conèixer-lo personalment.A Josep Roig i Raventós, arran d'una malaltia que contragué a Alemanya (m'estic referint a quan ja era metge, carrera que cursà a Barcelona), li aconsellaren que cerqués una distracció. I fou llavors que començà a escriure de debò (abans havia publicat alguns llibres mèdics), lliurant a la impremta títols molt celebrats: L'esbarzer, Muralles de silenci, Flama vivent, La Congesta, Montnegre, Sang nua... i el més important de tots, L'ermità Maurici, obra un exemplar de la qual, per casualitat, vaig trobar trist i abandonat, remenant llibres vells en una barraca dels populars Encants barcelonins, poc després de la Guerra Civil.L'ermità Maurici, novel·la editada el 1924 per la Llibreria Catalònia i reeditada el 1933 per la mateixa llibreria de Barcelona, és un llibre escrit a Blanes, durant els estius dels anys 1921 i 1922, que fou quan Josep Roig i Raventós més temps hi sojornà. Es tracta d'una novel·la que podríem anomenar de la Costa Brava sud. En les seves pàgines, hi ha un munt de narracions bellíssimes de la processó marítima de Santa Cristina, del pelegrí de Tossa, de Sant Elm... I el seu autor també hi explica la història de Maurici, l'ermità, i de la seva filla Cileta. «Si tu, lector -diu al final-, llegint-me sents la pruïja de visitar-la, jo estaré molt cofoi d'haver-te sembrat el desig de conèixer un bocí encisador de la nostra gloriosa Catalunya, convençut que, amarat de belleses, adoraràs amb més fervor el Creador». Josep Roig i Raventós estimava apassionadament el mar -al seu costat, a la Blanca Subur, havia obert els ulls a la vida- i, de forma especial, el mar que banya Tossa, Lloret i Blanes, tal com posa de manifest en un poemari titulat L'encís de la mar, dedicat a la seva esposa, Filomena Miralbell, amb les paraules següents: «Pren aquest llibre i ves-te'n ran del mar, omple tots ulls de blavors i ta ànima de remors plàcides, i llegeix a poc a poc tres voltes aquest poema. Si no et plau, llença'l. Les onades piadosament l'amagaran als ulls dels homes». Un dels seus càntics (escrit per Roig i Raventós, mentre contemplava embadalit la Mediterrània des del tros del litoral gironí citat, abans que, per desgràcia, la mà barroera de l'home, amb la construcció d'edificis bestials i sense respectar res, el destruís) diu així:«Mar esbullada pel vent, mar blava, mar de safir, mar d'alegrança, ompliu mon cor de la florida del goig i l'alegria.Mar dels matins, mar blanca, mar de perla, mar de puresa, amareu el meu cor de sinceritats.Mar arraulida en les cales quietes, mar de maragdes, mar de les devocions constants, sembreu en ma ànima esperances eternes.Mar de les calmes, mar de la quietud, mar del silenci, mar de turquesa, doneu al meu esperit la planúria i el repòs de les vostres aigües encantades.Mar dels migdies plens de sol, mar de diamants enlluernadors, mar de claredats, il·lumineu-me com els àngels del cel.Mar de les nits fosques, mar de les tenebres, mar d'ametista, sadolleu-me de solemnitat i magnificències augustes.Mar de les nits clares, mar ruixat de lluna, mar d'argent reblert de vida, enjoieu mon cos miserable amb les vostres lluentors.Mar dels crepuscles radiants, mar, immensitat d'or, miracle de bellesa, endolciu-me amb les suavitats meravelloses de les colors que neixen i s'apaguen en el cel, misteriosament».Una vegada, l'il·lustre poeta Josep Carner lliurà una foto seva a l'autor de L'ermità Maurici, amb aquesta dedicatòria: «A Josep Roig i Raventós, alt i bo». Res de més encertat, atès que el fill de Sitges, a part de ser un home una mica alt -d'estatura un xic elevada, vull dir-, com a persona, metge i escriptor, era un home d'allò més bo...Emili Casademont i ComasPublicat a "Diari de Girona" (6-4-08) Publicat per\nL'antiga coral Els Cent Homes d'en Fontbernat, rec...\nLluís Coll, exentrenador de la UE Figueres, en el ...


