Diari La Central Octubre 2016 by webmaster LaCentral - issuu\nVoluntat de ficció\nAcadèmia tardor 2016\nLes suites per a violoncel sol de Johann Sebastian Bach Lito Iglesias Dissabtes 29/10, 5 i 12 /11\níndex Literatura\t4 Còmic\t10 Assaig\t12 Art i Arts escèniques\t18 Infantil i juvenil\t20 Miscel·lània\t22\nCrèdits Editor Edicions de La Central, 2016\nAls prolegòmens del llibre El conflicte de les aparences, Antoni Marí, seguint Heràclit i Nietzsche, observa: «...les cares, les persones, les coses, els esdeveniments... no tenen realitat o identitat per ells mateixos; som nosaltres, amb la nostra imaginació, els qui els donem realitat i identitat i projectem sobre ells idees, fantasies, narracions i contes, que són resultat i fruit de la imaginació. És la multiplicitat de les aparences la que dóna color, moviment i sentit a la vida de les coses». És mitjançant el flux incessant de ficcions com construïm el sentit que atorguem a les nostres vides. Perquè la nostra eina fonamental, la imaginació, aquella capacitat per construir metàfores i símbols que ens fa únics, pugui desplegar tota la seva capacitat creativa, s’ha d’alimentar i cultivar amb cura; només respon a les pròpies regles, avança o retrocedeix, s’alenteix o s’apressa al ritme de les seves pròpies pulsacions, entoma malament les dreceres apressades; per al seu exercici en plena llibertat necessita tenir sempre a mà un cúmul de sediments simbòlics: com més multiforme i atzarós sigui aquest patrimoni, més rica serà la seva feina. Si no pot alimentar-se, sense recursos ni temps, les ficcions que creï la nostra fantasia naixeran petites i amorfes; s’assemblaran massa les unes a les altres i aniran d’una banda a l’altra sen-\nse aprofundir en aquest teixit envitricollat de símbols que és el nostre món; com més pàl·lid i pobre sigui el resultat, més aviat triomfaran els esquemes, els clixés i els eslògans. Hi ha massa evidències que demostren que avui la nostra capacitat per crear ficcions s’està empobrint d’una manera progressiva i generalitzada. Comprovem amb estupefacció com es propaguen relats cada vegada més bastos i amb quina lleugeresa llisquen per superfícies cada vegada més planes i relliscoses. És difícil distingir el que és causa i el que és efecte: d’una banda, les xarxes que propaguen missatges breus, simplificats, sense matisos ni arestes; de l’altra, la caiguda de tota la tradició humanista que fins fa poc fèiem servir per al cultiu i l’enriquiment de la nostra imaginació. Els efectes sobre la democràcia són esgarrifosos: una bona part dels votants, de vegades la majoria, quan participa absorbeix amb avidesa missatges tergiversats, exageracions grolleres, simples mentides que desperten pors primàries. I així, sense que cap fricció les enteli, immunes a qualsevol interpretació que les contradigui, aquestes versions cada vegada més grotesques de la realitat avancen fins que s’imposen. Els últims mesos, algunes democràcies s’han anat tenyint d’unes taques negres\nque no poden ser més alarmants: la cridòria de la dreta, no només ultra, contra els immigrants al si de les democràcies més insignes, els governs extremistes a l’Europa de l’Est, les mentides que van empènyer el Brexit al Regne Unit i el «no a la pau» a Colòmbia; entre nosaltres, la pluja de vots a favor dels més immensament corruptes. En fi, Putin, Duterte, Trump, un etcètera molt llarg i trist. Tal vegada, en gran part, tots aquests fenòmens estrafolaris, monstruosos, brotin d’una font comuna de dimensió global: l’ocàs de la imaginació, l’empobriment generalitzat de la nostra capacitat per elaborar ficcions, per contrastar-les, interpretar-les i reelaborar-les. Només se’ns acut un antídot: afegir estímuls frescos, nous adobs per a la nostra fantasia, més i més lectures.\nCoordina La Central Maquetació i producció Núria Solsona Redacció Jorge Arias Montse Belda Laura Bernis Alberto Berzosa Nacho Borraz Neus Botellé Ada Bruguera Ignacio Caballero Jesús Casals Luis de Dios Miguel Fernández Mónica Herranz Amatulláh Hussein Joan Flores Noemí Jiménez Xavier López Júlia Martí Alberto Martín Elena Martín Elisabeth Massana Joan Muñoz Marc Navarro Antonio Ortiz Daniel Parellada Oriol Pastor Jesús Pedraza Mireia Pérez Noelia Picazo Meritxell Ral Antonio Ramírez Marta Ramoneda i Molins Laura Sala Maria Sánchez Andrea de la Serna Núria Solsona Mireya Valencia Clo Vautherin Disseny gràfic Hermanos Berenguer Impressió Rotimprés D.L.: B33754-2016\nMarta Orriols Anatomia de les distàncies curtes Periscopi, 2016 pvp: 17 €\nGemma Ruiz Argelagues Proa, 2016 pvp: 18 €\nSebastià Portell El dia que va morir David Bowie La Breu, 2016 pvp: 16 €\nPrudenci Bertrana L’hereu Ela Geminada, 2016 pvp: 19 €\nFerran Garcia Recorda que moriràs Males Herbes, 2016 pvp: 17 €\nA l’entrada del seu diari del 18 de juny del 1927, més de quatre anys abans que sortís publicada, Woolf ja parla de Moths (‘arnes’), la novel·la que després acabarà titulant Les ones. L’esmenta d’una manera indefinida; no deixa de ser una primera intuïció del que acabarà sent la seva obra més experimental. Més tard explica que per escriure-la s’emmiralla en els poetes; que triomfen precisament perquè simplifiquen, treuen tot allò innecessari i aconsegueixen dir el que volen amb les paraules mínimes. El llenguatge de Les ones és depurat, visual i rítmic, i construeix la veu dels sis personatges que constitueixen la novel·la. Resseguim les seves vides des que són petits fins a la seva mort i ho fem entrant directament dins seu per sentir com pensen. Els reconeixem per la manera de narrar la vida, per les manies, les inseguretats i els desitjos. La intenció potser no és més que aquesta: veure com canvien mentre els anys passen i com perceben el món que els envolta. Aquesta obra sovint s’ha percebut simplement com un exercici formal i ha estat criticada per traspassar els paràmetres del que es pot considerar una novel·la. Llegida atentament crec que existeix un equilibri sòlid entre forma i contingut i el resultat final de l’obra em sembla el recorregut natural de la creació woolfiana després de La senyora Dalloway i Al far, considerades les novel·les majors de l’autora, un recorregut arriscat i amb un gran fons de reflexió ontològica. Aquestes ones que trenquen una vegada i una altra a la costa són l’emblema d’aquest món que ens envolta i de tota la vida que, més enllà de nosaltres, existeix en un anar i venir constant. Ada Bruguera\nA Em dic Lucy Barton es parla del passat i del futur, però el present és en una habitació d’hospital a la penombra amb vistes a l’edifici Chrysler. La intimitat del relat és tal que el lector sent que es troba en aquella habitació de Nova York, assistint des d’un racó a alguna cosa que no se sap ben bé si és somni o realitat. Ens contagiem de l’estat febril de la protagonista i quan tot d’una apareix la seva mare, emergida del passat, com si es tractés d’un somni –o d’un malson–, no acabem de saber si allò és realitat o invenció. De fet, la mare de la Lucy no dorm, no menja, és ignorada pel personal de l’hospital i quan se’n va no deixa rastre. Podria ser un espectre, o una al·lucinació fruit del malestar de la malalta Lucy, però en qualsevol cas el que sí que és real és que elles són mare i filla, i que el que es diuen, com a la mateixa novel·la, és tan important com el que callen. A Elizabeth Strout, guanyadora del Pulitzer amb la novel·la Olive Kitteridge, no li ha calgut mai dir molt per dir-ho tot. Com a les novel· les anteriors, Em dic Lucy Barton traça amb una subtilesa delicadíssima el que es vol explicar; diríem que s’insinuen coses, però fins i tot dir insinuar és massa, més aviat s’entreveuen alguns detalls durant uns instants brevíssims. Però no cal res més per sentir la brutal soledat de la Lucy, en què l’amabilitat d’un metge qualsevol pot ser el més lluminós que es recordi de tota una època i en què es pot envejar una parella amb una malaltia terminal pel sol fet que es tenen l’un a l’altra. No cal res més per comprendre el que és dolorós del passat, la necessitat de fugida d’una família ferida i disfuncional i l’amor d’una mare que, malgrat tot, va fer el que va poder. Jesús Casals\nObra primerenca de Natalia Ginzburg, El camí que porta a ciutat és la clau que obre la porta a l’univers literari d’una de les veus més importants de la literatura italiana del novecento. Inaugura un recorregut literari que es caracteritza per una particular atenció a la vida íntima i a les relacions familiars, sempre de caràcter autobiogràfic, que anirà desenvolupant al llarg dels anys, on els records de la infància i les imatges d’un món concret i vivaç s’expressaran a través d’un llenguatge amable i dolç, ple d’una irònica curiositat on una veu femenina construeix relats aparentment planers però que acaben sent tota una reivindicació de la vida quotidiana, de les circumstàncies de l’existència. En aquest cas, ens trobem amb la Delia –la primera d’una sèrie de tantes dones, joves i velles, mares o filles, que la Ginzburg ens presentà al llarg de la seva obra–, una noia de setze anys que viu al camp, membre d’una família nombrosa i pobra, una noia que creu