Manifest 16 j\nMagistral hepatologia by Xavier Aldeguer 1579 views\nInforme comparatiu de models de ges... by Ajuntament de Bar... 825 views\nDAW Presentació Batxillerat by Jesus Picornell A... 264 views\nVicent Andrés Estellés by ToniBernat 197 views\nAmit a Titok c. misdztikus film sze... by Szilárd Kozma 1974 views\nAmbrus Attila József: Néhány szó a ... by Ambrus Attila József 1894 views\n1. 1Contra l’austeritat, per locupació i per unes polítiquesalternatives!!Aplegant esforços, juntes podem!Avui les mobilitzacions recorren tota Europa en defensa de l‘ocupació i l’Europa Social.Centenars de milers de ciutadans i ciutadanes omplim els carrers de les ciutats europeesreclamant unes polítiques alternatives i al servei de les persones, perquè:REBUTGEM!!!- Les polítiques d’austericidi impulsades per la Unió Europea perquè generen atur iaugmenten la pobresa i l’exclusió social de bona part de la ciutadania, posant en riscel model social europeu.- Les polítiques de retallades a Catalunya i a l’Estat, que empitjoren la qualitat delsserveis públics, mercantilitzen els drets socials i de ciutadania, i són injustes i inútilsper generar ocupació i sortir de la crisi.- Uns pressupostos que, lluny d’estar al servei de les persones, pretenen imposar lareducció dels dèficits a qualsevol preu, violentant els drets de la ciutadania coml’educació, la salut, els serveis socials i l’atenció a les persones amb dependència.- L’actual model de governança europea que s’allunya del funcionament democràtic: Latroika representa els interessos del poder econòmic i financer i no els de la ciutadania!PROPOSEM!!!- Un nou model productiu i de distribució que persegueixi la plena ocupació, el progréseconòmic i social amb igualtat, així com la preservació del medi ambient. La derogacióde la Llei d’estabilitat pressupostària de la Generalitat de Catalunya, que anteposa elpagament del deute al finançament dels serveis públics. Demanem una moratòriasobre el pagament del deute financer contret per la Generalitat, així com unaauditoria pública que permeti analitzar-lo de cara a la seva reestructuració i a ladenúncia de les condicions abusives o il·legítimes que pugui comportar aquest deute.- Priorització de la creació docupació i la lluita contra latur. Aposta real per polítiquesactives d’ocupació, garantia de la protecció social i econòmica de les persones ensituació d’atur amb el desbloqueig immediat, com a primera mesura d’emergència, deles partides destinades a la renda mínima d’inserció. Desenvolupament de la RendaGarantida de Ciutadania en tant que resposta solidària de fons vers els creixentssectors de la població que es veuen abocats a una situació de pobresa sobrevinguda oes troben en risc d’exclusió social.- Recuperació dels drets laborals i socials arrabassats amb les reformes laborals; revisari eliminar les retallades sobre condicions laborals del personal que treballa en l’àmbitpúblic; polítiques de suport als i les joves que evitin l’atur, la precarietat o l’emigraciócom a única sortida.\n2. 2- Sistema educatiu: una aposta clara per l’educació pública (recuperar ràtios anteriors,l’aportació GC a escoles bressol, les beques menjador, les subvencions a les AMPA;retirar increments taxes universitàries i FP; impulsar FP amb formació i pràctiques aempreses); fora la llei Wert i les retallades de plantilles!- Per un sistema nacional de salut públic, universal i equitatiu, que no discriminicol·lectius ni retalli prestacions sanitàries; finançat pels pressupostos públics; eficient ide qualitat, sense esperes evitables; no medicalitzat. Aturar el procés demercantilització de la sanitat i la privatització dels serveis sanitaris; planificar l’ofertade serveis a cada territori amb participació real de professionals, treballadores itreballadors del sector i de la ciutadania.- Polítiques d’habitatge que garanteixin el dret a un habitatge digne on viure. Cal forçarla creació d’un parc d’habitatge social i la dació en pagament, i l’eliminació de la novallei de lloguers i els seus desnonaments exprés!- Mantenir i ampliar les polítiques digualtat entre homes i dones. Les retallades enserveis socials i l’estat del benestar ataquen directament els avenços en matèriad’igualtat accentuant les iniquitats estructurals, relegant les dones a l’esfera privada iqüestionant la seva autonomia amb noves disposicions restrictives sobre el dret al’avortament. Cal incorporar la perspectiva de gènere a les estratègies de sortida de lacrisi!- Polítiques de joventut transversals que garanteixin els drets de ciutadania de lajoventut. Estimular lemancipació juvenil, combatent latur juvenil desbocat i laprecarietat laboral existent, oferint possibilitats de retorn al jovent exiliat i promoventlaccés a lhabitatge amb el foment del lloguer social. Impulsar la participació social ipolítica de joves a tots els nivells, recolzant activament lassociacionisme juvenil ireconeixent la seva contribució tangible al conjunt de la societat.- Polítiques de cohesió social que facin possible la igualtat d’oportunitats dels ciutadansi ciutadanes nouvinguts a Catalunya durant els darrers anys.- Recuperació del poder adquisitiu de les pensions, preservant el sistema públic depensions. Garantir recursos i la implementació de la Llei de la Dependència.- Una fiscalitat justa, redistributiva i amb criteris de preservació mediambiental, quegravi més les rendes del capital que les del treball. Eliminació dels paradisos fiscals,l’evasió d’impostos, el frau fiscal, la corrupció i el treball submergit. Creació de nousimpostos que gravin la riquesa (que pagui més qui més té). Cal garantir recursossuficients per finançar l’Estat de benestar així com la transparència en la seva gestió.- Exigir responsabilitats als gestors i directius de les entitats financeres. Fer fluir elcrèdit a les famílies, als autònoms i a la petita i mitjana empresa.- Exigir mesures efectives contra la corrupció en el si de les administracions públiques, ino meres declaracions retòriques sense conseqüències. En un Estat de dret, lapresumpció d’innocència fonamenta totes les garanties processals. Però no potesdevenir un xec en blanc perquè alts càrrecs -i a voltes governs sencers- segueixinexercint les seves funcions sota sospites fonamentades de malversació, abusos odelictes tipificats contra la hisenda pública. L’actual sofriment social ho fa del totintolerable. En aquests casos, una imputació hauria de comportar inexcusablementdimissions o cessaments.\n3. 3- Polítiques industrials d’innovació, de recerca i de desenvolupament sostenible.Recuperar els recursos per a la investigació i la recerca com a base per garantir elcanvi de model productiu que posi fi a la competitivitat en baixos salaris i treballprecari.- Control democràtic dels recursos naturals i del territori. Polítiques de sostenibilitat iqualitat ambiental, afavorint en particular el desenvolupament de l’agriculturaecològica, el cooperativisme i la distribució en circuits curts, així com el foment delconsum responsable.- Eliminació de les taxes judicials a Catalunya. No al recopagament de la justícia!- Recuperació de les polítiques i les partides pressupostàries de cooperació. Catalunyaha de ser constructora d’un món més just i solidari.- Cal la recuperació del finançament per a l’estímul i el suport a la creació cultural.- Defensem el dret ciutadà a una informació veraç i plural com element constitutiud’una societat democràtica. Les retallades pressupostàries, la degradació de lescondicions laborals i de producció en els mitjans audiovisuals públics –començant perTV3– amenacen avui aquest dret. Paral·lelament, la concentració de mitjans decomunicació en mans d’un reduït nombre de grups empresarials privats s’acompanyad’una precarietat contractual generalitzada, d’una davallada de la qualitat periodísticai d’una manipulació de la informació.- Aprofundir en la democràcia per fer viable la Catalunya social que volem, garantint eldret a l’expressió democràtica, protegint els drets socials com a garantia de llibertat,posant punt i final a la política sistemàtica de criminalització de qualsevol respostaorganitzada i assegurant el dret a decidir també pel que fa a les polítiques socials ieconòmiques.Per una Europa social i democràtica!!Per uns pressupostos al servei de les persones!!Contra l’austeritat, per locupació i per unes polítiquesalternatives!!Barcelona, 16 de juny de 2013