que casant-se s’alliberarà de tota aquesta misèria, anirà a la ciutat i la felicitat serà completa. A vegades, però, el pas de la innocència a la consapevolezza de l’edat adulta arriba sense avisar, fet que li causarà molts maldecaps, a la Delia, que també haurà d’aguantar els prejudicis socials d’una regió meravellosa però pobra i aïllada com són les muntanyes dels Abruços. A voltes ignorada, d’altres insatisfeta i ofesa, la major part de les vegades espantada i sola: la por de no ser com les altres la portarà a transitar per camins que no s’imagina. Relat llarg, novel·la curta, El camí que porta a ciutat és una petita gran creació que Edicions de la Ela Geminada ens presenta acompanyada d’un prefaci de la mateixa autora parlant de la seva primera novel·la. Tot plegat editat amb cura i bon gust. Què més es pot demanar... Oriol Pastor\nPer Petterson Sortir a robar cavalls Trad.: Carolina Moreno Club Editor, 2016 pvp: 18.95 €\nLes ones Trad.: Maria Antònia Oliver La Temerària, 2016 pvp: 17.50 €\nEm dic Lucy Barton / Me llamo Lucy Barton Trad.: Esther Tallada / Flora Casas 1984 / Duomo, 2016 pvp: 16.80 €\nEl camí que porta a ciutat Trad.: Alba Dedeu Ela Geminada, 2016 pvp: 15 €\nDelphine de Vigan Basat en una història real / Basada en hechos reales Trad.: Oriol Sánchez / Javier Albiñana Edicions 62 / Anagrama, 2016 pvp: 19 €\nEnard ens torna a hipnotitzar, com ja va fer a Zona, narrant una nit d’insomni febril del protagonista en una habitació de Viena. Un nit que ocupa unes quatrecentes pàgines plenes de música, poesia, mitologia, denúncia, antropologia i relats de frontera al llindar d’Orient i Occident. Amb construccions treballades, poc habituals i gratament forçades, a les quals el lector s’hi ha d’encarar amb tenacitat, viatgem cap als confins del Mediterrani (avui vida i mort de tantes persones). No és una lectura àgil, sinó que demana un esforç (cosa que s’agraeix) davant de l’allau densa de records d’una nit d’insomni, una allau en què impera el llenguatge d'Enard, que amara la narració de sensualitat, violència, fantasia, ascetisme i melancolia, en la qual el millor que es pot fer és perdre’s. És a Viena, coneguda com a porta d’Orient i com a bastió de la música clàssica, i amb les confessions del musicòleg malalt Franz Ritter, suspès en un núvol d’opi, on començarà aquest viatge: viatge a tot allò que s’ha viscut i après, deixant-se portar per la musicalitat, l’amor i l’afany de conèixer; un viatge que transita sempre cap a l’est: París, Alep, Palmira, Istanbul, Damasc, Teheran...; un viatge entre vivències i evocacions, entre la curiositat per descobrir el que és diferent i l’interès per la diversitat de referències històriques i literàries; un viatge pels records que entrellacen ciutats, amistats, escriptors, compositors, aventurers, música i poesia; un viatge a la història de l’amor que en Franz sent per la Sarah, interlocutora latent, nòmada sensual i fantasmal. I per orientar-nos en aquesta bullícia boirosa, prenem com a guia la paraula que embolcalla, contagiada de somnis, ritmes, nostàlgia, erudició i un humor sorneguer. No hem d’oblidar, ens diu l’autor, que orientar-se no és anar cap al nord, sinó cap a l’est. I l’Orient no és un lloc on estar sinó per dirigir-s’hi.\nDesprés d’un àpat oficial amb Miterrand, Roland Barthes, el consagrat semiòleg francès, és atropellat per la furgoneta d’una bugaderia. Arriba a l’hospital sense documents, cosa que converteix l’accident en un fet sospitós que requerirà d’una investigació policíaca. El president Giscard designa el comissari Bayard per al cas i tot apunta a una conspiració d’assassinat. Bayard comença els interrogatoris amb els col·legues de Barthes a la universitat i, davant de les dificultats de comprensió que tindrà el cas, recluta un voluntari forçós, Simon Herzog, un jove professor de semiologia que es convertirà en el complement necessari de l’inspector. Els escenaris seran els carrers i els cafès de París (Philippe Sollers, Julia Kristeva, Michel Foucault, Bernard-Henri Lévy), Bolonya (Umberto Eco), Ithaca (John Searle), Venècia, Nàpols... a la recerca de la clau de l’assassinat: el document que conté la setena funció del llenguatge, la fórmula secreta per guanyar qualsevol combat dialèctic. A partir d’uns quants fets reals, Binet teixeix una intriga intel·ligent de ficció hilarant al voltant de la mort de Barthes, incorporant-hi altres successos com la bomba de Bolonya de l’agost de 1980 o l’estrangulació que Althusser va infligir a la seva dona. Va més lluny del que podria ser una escrupolosa trama d’aventures, intents d’assassinat i assassinats consumats, i demostra una gran valentia pel fet d’atrevir-se a parodiar grans personalitats de la intel· lectualitat francesa del moment, una cosa que sens dubte deu haver irritat els que encara viuen i els seguidors dels que ja no són vius. Binet sap en tot moment de què parla i ofereix una història plena de picades d’ullet a les obres dels que hi intervenen. Neus Botellé\nBrúixola / Brújula / Boussole Trad.: Jordi Martín Lloret / Robert Juan Cantavella Empúries / Mondadori / Actes Sud, 2016 pvp: 22.90 € / 23 €\nLa setena funció del llenguatge / La séptima función del lenguaje / La septième fonction du langage Trad.: Josep Alemany / Adolfo García Ortega 1984 / Seix Barral, 2016 / Grasset & Fasquelle, 2015 pvp: 21 € / 9.20 €\nAntoni Marí El conflicte de les aparences Siete aproximaciones a María Zambrano y un acercamiento Galaxia Gutenberg / SD Edicions, 2016 pvp: 22.50 € / 18 €\nJoseph E. Stiglitz L'euro / El euro Trad:. Rosa Borràs / Maria Luisa Tapia y Inga Pellisa Edicions 62 / Taurus, 2016 pvp: 22.90 €\nNo és habitual que els professors de filosofia, al primer minut de la primera classe del curs, preguntin als alumnes què pensen que és la filosofia. A Marina Garcés li agrada portar aquesta incomoditat a classe, entre uns joves filòsofs una mica desconcertats que es queden, moltes vegades, en blanc. A les classes de Saragossa s’arribava a mantenir un silenci sostingut durant alguns minuts que era trencat només per algun boicotejador incòmode o per algú que ja no aguantava més la indiferència dels companys. Ella, mentrestant, somreia des del seu lloc desocupat de professora sense dir ni una paraula. A nosaltres ens semblava una perversitat. Eren segons llargs, en els quals un renou silenciós agitava l’interior de l’aula i feia inútils els nostres apunts –que no ens havien preparat per a aquesta mena de preguntes– i creava un buit perillós que qüestionava la nostra situació com a estudiants inexperts de filosofia. Veig, i em diverteix, que aquella mateixa tensió es repeteix en aquests textos que pretenen donar-se «fora de classe», allà on se suposa que ja no hi ha cadires disciplinàries ni llòbrecs faristols, sinó la llum alegre del carrer i l’espontaneïtat dels articles d’opinió periodístics. No obstant això, la lectura d’aquestes breus intervencions fa veure que no és del tot cert que l’espai «fora de classe» sigui més habitable que el de dins. És més, prendre’s a la lleugera el que sense cap mena de dubte són espasmes fruit de la violència del pensament, però també de la injustícia del que és actual, podria ser perillós. És recomanable llegir aquests textos amb cura i compromís –com diria la mateixa Marina–, deixant les proteccions al sofà, permetent que ens interpel·lin i que ens travessin, perquè la carícia filosòfica sempre crea replecs a la pell. Així doncs, un cop advertits, fem que la filosofia impregni els diaris sense que quedi reduïda a la banalitat d’una tertúlia buida. Del que vaig aprendre en aquelles classes de filosofia, em quedo amb aquells silencis incòmodes, que, com cops de martell, són capaços de provocar l’autèntic gest filosòfic. Andrea de la Serna\nGaziel Història de La Vanguardia L'Altra, 2016 pvp: 16 €\nFora de classe Arcàdia, 2016 pvp: 15 €\nL’agost del 2015 el grup gihadista DAESH va començar la destrucció dels vestigis de Palmira i va executar el director de les excavacions, Khaled al-Asaad, de 82 anys. Paul Veyne, nascut el 1930, professor honorari del Collège de France i un dels historiadors més importants de l’antiguitat romana, va sentir que el seu deure, com a antic professor i ésser humà, era reaccionar davant la barbàrie amb un bellíssim retrat de la ciutat i la seva esplendor passada, dedicat al seu col·lega desaparegut. Imagineu-vos que un vell amic savi us acompanya en una passejada per una ciutat que no coneixeu. Us n’explica la història, els costums, us assenyala aquí o allà perquè us fixeu en un detall curiós i us fa sentir com a casa. Tal és l’efecte d’aquest text breu que ens fa sentir l’antiga civilització de Palmira com quelcom de viu i palpable. Es tracta d’un relat captivador que conté molta informació, que l’autor ens lliura amb una erudició fluida, com si es tractés d’una conversa entre amics. Ens explica com era aquesta civilització que es desenvolupà entre l’Imperi romà i el persa, què volia dir ser romà per a un arameu, les immenses fortunes que es van fer amb les caravanes de Palmira, la Venècia del desert, i aquell moment en què Zenòbia va creure que podria fer-se amb el poder de tot l’Imperi romà. Però a més a més, reflexiona sobre què vol dir civilització i què vol dir pàtria, sobre la «globalització» al món antic i sobre el perquè de la destrucció dels temples i monuments de Palmira. Aquest llibret és una petita joia que ningú no s’hauria de perdre, perquè quan la història s’explica així, manté en tots nosaltres la memòria i l’esperança. Mireya Valencia\n¿Realmente es necesario cortar la historia en rebanadas? FCE, 2016 pvp: 11 €\nPalmira. El tresor irreemplaçable / Palmira. Un tesoro irremplazable Trad.: Xavier Pàmies / Carme Castells Angle / Ariel, 2016 pvp: 20 €\nYuval Noah Harari Homo Deus. Una breu història del demà / Homo Deus. Una breve historia del mañana Edicions 62 / Debate, 2016 Trad.: Esther Roig / Joandomenec Ros pvp: 23.90 €\nLos Románov 1613-1918 Trad.: Joan Rabasseda Crítica, 2016 pvp: 32.90 €\nÁngel Viñas Sobornos Crítica, 2016 pvp: 24.90€\nproposta L’exposició que s’ha celebrat fa poc al Museu Thyssen de Madrid, amb el títol Caravaggio y los pintores del norte, serveix –encara que ja no tinguem l’oportunitat de veure-la– per recuperar la figura de Caravaggio com a esdeveniment. M’explico. No es tractava d’una mostra monogràfica sobre el pintor de la Llombardia, sinó que era un esforç per assenyalar des de les sales del museu quins van ser els espais i les vies a través dels quals Caravaggio va influir els pintors dels nord d’Europa, així com un intent per determinar de quina manera els flamencs, alemanys i francesos es van apropiar i van reinterpretar el llenguatge inventat per aquest pintor. És a dir, es tracta d’una exposició que pretén il·lustrar el rastre que va deixar l’esdeveniment Caravaggio i la manera com els efectes de la seva pintura van condicionar l’obra dels que van arribar després. El catàleg que acompanyava l’exposició, amb el mateix títol, queda ara com a prova de l’itinerari que s’hi plantejava. Entre les pàgines de l’obra, el lector hi trobarà imatges dels quadres d’artistes com Nicolas Régnier o Dirck van Baburen, que fins ara eren pràcticament desconeguts per al públic espanyol, així com textos molt ben documentats d’especialistes de la talla de Giovanna Capitelli o Gert Jan van der Sman (comissari de l’exposició), en els quals es repassa la trajectòria de Caravaggio a Nàpols i Roma, però sobretot s’aprofundeix en\nl’experiència dels pintors del nord a Itàlia, seguint la petjada del llombard de capella en capella, buscant la inspiració del naturalisme tenebrista que el caracteritza sota el mecenatge, només a l’abast dels més afortunats, de Vincenzo Giustiniani. Al final del catàleg trobem una biografia de Caravaggio, profusament il· lustrada, en la qual s’incideix en valors ja clàssics a l’hora de parlar de l’artista: el geni rebel, la gran ambició i un temperament fort. Aquest final ens remet a dues altres publicacions recents que, de maneres molt diferents, fins i tot antagòniques, enfoquen la vida i l’obra del pintor italià i, en fer-ho, situen de nou la nostra atenció en l’esdeveniment Caravaggio. La primera no és ni de bon tros una novetat, es tracta de Vida de Caravaggio, de Giovan Pietro Bellori, publicada originalment el 1672. L’excepcionalitat de la crònica de Bellori rau en el fet que va ser la primera a explicar la vida de Caravaggio i va servir per crear escola. Va aconseguir definir la llegenda fosca i la mala fama del personatge i gràcies als judicis negatius (pel fet de copiar del natural i no inventar) que fa sobre els quadres del pintor, va relegar-lo a l’oblit de la història de l’art durant segles. Davant d’aquestes obres, i d’altres, que han tendit, al llarg dels anys, a estereotipar la imatge de Caravaggio, s’ha desenvolupat en les últimes dècades un\ncorrent que tendeix a desconstruir l’aura de geni maleït que envolta l’artista. En aquest corrent s’inscriu el llibre Dios y Caravaggio, de Carlos Vidal, que ha publicat fa poc Brumaria. S’hi desenvolupa d’una manera àmplia la idea ja recurrent de l’esdeveniment Caravaggio. L’autor analitza aquí les aportacions del pintor italià com a esdeveniments pictòrics en si, que quan apareixen transformen les regles de l’art que es coneixien fins aquell moment; no les trenquen, senzillament obren noves possibilitats. L’autor interpreta d’aquesta manera, per exemple, el pas de l’sfumato de Leonardo al tenebrisme, aquella llum sense nom, com ell l’anomena, que apareix entre les pàgines d’aquest llibre no ja com una via per desenvolupar el naturalisme en l’art, sinó com l’única manera possible d’al·ludir a la naturalesa divina de Crist, a través de l’evocació de la seva invisualitat aconseguida alhora per l’ús de l’abrasiva llum i de la foscor profunda. És, per tant, en la seva tècnica on Caravaggio es mostra devot, per això els pintors del nord van mirar de copiar-la pelegrinant a Itàlia en un intent per acostar-se a l’infinit.\nE. Urberuaga i A. Sandoval L’arbre de l'escola / El árbol de la escuela Kalandraka, 2016 pvp: 13 €\nMarc Artigau i Màriam Ben-Arab Els perseguidors de paraules Estrella Polar, 2016 pvp: 12.95 €\nMatt de la Peña i Christian Robinson Última parada del carrer Market / Última parada de la calle Market Corimbo, 2016 pvp: 14 €\nC. Bellemo i M. Di Giorgio\nEl passeig d’en Tonet\nL’autor d’Una mica perdut, Shhh! Tenim un pla i Oh no, Charlie! torna amb un nou àlbum, el suggeridor Bona nit a tothom. I com sempre, amb una estètica molt personal i un disseny acurat. Les seves il·lustracions són esquemàtiques, amb els elements justos, tintes planes i contrast visual. Semblen divertits logotips i aquesta senzillesa és clau per atrapar l’atenció de l’observador. Chris Haughton, a més de ser un excel·lent escriptor, il·lustrador i dissenyador, compta amb l’ajuda de les seves nebodes. A partir de la pròpia experièn cia, l’autor crea una història dolça i tranquil·litzadora per convèncer els més petits per anar al llit. És de nit i els animals del bosc van a dormir. Tots... menys la petita óssa, que encara té forces per divertir-se! Busca amics que juguin amb ella, però els ratolins, les llebres, els cérvols, tots tenen molta son i no paren de badallar. Una advertència als adults: si no voleu sucumbir a la son, haureu de prendre un bon cafè! Perquè aquest llibre, encara que és molt divertit, és un potent somnífer. Jo l’acabo de llegir, així que... bona nit a tothom!\nAina Bestard Què s’amaga dins el bosc? / ¿Qué se esconde dentro del bosque? Cossetània / Lectio, 2016 pvp: 17.95 €\nImagineu-vos que un bon dia, de sobte, sense saber-ne el motiu, us apareguessin un parell d’ales plantades al vostre jardí. Sí, sí, les típiques ales amb plomes. Doncs això li va passar al senyor Guillem, l’entranyable protagonista d’aquest conte. Ell no se’n sap avenir i pregunta a la gent del poble si algú les ha perdudes, però no són de ningú. Fins que un dia s’atreveix a tocar-les i un munt de records d’infància li vénen al cap. Decideix cuidar-les com si fossin unes flors estimades del seu jardí. Aquest conte és una joia: un personatge principal que t’emportaries a casa, il·lustracions a llapis i aquarel·la que fan que t’estiguis una hora de rellotge a cada pàgina apreciant-ne els colors i els detalls, l’edició de Combel que no falla mai, una història preciosa molt ben escrita (i traduïda), poètica, que se’t fica sota la pell i que parla de l’amor, la vellesa, els records i la mort amb sensibilitat. Ho confesso: m’he enamorat d’aquest àlbum il·lustrat. És un plaer llegir-lo per als petits, però em sorprendria que no agradés també als més grans. #llibreterarecomana fervorosament Laura Bernis\nBona nit a tothom /Buenas noches a todos Milrazones, 2016 pvp: 15.50 €\nVincent Godeau i Agathe Demois La gran travesía Plataforma, 2016 pvp: 16.90 €\nSalts, personatges curiosos i molts barrets a El passeig d’en Tonet, un còmic divertit i colorista que Juan Berrio ha publicat amb el segell Mamut. Hi utilitza molts dels seus enginyosos recursos dirigits a nens i nenes de més de tres anys. Fa un dia esplèndid i en Tonet i la Inés decideixen anar a fer un passeig. Abans de sortir, la Inés escollirà la gorra més adequada per protegir del sol el cap d’en Tonet. L’escollida és, finalment, una gorra màgica que donarà molt de joc en aquest passeig per la ciutat: cada vegada que s’encreua amb un objecte a la mateixa altura visual –edificis, senyals de trànsit, arbres i fins i tot cotxets de bebè–, la gorra d’en Tonet es transforma en aquests objectes, cosa que dóna lloc a situacions ben divertides. Juan Berrio és un apassionat dels jocs gràfics. Als seus còmics i llibres il·lustrats, l’experiment és sempre una part fonamental. A més, ¿qui no voldria viure en una ciutat dibuixada per Berrio? Són llocs on sempre passen coses sorprenents.\nEl passeig d'en Tonet / El paseo de Antón Bang!, 2016 pvp: 13 €\nDues ales / Dos alas Combel, 2016 pvp: 14.90 €\nEditorial Mosquito Books «Alguna cosa es mou dins de la literatura infantil», comenta Lluís Cassany al web de Mosquito Books, la seva nova editorial. I és que sembla que és així. D’un temps ençà l’àlbum il·lustrat està agafant molt força dins del món editorial i els segells d’adults se n’han adonat. Cada vegada són més els que dediquen una petita part del seu catàleg habitual al públic infantil amb històries il·lustrades i cuidadíssimes edicions com, per exemple, les de Petit Fragmenta, Nórdica Infantil o La Petita Impedimenta. I nosaltres que ens n’alegrem!\nUs presentem Mosquito Books, un cas d’editorial que es llança a la piscina amb quatre títols de cop: de primer un gos salsitxa molt refinat, de segon uns nens pirates molt actuals, a continuació una nena que, perquè no escolta el que li diuen, perd una orella al mar i l’últim títol (last but not least), que ens pregunta «què vols ser de gran?». I ho enumero tot perquè no em vull deixar res: uns il·lustradors magnífics i autors il·lustres, tots d’aquí; les guardes dels llibres són d’aquelles que t’emmarcaries; els llibres, per al gaudi de petits i grans, i un petit detall divertit, a la contra: l’il·lustrador hi\ndibuixa un «mosquito» amb el seu estil. Aquest sí que volem que ens piqui! Laura Bernis\nDiversos títols (català i castellà) Mosquito Books, 2016 pvp: 14.96 €\nA. Novesky i I. Arsenault\nLa vida de Louise Bourgeois inspira les dolces paraules d’Amy Novesky i els delicats traços d’Isabelle Arsenault, que s’entrellacen en un preciós àlbum il· lustrat narrant la vida d’aquesta artista contemporània. La calidesa dels traços espontanis, aparentment improvisats, i les lletres manuscrites ens conviden a endinsar- nos en això que sembla un diari íntim que desvela els secrets de l’artista. Les il·lustracions d’Arsenault evoquen el que va ser un element fonamental en l’obra de Bourgeois: la seva infància. Les seves escultures, instal·lacions i dibuixos tenen un fort component autobiogràfic, on són protagonistes l’espai domèstic, les pors, les al·lusions a la relació traumàtica amb el seu pare o la forta unió amb la seva mare, de qui va aprendre a teixir al taller de tapissos de la família. Aquest llibre ens ajuda a comprendre la importància de la figura materna a les seves obres i el significat de les seves famoses aranyes. Un llibre per gaudir i aprendre. Per somiar i conèixer. Per a nens i grans. M. B.\nSabries distingir els diferents tipus d’ocell per les petjades que deixen? I un arbre per les fulles que treu? Saps quins són els sistemes de camuflatge que utilitzen els animals? O bé quins animals viuen en comunitat i per què? L’editorial Flamboyant dóna resposta a aquestes i moltes altres preguntes sobre el món natural amb aquest nou àlbum il·lustrat. Es tracta d’un llibre format per seixanta-set làmines on es mostren els diferents grups d’animals, plantes i ecosistemes. Les il·lustracions es poden agrupar en tres grups segons si parlen d’hàbitats o medis, si se centren en espècies concretes o bé si mostren el comportament i les adaptacions dels éssers vius. Ens trobem davant d’un llibre per a totes les edats que admet diversos nivells de lectura i detall en funció del lector, que també decideix l’ordre de lectura. Tant podem llegir-lo fins al final, com obrir aquelles làmines que ens interessen. En resum, és un llibre que permet satisfer la curiositat de petits i grans de la manera que més ens vingui de gust. Maria Sánchez\nFennymore o com cuinar un gos salsitxa és un disbarat ple d’humor des de l’inici fins al final: en Fennymore és un nen orfe, amb una tieta que menja gossos salsitxa (de veritat!), que té poc temps per anar a l’escola. Fa tres anys els seus pares van desaparèixer en mans de no sap qui i només té la companyia inestimable de la seva bicicleta Monbijou i de la seva tieta àvia Elsa. Malauradament la seva vida torna a fer un gir quan la seva tieta no arriba com cada diumenge a l’hora de dinar. Què li deu haver passat? Què farà, en Fennymore, tot sol? Aquesta aventura recorda una obra teatral de pocs personatges, però amb molts secrets i acció. Cada capítol inclou una petita descripció perquè el lector tingui una pista del que està a punt de passar i comenci a imaginar-se que... Amb aquesta primera novel·la, K. Reinhardt va obtenir l’any 2009 el premi juvenil alemany Oldenburger Kinder und Jugendbuchpreis. En la línia d’autors com R. Dahl, J. Patterson o D. Walliams, els lectors que cerquen històries extravagants trobaran una bona lectura plena de tocs surrealistes.\nMaria Isabel Sánchez i Isa Frau Petita i gran Marie Curie / Pequeña y gran Marie Curie Alba, 2016 pvp: 16 €\nKatie Cotton i Stephen Walton Comptant lleons / Contar leones Flamboyant, 2016 pvp: 19.90 €\nClive Gifford i Tracy Worrall Atlas of oddities Egmont, 2016 pvp: 22.76 €\nCançó de tela Flamboyant, 2016 pvp: 29.90 €\nArbre de curiositats Flamboyant, 2016 pvp: 29.90 €\nFennymore o com cuinar un gos salsitxa La Galera, 2016 pvp: 14.90 €\nRobert Beatty Serafina y la capa negra ¿Quién se esconde en el sótano de la mansión Biltmore? Una chica extraordinaria, Serafina, de aspecto salvaje y con algún que otro poder, predestinada a descubrir la misteriosa desaparición de distintos niños en manos de una capa negra. Nadie sabe de la existencia de Serafina: su padre la ha mantenido siempre oculta para protegerla del mundo exterior, por eso solo sale de su escondite de noche, en busca de pequeñas aventuras. Serafina descubre su verdadero origen cuando empiezan a ocurrir sucesos\nyores de doce años, que atrapa por el ritmo y la sucesión de episodios llenos de acción, y que deseamos que tenga continuación.\nJames Nicol Arianwyn. L'aprenent de bruixa / Arianwyn. La aprendiz de bruja Trad.: Jordi Vidal / Milo J. Kempotic La Galera, 2016 pvp: 16.95 €\nUn mar de lletres de color de vi\nLluís Romero Grans vins a petits preus Cossetània, 2016 pvp: 15.50 €\nJosep Roca i Imma Puig Rere les vinyes. Un viatge a l’ànima dels vins Rosa del vents, 2016 pvp: 29.90 €\nAmb la verema arriben les novetats editorials sobre el vi, les guies dels millors, les dels preus més ajustats, les dels més representatius del terrer... Les primeres que han aparegut, de moment, són les següents. L’esplèndida guia de Joan C. Martín: Los supervinos 2017, una referència multipremiada que va guanyant adeptes cada any, un treball pensat per trobar les millors ampolles que s’ofereixen (també) als supermercats. Seguint una línia semblant, la de trobar vins a bon preu, però en aquest cas només catalans, Lluís Romero ha lliurat la nova edició de Grans vins a petits preus. I per aquells que vulguin convertirse en experts enòlegs us recomano dos llibrets en anglès que són un prodigi enlluernador de concisió. Els dos els han escrit gegants d’aquest món del most fermentat: Jancis Robinson i Hugh Johnson. Aquest últim fa quaranta anys que segueix la pista dels canvis i les diferents tendències i que aboca tot això a la seva guia: Hugh Johnson’s Pocket Wine Book 2017 és una referència inexcusable. I la senyora Robinson, que ha engiponat alguna de les baluernes més boniques de les que s’han publicat mai sobre vinyes i vins, ha escrit un llibret mínim de poc més de cent pàgines per introduir-nos en zones, modes i modals vínics. La collita 2016 serà excel·lent ja que els dos sommeliers catalans més\nexcel•lents han decidit posar negre sobre blanc una part de la seva saviesa. Josep Roca, al costat d’Imma Puig, ha publicat Rere les vinyes, una feina generosa que ofereix la imatge contemporània de la viticultura i l’enologia a partir d’entrevistes amb dotze dels productors més significatius de tot el món. El llibre és molt més que la suma de les biografies d’aquests talents apassionats, és un repàs rigorós, metòdic i suculent del significat del vi en la nostra civilització i, per extensió, un repàs de les tècniques productives respectuoses amb l’entorn, que són les úniques viables per poder continuar gaudint d’una bona copa. Un llibre absorbent ple de vida. Ferran Centelles, que va començar amb disset anys a treballar en el món del vi al Bulli, proposa a ¿Qué vino con este pato? una revisió profunda i amena dels conceptes principals i de les diferents tendències del món del maridatge. És una crida a trencar tabús i a situar el comensal al centre de la festa gastronòmica. Per les pàgines del llibre de Centelles, hi passa una quantitat ingent de personatges de tota mena explicant la relació que tenen amb la cerimònia del vi, des de grans figures fins a aficionats delerosos sorprenents. Salut. Nacho Borraz\nAviat el nou programa d’hivern 2016-2017\nRedescobriments, rellançaments i canonitzacions Sam Abrams LITERATURA\nQuatre escriptores, quatre ciutats M. Àngels Cabré LITERATURA\nL’Infern de Dante. Lectura de la Divina Comèdia Raffaele Pinto FILOSOFIA\nRizomes: la saviesa mística des de la contemporaneïtat Coordinat per Pablo Acosta i Raquel Bouso FILOSOFIA\nLa prosa de la vida. Sobre filosofia i literatura Joan-Carles Mèlich FILOSOFIA\nNietzsche: Tres lliçons al voltant de la filosofia del futur\nÓscar Quejido TEATRE\n«La vil quimera»: sis obres mestres del teatre del Segle d’Or Agustín Sánchez Aguilar MÚSICA\nLes suites per a violoncel sol de Johann Sebastian Bach Lito Iglesias GABINET\nGabinet de lectura Marta Ramoneda i Molins Més informació: www.lacentral.com/agenda/barcelona/academia-la-central\nDiari La Central Octubre 2016


L'ocell de la cascada\nCover > Translators Site > Eulàlia Sariola > L'ocell de la cascada\nUna vegada hi havia un nen que posà un parany sota una arrel i agafà un ocell, un bonic ocell, l’ocell de la cascada.\nEl ploma, el cou, se’l menja.\nQuan se l’ha menjat, hi torna, col·loca el parany sota la mateixa arrel i agafa altre cop el mateix ocell, l’ocell de la cascada. Llavors corre cap a casa per engabiar-lo; però la seva mare l’envia als camps a vigilar la sembra.\nEl nen que li diu:\n—Mare, rosteix-me aquest ocell.\n—Sí— fa ella.\nEl nen torna als camps i fa repicar el seu tambor per espantar els altres ocells.\nMentrestant, la mare mata l’ocell, el bonic ocell, el ploma, el rosteix i se’l menja, sense deixar-ne ni una mica. Quan torna el nen, li reclama l’ocell.\n—Me l’he menjat—li diu ella.\nAleshores el nen xiscla.\n—Mare, dóna’m l’ocell, l’ocell que he mort sota l’arrel, prop de la cascada, sota l’arrel.\nSa mare li dóna blat de moro.\nEl nen amaga el blat de moro sobre un tronc d’arbre, ben amunt, en el clot d’un arbre mort i, un cop els tèrmits se l’han cruspit, ell els diu:\n—Tèrmits, doneu-me el meu blat de moro! Doneu-me el blat de moro que la mare m’ha donat. La mare s’ha menjat l’ocell que jo havia mort sota l’arrel, prop de la cascada, sota l’arrel.\nEls tèrmits li fan unes olles de terrissa.\nEl nen se’n du els pots de terrissa. Va a posar-los al riu, sota el salt d’aigua, per exhaurir-lo. Però quan el salt d’aigua trenca les seves olles, ell li diu:\n—Salt d’aigua, dóna’m les meves olles de terrissa! Dóna’m les olles de terrissa que els tèrmits han fet per a mi. Els tèrmits s’han menjat el blat de moro que la mare m’ha donat. La mare s’ha menjat l’ocell que jo he mort sota l’arrel, prop de la cascada, sota l’arrel.\nEl salt d’aigua li dóna un peix.\nEl nen té el peix a la mà i quan un falcó l’hi pren, crida:\n—Falcó, dóna’m el meu peix! Torna’m el peix que el salt d’aigua m’ha donat! El salt d’aigua ha trencat les olles de terrissa que els tèrmits han fet per a mi. Els tèrmits s’han menjat el blat de moro que la mare m’ha donat. La mare s’ha menjat l’ocell que jo he mort sota l’arrel, prop de la cascada, sota l’arrel.\nEl falcó s’arrenca una ploma.\n—Aquesta ploma és meva—diu el nen.\nPerò el vent se l’hi emporta. Aleshores el nen li diu:\n—Vent, dóna’m la meva ploma! Dóna’m la ploma que el falcó s’ha arrencat per a mi. El falcó s’ha menjat el peix que el salt d’aigua m’ha donat. El salt d’aigua ha trencat les olles de terrissa que els tèrmits han fet per a mi. Els tèrmits s’han menjat el blat de moro que la mare m’ha donat. La mare s’ha menjat l’ocell que jo he mort sota l’arrel, prop de la cascada, sota l’arrel.\nEl vent fa caure uns quants cocos per a ell.\nQuan el nen vol arreplegar els cocos, un gran babuí se’ls hi menja.\nEl nen xiscla.\n—Babuí, dóna’m els cocos que el vent ha fet caure. El vent s’ha endut la ploma que el falcó s’ha arrencat per a mi. El falcó s’ha menjat el peix que el salt d’aigua m’ha donat. El salt d’aigua ha trencat les olles de terrissa que els tèrmits han fet per a mi. Els tèrmits s’han menjat el blat de moro que la mare m’ha donat. La mare s’ha menjat l’ocell que jo he mort sota l’arrel, prop de la cascada, sota l’arrel. Ja no et pots ni tan sols divertir!\nEl babuí li diu trencant-se de riure:\n—Jo no tinc pas res per a donar-te.\nAleshores, el nen l’atrapa amb una corda i el porta ràpid cap a casa per a menjar-se’l.\nAra li tocava a ell!\nPerò el foc era apagat. La casa buida. La mare no hi era. S’havia ofegat al riu, on hi havia un bonic ocell, l’ocell de la cascada, que cantava...\nLlavors, el nen va anar a posar un parany sota l’arrel, prop de la cascada, sota l’arrel.\nI agafà un bonic ocell.\nPerò el nen es despertà.\nAleshores es posà a repicar el seu tambor per espantar els altres ocells, tots els ocells que queien del cel per devorar els sembrats.\n—Oh! quina calor que fa—va dir.\nCendrars, Blaise. Petits contes negres per als fills dels blancs. Barcelona: Males Herbes, 2018


En Risquet, la mascota de protecció civil, dona consells de protecció civil als nens i nenes. A continuació disposeu d'alguns recursos que us poden ajudar a treballar aquests consells amb ells.\nEl conte En Risquet va a la neu ajuda els nens i nenes a conèixer quins són els consells que han de seguir en cas de nevades. Actualment es disposa del conte en català i castellà.\nEl conte En Risquet va la platja ajuda els nens i nenes a conèixer quins són els consells que han de seguir per tenir un bany segur. Actualment es disposa de la versió català-anglès i de la versió català-castellà del conte.\nEn Risquet va a la neu (cat-ang) [10,86 MB ]\nEn Risquet va a la neu (cat-cast) [10,83 MB ]


Barcelona, El Poblenou. Recull gràfic 1886-1977 by Editorial Efados - Issuu\nJoan Carles Luque - Jordi Fossas\nBARCELONA El Poblenou RECULL GRÀFIC 1886-1977\nF. D’A. VILAR DE DÉU / ARXIU HISTÒRIC DEL POBLENOU\nmón del treball / OFICIS TRADICIONALS\nEn la pàgina anterior, a dalt, la barca i els treballadors de la serralleria Vilar el 1928 a la platja de la Mar Bella. A baix, un grup de pescadors al mateix indret a mitjan anys seixanta; al fons de la fotografia es pot veure la tanca del ferrocarril. Sobre aquestes línies, pescadors i gent del barri trossejant una balena varada a la platja els anys seixanta. Darrere seu es poden apreciar els búnquers que hi havia a la platja.\nm贸n del treball / OFICIS TRADICIONALS\nA conseqüència de l’important creixement de la indústria del vidre va aparèixer un col·lectiu d’homes, de dones i de nens que vestien les garrafes i les ampolles amb vímet. Se’ls anomenava vestidors de garrafes o garrafaires. Era un treball artesanal que requeria molta habilitat i paciència, i homes i dones elaboraven diferents tipus de cobertes. En aquesta imatge, de 1909, es veuen els treballadors d’un taller del carrer de la Independència –avui de Badajoz–, l’any 1906.\nmón del treball / Indústria tÈxtil\nAl carrer de Pere IV, davant de l’església del Sagrat Cor, es va establir Johnston, Shields y Compañía; els orígens dels propietaris van fer que la fàbrica es bategés com La Escocesa. Sobre aquestes línies es poden veure els tallers on es feien tuls i cortinatges la segona dècada del segle xx. En la pàgina del costat, a dalt, un grup de treballadors i de directius al terrat de la fàbrica; al fons es pot apreciar el campanar de l’església del Sagrat Cor. A baix, un dinar d’empresa a l’Hotel Oriente.\nAUTOR DESCONEGUT / Fons DOLORS CASANOVAS TORRES AUTOR DESCONEGUT / Fons DOLORS CASANOVAS TORRES\nmón del treball / INDÚSTRIA QUÍMICA\nSimilar a la sortida dels obrers de la fàbrica del cineasta francès Lumière filmada l’any 1895, aquí es poden veure els treballadors de Tusell Hermanos sortint de la factoria, que era al desaparegut carrer de Recaredo. L’empresa es dedicava, com deia la propaganda, a la fabricació d’«articles de goma, cel·luloide i apòsits». La fotografia és del final dels anys deu.\nESPAÑOLA DE BLANCO DE ZINC\nPersonal en l’interior de la fàbrica Española de Blanco de Zinc, propietat d’Enrique Talarewitz; estava situada a la riera d’Horta –avui rambla de Prim–, a l’altura del carrer de Pere IV. L’empresa química es dedicava a la producció d’òxid de zinc i blanc de zinc amb la marca comercial Talar.\nEls laboratoris Pyre tenien la seu al carrer del Doctor Trueta, entre els carrers d’Àvila i de Ramon Turró. Entre els seus productes destacava el Pyreazid: el primer fàrmac fabricat a Espanya per al tractament de la tuberculosi. Sobre aquestes línies es pot veure Antonieta Esparvé treballant als laboratoris el 1949. En la pàgina del costat, a dalt, empleats dels laboratoris Pyre Daniel Mangrane. En la fotografia inferior, l’equip de futbol de l’empresa el 1945.\nBarcelona, El Poblenou. Recull gràfic 1886-1977


Itàlia amplia les restriccions per la situació del coronavirus fins a final d'abril\nActualitzat 01/04/2021 12:49 CET\nMAULE/FOTOGRAMMA / ZUMA PRESS / CONTACTOPHOTO\nEl Govern d'Itàlia ha anunciat aquest dijous que ampliarà un conjunt de restriccions per contenir el coronavirus fins el pròxim 30 d'abril.\nEl decret que s'ha aprovat i s'aplicarà a partir del 7 d'abril estableix la prohibició de circular al país i les visites a familiars i amics a les zones vermelles a més de mantenir el tancament de bars, restaurants, cinemes, teatres, gimnasos i piscines, segons recull 'La Repubblica'.\nUna altra mesura és la vacunació obligatòria de "comerciants i treballadors que desenvolupin l'activitat en estructures sanitàries públiques i privades, estructures socials i assistencials, públiques i privades, farmàcies, parafarmàcies i despatxos professionals".\nAquesta mesura és una reacció al fet que una part del personal mèdic es mostra escèptic amb la campanya de vacunació, segons l'agència DPA. Així mateix, la normativa planteja reobrir les escoles per als menors.\nPel que fa a les últimes dades, el Ministeri de Salut italià ha informat que s'han diagnosticat 23.904 positius i 467 decessos diaris, la qual cosa suposa que des del començament de la pandèmia han mort 109.346 persones i infectat 3.584.899, de les quals 2.913.045 s'han recuperat.


Qui som - Llotjavilanova\nPatró major (jaume.carnicer@llotjavilanova.com)\nS’encarrega de gestionar la confraria i d’exercir la representació legal de la confraria sent el canal de relació amb altres institucions.\nA més d’aquestes funcions principals, també formalitza en nom de la confraria acords i convenis, formalitza contractes d’adquisició o disposició de béns i serveis i autoritza les despeses i ordena pagaments.\nLa funció principal és la direcció i la coordinació general tècnica i administrativa dels òrgans de la confraria. Juntament a aquesta, també realitza altres funcions com: assumir la direcció del personal i serveis de la confraria, redactar l’avantprojecte del pressupost, la liquidació del pressupost i vetllar pel compliment de la normativa vigent.\nAntonio del Águila Soto\nVice Patró Major\nLa seva funció principal es substituir el patró major de la confraria en cas d’absència, en casos de malaltia o mort fins que es proveeixi el càrrec.\nResponsable: Iris Czibor\nGestionen les vendes de les captures i la subhasta del peix, administren la seguretat social de les barques, gestionen la secció assistencial i vellesa de les barques i la compra de gasoil.\nResponsable: Andreu Nuñez\nS’encarreguen d’ampliar la venta del producte de la pesca de la llotja en altres ciutats i de la relació de la llotja amb els restauradors.\nResponsable: Esther Garcia\nRealitzen les gestions comptables de la confraria com el registre de factures, els pagaments als pescadors, cobrament als compradors de peix i ser el canal de relació amb les entitats bancàries.\nResponsable: Antonio de la Águila Soto\nS’encarreguen d’aprovar les dates de les festes, de calcular els costos, organitzar el personal, fer les inscripcions i la publicitat de les festes de Carnaval i Sant Pere.\nResponsable: Lluís Peña Baró\nGestionen el magatzem on es desa el material de pesca com les xarxes, els hams, la pintura de les barques o les botes d’aigua dels pescadors.\nSanitat i gestió de residus\nResponsable: Albert Bardí\nS’encarreguen de gestionar el procés d’eliminació de residus com xarxes malmeses, olis i residus marítims en contenidors especials per tal de preservar el medi ambient.\nResponsable: Àngel Molina\nCorreu electrònic: serveis@llotjavilanova.com\nLa llotja ofereix diversos serveis als seus clients, tals com, la fabricació i venda de gel, manipulació de caixes i el de la venta del producte.\nGestionen tot tipus de comunicacions entre les confraries, les federacions, les administracions i la gestió de la pàgina web de la confraria.


RA_4..1.2.1_Exemple-obertes | avaluacio\nAquesta pregunta es pot utilitzar per....\n...identificar els coneixements previs, per regular-los o per comprovar els resultats després d’un procés d’aprenentatge\nUn pagès va plantar un arbre molt petit al seu prat. Vint anys més tard l’arbre pesava 250 kg més que quan el va plantar. D’on penses que provenen aquests 250 kg de mes? Explica-ho tan detalladament com puguis.\nFont: APU (1990)\n...identificar les percepcions que tenen els alumnes sobre ells\nCOM M'AGRADARIA SER?\n● A quin noi o noia creus que t’assembles més? Per què?\n● Quin noi o noia t’agradaria ser? Per què?\n● Què en penses del noi 2?\nFont: Marisi Valverde\n...identificar els coneixements previs, per regular-los, o per comprovar els resultats després d’un procés d’aprenentatge\nHas pensat alguna vegada en tot el que passa quan mengem un tros de pa o quan bevem un suc de taronja?\nA sota tens dues siluetes humanes. A la primera dibuixa el camí que segueix el tros de pa i a la segona, el suc de taronja.\nExplica també els canvis que creus que passen, al llarg del recorregut.\nCom es va transformant el pa?\nI com el suc de taronja?\nPer expressar les idees sobre la digestió també es pot demanar a l’alumnat que realitzi una maqueta utilit-zant materials diversos. A partir d’ella es promourà la seva regulació entre com-panys, i es poden anar canviant i completant els aspectes representats a mesura que es vagin incorpo-rant nous punts de vista i coneixements.\nFont: André Giordan\nAltavila, Baixponent i Costanera són tres poblacions d’una illa imaginària que estan situades a la costa. Suposa que s’han construït tres carreteres que comuniquen aquestes poblacions i que aproximadament són línies rectes.\nFes un dibuix que representi aquesta situació.\nDaltdelpuig és un poble interior que està aïllat de les tres poblacions anteriors. Un grup de veïns proposa comunicar el seu poble amb els altres tres seguint el camí més curt. Dibuixa un esquema de les carreteres que haurien de construir.\nUn altre grup de veïns prefereix comunicar el poble amb les carreteres que uneixen el tres primers pobles seguint el camí més curt. Fes un esquema d’aquesta proposta alternativa.\nEn aquesta pàgina trobareu alguns dibuixos fets per alumnes i una xarxa sistèmica per analitzar les idees que expressen amb la finalitat d’identificar el tipus de dificultat que presenten.\nCOM ÉS QUE VEIEM ELS OBJECTES?\nAquesta nena està en una habitació fosca i no pot veure res. Quan la seva mare obre el llum veu un llibre sobre la taula.\nCom és que ara ella pot veure el llibre ?\nExplica amb detall que passa entre els seus ulls, la làmpada i el llibre (pots, a més, dibuixar fletxes que uneixin els tres objectes en el sentit que creguis que viatja la llum).\nEn aquesta pàgina trobareu una xarxa sistèmica per analitzar les idees expressades per l'alumnat en les seves respostes.\nAquesta és una nova urbanització que es vol construir al costat del riu. Més amunt hi ha una fàbrica de detergents que aboca en aquest riu part dels residus que genera. Dibuixa tot el que s’hauria de fer per tal que els futurs habitants tinguessin aigua corrent i potable a les cases, de manera que el consum d’energia fos el mínim. També dibuixa el camí que seguiria l’aigua un cop fos utilitzada per tal que no contaminés el medi. Si et cal, afegeix paraules o frases.\nImagina’t que l’alcaldessa de la teva ciutat et demana ajuda perquè vol escriure una carta a tots els ciutadans per explicar els motius pels quals cal fer un bon ús de l’aigua. Quins arguments penses que hauria d’incloure?\nFont: Alba Castelltort


El govern malgasta 8.000€ un en estudi innecessari i interessat sobre l’Escola de música | CUP Mataro\nCelrà: L'Ajuntament de Celrà oferirà suport per a la contractació de joves i persones en atur\nEts a: Inici / Educació / El govern malgasta 8.000€ un en estudi innecessari i interessat sobre l’Escola de música Envia-ho a un amic: | Imprimeix: Comparteix : | El govern malgasta 8.000€ un en estudi innecessari i interessat sobre l’Escola de música\nEl govern municipal ha gastat 8.000€ en encarregar al Conservatori del Liceu un estudi sobre l’Escola Municipal de Música. Aquest estudi l’hauria pogut fer de forma gratuïta la Diputació de Barcelona. L’estudi conclou amb una oferta del mateix Conservatori del Liceu per gestionar ell mateix, com a empresa privada, l’escola de música pública. La CUP considera que l’estudi és innecessari i interessat.\nDesprés de tres Consells Plenaris de l’IME per tractar el futur de l’EMMM, el passat dia 14 de maig, es va portar a aprovació en el si del Consell, el plec de clàusules que marcaran el funcionament de l’EMMM per al curs que ve.\nVal a dir que la CUP, sempre ens hem mostrat contraris a l’externalització de qualsevol Servei, i en aquest cas, no serà diferent. Dit això, el que des del nostre grup proposàvem , és que s’incorporés una clàusula en el plec de condicions perquè es puntués més alt a l’empresa que incorporés en el seu projecte l’equip de professionals actual, per tal d’assegurar la continuïtat de la línia pedagògica molt ben valorada tan per les famílies com pels usuaris. D’aquest tema, el regidor no en va voler sentir ni a parlar. La seva resposta ha estat: “això no és possible”.\nA hores d’ara, estem esperant encara una proposta. Mentrestant, això sí, ens ha arribat l’estudi encarregat al Conservatori del Liceu, sobre el funcionament de l’EMMM. Recordem que la CUP ja va denunciar que aquest estudi suposava una despesa de 8000€ innecessària. Per què s’ha d’encarregar un estudi a una empres privada implicada en el sector quan la nostra escola pública estava molt ben valorada pedagògicament? No només això, sinó que també l’EMMM és una de les Escoles de música més sostenibles econòmicament, per tant, per què s’ha demanat aquest estudi?\nDoncs ara, gairebé ja ho podem intuir vist el patètic estudi lliurat:\nUna vegada llegit aquest estudi, i anant a les conclusions, se’ns acudeixen algunes preguntes i algunes amb resposta:\n- Per què es va fer aquest estudi si l’escola funciona bé, quin objectiu hi ha al darrera?\n- Per què es va demanar l’estudi al Conservatori del Liceu quan la Diputació l’hauria fet exactament igual (les conclusions segurament no serien iguals) però no hauríem gastat els 8.000€ que en aquest moment de crisi, fan de bon estalviar?\n- El secretisme de l’estudi i gestió apunten a la possible existència d’interessos no explicats.\n- Fins a quin punt és legal que l’empresa que ha fet l’estudi, aprofiti per a fer propaganda de la seva oferta?\n-Una vegada llegides les conclusions, només podem dir que això és un escàndol, una falta de respecte per a la gent que està treballant i que, fins ara, inclòs el Governs actual, ha valorat molt bé la seva feina .\n-No sabem qui els hi ha lliurat la informació per fer aquest estudi, tenim entès que no s’han entrevistat amb el professorat i principal actiu de l’escola, tanmateix l’estudi conclou, sense justificació, una visió erràtica de l’EMMM i dels seu funcionament: dir coses com (paraules textuals) “el professorat de l’EMMM es mou en el terreny de l’especulació pedagògica i de la improvisació permanen”t, pensem que dir això està fora de lloc.\nAl llarg de les conclusions es llegeixen frases com “cal ser respectuós amb l’oferta privada” on queda en evidència de quina part estan els autors de l’estudi. Des de la CUP ho tenim molt clar: defensem els serveis públics i de qualitat, i sincerament no pensem que necessitem el Conservatori ens vingui a “endreçar” l’Escola de Música. Nosaltres diem: no gràcies! Aquí ja tenim molt bons professionals que ens la faran sonar molt bé!\nA l’informe s’evidencia una clara voluntat de posar pals a les rodes a un projecte musical que ha arrelat en els barris i en la població en general.\nSorprenen les maniobres del regidor per voler aprovar pel Ple del Consell de l’IME un plec de condicions que de forma clara i democràticament se li ha dit que no. Recordem que el govern de la ciutat ha de treballar pels ciutadans, no pas en contra d’ells.\nLa ciutadania i els usuaris de l’EMMM estan pendents d’una decisió necessària i urgent perquè el període d’inscripció no es podrà iniciar fins que no s’aclareixi la seva continuïtat.\nOficina de Premsa CUP MataróMataró, 14 de juny de 2012


Centre d'addiccions per a dones GEN A. Podem ajudar-te.\nCentre d’addiccions per a dones\nT’agradaria alliberar-te de les cadenes a les quals et lliga l’addicció que sofreixes? Gen-A és un centre d’addiccions per a dones en el qual podem ajudar-te a sortir, al fet que recuperis la teva vida, al fet que tornis a saber lliure.\nGen-A: centre d’addiccions per a dones\nEn el nostre centre d’addiccions per a dones, sabem exactament com se sent una dona addicta, independentment de la seva mena d’addicció.\nSi és el teu cas, volem que sàpigues que creem en tu, que lluitarem al teu costat i que t’acompanyarem en tot el procés, perquè surtis.\nConsiderem fonamental invertir en la prevenció d’addiccions en dones, analitzant qualsevol petit detall o signe d’addicció per a evitar que no vagi a més i deixar-ho a temps. No estàs sola! Es pot. Però, per on començar?\nPrevenció d’addiccions en dones: com?\nQuan es manifesta una addicció, se sofreix una malaltia crònica o recurrent en el cervell en la qual es busca un consum compulsiu d’això al que s’és addictiu; una droga, l’alcohol, el joc, etc. I passa a ser una malaltia quan es fa amb el control, quan modifica el funcionament del propi cervell.\nNo obstant això, aquesta situació es pot prevenir. No és fàcil, però es pot aconseguir. Com? En primer lloc, eliminant o modificant els factors de risc i protegint a la persona potencialment addicta.\nTambé hi ha col·legis en els quals es consciencia especialment sobre l’ús de substàncies nocives. Pel que, és important que existeixi una conversa en l’àmbit educatiu o familiar sobre aquest tema, alertant del que és dolent, de les seves conseqüències.\nSi s’inverteix en la prevenció, es podrà evitar que es produeixi l’addicció, retardar el seu inici o evitar que sigui un problema per a aquesta persona. Perquè el fet que la persona conegui de prop les conseqüències negatives d’alguna cosa, pot fer que li tingui por, que li avorreixi o no vulgui ni provar-ho.\nQuins símptomes o signes mostra una dona addicta?\nÉs important aprendre a identificar els senyals que emet una persona addicta, en les seves primeres fases d’addicció o fins i tot en les més avançades. Uns primers senyals que ens porten a la falta de control i a la dependència.\nEn general, es comparteix una tendència a la solitud. Les persones addictes tendeixen a anar allunyant-se a poc a poc, a voler estar soles. També canvien la seva conducta, no són les mateixes.\nSi s’estudia o es treballa, es tendeix a disminuir el rendiment, la qual cosa pot crear una alerta important en els pares, professors o en els companys de treball. Al mateix temps que es manifesta una clara falta d’interès en activitats que abans sí que li agradaven.\nTambé s’adorm i es menja menys. Es tendeix a gastar més diners del que es té i en molts casos sense cap justificació. És a dir, la persona addicta cerca excuses, s’inventa situacions que no han ocorregut perquè no desconfiïn. I, en els casos més greus, es realitzen furts a casa o en el treball.\nAquestes són algunes de les pistes que poden ajudar-nos a reconèixer a una dona que està sofrint una addicció independentment del seu tipus: drogues, alcohol, joc, etc. Atès que, tota addicció és dolenta.\nEs pot evitar? Diguem que, es pot fer alguna cosa. Davant la més mínima sospita, és important que la família s’integri i involucri el màxim possible. Que existeixi un bon ambient de comunicació i respecte.\nTambé ajuda l’establir llaços d’afecte a amics i familiars. Amb l’entorn en general, perquè és més fàcil aconseguir que reprengui la seva vida a temps. Fins i tot sense necessitat de tractament.\nCom saber si es necessita ingressar en un centre d’addiccions per a dones?\nDavant el dubte, sempre és millor posar-se en mans d’especialistes. Les persones addictes poden determinar per autodestruir-se, la qual cosa és veritablement dolorós per als seus sers estimats. Pel que, davant la més mínima sospita, és important parlar-ho i fer tot el possible per a ajudar-la a sortir.\nSi se sofreix d’una addicció, l’important és reconèixer-ho, admetre-ho i començar a treballar passa sortir, per a recuperar la vida d’abans. Posar-se en mans de professionals per a iniciar un tractament és l’opció més valenta.\nUn centre d’addiccions per a dones és la millor ajuda per a elles, per a les dones que sofreixen qualsevol tipus d’addicció. Podran estar no sols en mans de professionals, sinó també en grups de suport, establint amistat amb altres dones que han passat pel mateix.\nTot això, sense oblidar la importància de la prevenció d’addiccions en dones des que són joves i en qualsevol àmbit; familiar, educatiu o social, per a evitar o retardar una possible addicció a qualsevol substància.\nSi vols superar-ho, no estàs sola. Si vols ajudar a un ser estimat, estem al teu costat. Compta amb nosaltres.


Avís important per als nostres socis – Informació actualitzada Covid-19\nDes del Grup Caixa d’Enginyers estem convençuts que estar units és clau. Per això seguim treballant per tal d’oferir el millor servei possible, adoptant totes les mesures de protecció per a la seguretat dels nostres professionals i socis.\nEl nostre gabinet de crisi segueix diàriament l’actualitat de la situació i s’encarrega de prendre les decisions sobre les mesures a adoptar en cada moment.\nA més, s’han adoptat noves mesures de prevenció:\nPer la seva seguretat i la dels nostres empleats, l’horari de les nostres oficines durant aquesta contingència és de 9h a 13.30h. Així mateix, hem limitat l’aforament de les oficines segons l’espai disponible, mantenint l’estricta distància de seguretat i dotant de mascaretes i guants als professionals que atenen als nostres socis. Així mateix, s’ha creat un equip de suport que podria substituir a l’actual en cas de contingència.\nGran part dels nostres professionals estan desenvolupant les seves funcions amb teletreball per tal de garantir així la continuïtat de l’operativa.\nEls equips que han de realitzar les seves funcions de manera presencial s’han desdoblat en diferents centres de treball, mantenint així les màximes mesures de seguretat.\nAra, en la distància, posem a la seva disposició un ampli ventall de canals a través dels quals podrà seguir gestionant la seva relació amb la nostra Entitat. Entre tots podem minimitzar els riscos.\nLi recomanem que vagi a les nostres oficines només si és estrictament necessari i informi’s dels horaris a la nostra web abans de venir, ja que poden sorgir incidències o canvis segons els esdeveniments.\nCom contactar amb nosaltres en qualsevol moment?\nPot realitzar totes les operacions i consultes a través de la Banca ONLINE a www.caixaenginyers.com i de la Banca MOBILE (descarregui-la a Google Play o Apple Store).\nEnviant un correu electrònic al teu Gerent a través de l'espai "El meu Gerent" de la Banca ONLINE o al servei d'atenció digital a l'adreça contacte.cdi@caixa-enginyers.com.\nTrucant al 902 300 321 (933 102 626) de Banca TELEFÒNICA de 9 a 13.30 i de 14.30 a 19h de dilluns a divendres.\nLi garantim que seguim treballant per salvaguardar la seguretat i la salut dels nostres socis i professionals, que son i han sigut sempre una de les principals preocupacions de l’Entitat.\nNova edició dels Quaderns de Finances i Assegurances: La Guia de Previsió\n“Què hem après en la crisi de la COVID-19?”\nJoan Cavallé: “La clau d’aquest any serà fer front a la morositat”\nEl món cooperatiu reivindica el seu ADN com a element clau per a la sortida de la crisi de la COVID-19\nEines per a la presa de decisions d’inversió, el primer webinar sobre borsa


De Fang i Paraules. Ceràmica d´Arja Martikainen i Poemes d´Antonio Altarriba al Museu del Càntir d’Argentona | La Clau -Revista gratuïta del Maresme\nDe Fang i Paraules. Ceràmica d´Arja Martikainen i Poemes d´Antonio Altarriba al Museu del Càntir d’Argentona\nActe inaugural dissabte 12 de gener de 2013, a les 20h\nArja Martikainen, artista finlandesa que treballa la ceràmica creativa, ens mostra amb aquesta exposició una obra ceràmica basada simbòlicament en la natura, on les formes orgàniques tenen un paper predominant. Les peces exposades estan realitzades en gres i carbonitzades.\nAntònio Altarriba, artista multidisciplinari, ceramista, traductor i articulista entre d´altres, hi afegeix, amb els seus poemes, el toc literari a l´exposició.\nL´exposició es podrà visitar fins el 10 de febrer.\nQuè faríem si ens poguéssim estimar,\nens poguéssim agafar les mans,\ni escampar les llavors del desig pel món,\nremenar tots els calaixos misteriosos,\nfer créixer les emocions pels racons\ncom el sembrat després de la pluja.\nFaríem cassola de roses\nun suquet amb els fils de la nostra veu\npa de pessic de la nostra mirada.\nConfitats en el desig del temps,\nles cicatrius de la història a la cara\ni un didal que ens protegeix,\nperò a la vegada ens amaga la llum\nd’aquelles paraules de fang\nque varem escriure en aquell camí\nquan encara érem infants. (Antònio Altarriba)


C. Tangana: "De pencaire he passat a artista, que és la millor manera de deixar de treballar"\nC. Tangana a l'Hotel Majestic de Barcelona. Cristina Calderer\nBarcelonaAntón Álvarez, Pucho per als amics i C. Tangana per a la música, és l'home del moment gràcies al disc El madrileño (Sony, 2021). En aquest caldo de músiques populars espanyoles presentades amb estètiques pròpies de les músiques urbanes, C. Tangana destaca per l'ambició artística i per la manera com ha implicat en el projecte Kiko Veneno, Jorge Drexler, Elíades Ochoa, Touquinho, Gipsy Kings, Andrés Calamaro i Omar Apollo, entre d'altres. "Es tracta d'aprendre dels mestres i vincular-me a gent que té talent per aprendre i estar fresh", diu l'autor de Tú me dejaste de querer, una de les grans cançons del pop espanyol dels últims anys.\n¿El madrileño és la teva manera de connectar amb un llinatge, amb una tradició de la música popular?\n— Crec que és la meva manera de sumar-m’hi. Ha sigut com una actualització de tot el meu bagatge real. Per a mi ha sigut com destapar una cosa que tenia a dins però que jo empenyia avall. Sempre he escoltat un munt de música i l'he gaudit i l'he compartit, però fins que no vaig fer la cançó Un veneno no em vaig atrevir a no tenir cap mena de complex amb cap mena de gènere. I amb el disc pretenc pertànyer a tot això que admiro.\n¿No has buscat legitimar-te a través de les col·laboracions?\n— Primer de tot, he intentat aprendre, i després portar les cançons fins al lloc més gran possible.\nAquest pas que vas començar a fer amb Un veneno, suposava un canvi en la manera de produir. Com l'hi vas plantejar a Alizzz?\n— Sorgeix de manera natural, per la manera que tenim de treballar, sobretot amb Para repartir, que és la cançó que vaig fer després d’Un veneno. A partir d'aquí vam començar a construir. Hi ha una mena de manifest que no cal que escrivim però que tots dos coneixem. És com un llenguatge propi que compartim perquè hem passat moltíssimes hores a l'estudi; ens entenem molt bé. Sabem el que volem. I després hi ha Víctor Martínez, que ha sigut molt important com a compositor i arranjador. Són les potes que la meva intuïció necessitava per fer alguna cosa com El madrileño.\nFerran Palau explicava fa uns dies a l’ARA que Alizzz li va trucar perquè volia produir uns temes propis amb músics tocant els instruments. ¿Tu també exploraràs aquest camí en directe?\n— Encara no sé que passarà amb el directe, però les cançons del disc neixen de la guitarra, i, per tant, segur que hi haurà guitarres. Ja veurem què és el que el món ens deixa fer.\nT'ho prens amb paciència?\n— Sí, estic supertranquil amb això. Aquests temes i aquesta forma de pensar la música neixen també de les sobretaules i els backstages amb el Víctor, quan treu la guitarra. Això té molt a veure amb quan el meu oncle Jesús Rico treia la guitarra i cantava amb la seva filla Carola, que és una forma de viure la música no professional. Després hi ha un upgrade al disc, i tot plegat és superprofessional, però hi ha una arrel popular que també es pot legitimar amb una guitarra i quatre col·legues que no són músics. Una mica d'això, d’aquesta intimitat, és el que m'agradaria donar-li a la gent.\nUn veneno recorda el que havia fet Albert Pla a Joaquín el necio: inscriure’s en la tradició de la rumba sent ell mateix.\n— M’ho ha dit més gent, això que tenia a veure amb l'Albert Pla. Totes aquestes comparacions són elogis. Mai no l'he tingut com una referència explícita; sinó ho hagués dit, com he fet amb la resta. Però potser sí que la hi ha algun paral·lelisme. En qualsevol cas, jo l'admiro, així que la comparació em sembla de puta mare.\nT’enfrontes a una sèrie de gèneres musicals, com el bolero, que es canten de cara, mirant als ulls.\n— Em sembla una forma molt bonica de pensar-ho. A mi em neix de la forma d'escriure.\nLa copla, el son o el bolero no s’escriuen per cantar a multituds. I encara que davant hi hagi 10.000 persones, l’artista ho canta com si s’adrecés a una de sola. És una cosa que amb el rock o el hip-hop costa més de fer.\n— Sí, és com molt íntim. És una manera molt emocional d'escriure que sembla com que és molt íntima. Sí que ho penso, sí, encara que Demasiadas mujeres em sembla música per a estadis. Però sí que hi ha aquesta intimitat, hi ha moltíssim d'això en les meves cançons.\n¿Et sents més còmode escrivint des de la sensació de pèrdua que des del desig?\n— No. Crec que Comerte entera és una cançó d'estimar i desitjar... I la que fem amb l’Elíades Ochoa, també. De tota manera, la pèrdua i el costat fosc de les coses sempre m'han inspirat. I molts dels artistes que més admiro i que són una referència per a mi en el cinema, en la literatura i en la música han tirat per aquí.\nAl cap d'un temps d'haver fet una cançó, ¿descobreixes referències que t'han inspirat, fins i tot de manera inconscient?\n— Sí, tot el que faig és d'algú. La cosa és que com jo ho proposo i el prisma per on passa quan passa per mi ho converteix en alguna cosa diferent. Per això he volgut fer patents totes les referències que hi ha al disc, i que es vegi el puzle. Crec que és una forma guai de presentar-lo: simplement esmentar les referències converteix tot plegat en un discurs i no només en una cançó.\n¿En algun moment vas adonar-te que la teva carrera primer havia de ser molt sòlida a Espanya abans de competir amb Bad Bunny?\n— No. Per molt que la gent ho cregui, jo no penso la meva carrera en termes mercadotècnics. Utilitzo el màrqueting perquè la meva música em permeti seguir fent més música. Jo penso la meva carrera des d'un punt de vista emocional, des de les cançons. Faig les cançons, i després ja veurem què passa. Però mai he dirigit la meva carrera basant-me en "buah, si fes això podria competir amb J Balvin". Mai ho he pensat, això. Sempre he anat a l'estudi a intentar fer el que sabia fer millor, el que més m'agradava. L'estudi, la música i l'emoció sempre estan per davant del màrqueting. Encara que tinc penjada l’etiqueta que el que jo faig és bon màrqueting, el que faig són bones cançons. Però, bé, també vam aprovar màrqueting.\nI cap problema.\n— Sí, sí, sempre ho he reivindicat, però se’m donen millor altres coses. Quan ho reivindicava tant és perquè en la música urbana érem tots uns ximples... i quatre anys després de sobte la música urbana és la indústria de la música. Per tant, aquest missatge ha sigut positiu i a mi m'ha anat bé perquè jo era un pencaire, i de pencaire he passat a artista, que és la millor manera de deixar de treballar.\nNominao, el tema amb Jorge Drexler, ¿és una cançó de posar-te la bena abans de la ferida per si les coses no surten bé?\n— No, no. Jo porto fent música des dels 14 o 15 anys. La meva carrera musical ha passat per un munt d'estadis, i no s'està triomfant tota l'estona. M'he sentit estúpid, frustrat, sense èxit, incomprès... No sempre he sentit que cada cop estava triomfant més. El progrés no és lineal. No sempre avances. A vegades estàs progressant i de vegades estàs anant-te'n a la puta merda. Ni tan sols ser més conegut vol dir que estiguis progressant. Hi ha vegades que discos amb menys èxit et condueixen a tenir una carrera més llarga, o a tu t'omplen més com a artista. El que explica Nominao és una cosa que jo he sentit, i segur que el Jorge, amb una carrera tan llarga, també.\nPer exemple, quan als Oscars no van deixar que cantés la seva cançó.\n— Sí, i després la va cantar quan va rebre el premi. Tenim un vincle especial relacionat amb els premis, perquè vaig conèixer Jorge Drexler en una catifa vermella dels Latin Grammy, i perquè aquesta cançó la vam escriure una nit que ell em va convidar a l'estudi per fer temps a veure si li donaven un premi en l'última entrega dels Latin Grammy. Va ser un moment molt emotiu i bonic que em vincula molt amb el Jorge per la seva forma d'escriure. Ell sempre em diu que estic molt compromès amb el que escric perquè escric sobre coses que jo vull dir, i que això el vincula a mi encara que jo hagi començat rapejant i ell estigués llegint dècimes.\nT'interessen les dècimes?\n— M'interessen perquè interessen al Jorge, però no especialment. Jo sempre he renegat de la poesia tradicional, la mètrica em sembla com... Però després ell em diu: "Però si tu ho estàs fent tota l'estona. Escrius com el romancer, quartets octosíl·labs, cada vegada que fas això estàs en l'hendecasíl·lab..." M'ha ensenyat a veure-ho, però sempre intento fugir-ne. Si m'acosto a la dècima és per ell i per Andrés [Calamaro], que en són grans fans.\n¿A Andrés Calamaro també el coneixies abans de fer la cançó del disc?\n— A l’Andrés li va passar el meu telèfon el Jorge. Vam estar parlant a distància, i després em vaig ajuntar amb Bebe [Contepomi], un periodista argentí molt famós que és molt amic de l'Andrés, i gràcies a ell vaig sentir la necessitat que això que finalment hem fet havia de passar. La primera vegada que ens vam veure en persona va ser quan vam escriure Hong Kong.\nAquesta col·laboració amb Andrés Calamaro és la que et connecta amb el rock, que és el món amb el qual era més difícil relacionar-te.\n— Sí, per això és l'última cançó del disc. És la més allunyada de mi, encara que jo he sigut molt fan de Calamaro. El disc Honestidad brutal me’l sé sencer, i Los Rodríguez s'escoltaven molt a casa meva. Però, sí, em sento molt allunyat de l'estètica rock. I m’hi segueixo sentint allunyat encara que hagi fet un tema de rock amb Andrés Calamaro. No és la meva disfressa preferida.\nTanmateix, de vegades la teva actitud interpretant connecta amb el rock urbà madrileny dels anys setanta, com si Burning s'haguessin reencarnat en tu amb eines estètiques contemporànies.\n— Pot ser, Burning em molen. De fet, vaig conèixer algú de la família dels Burning, una noia, molt maca. Si tinc alguna cosa a veure amb aquesta moguda i amb aquesta penya em sembla molt bé. Amb molts dels artistes amb qui he estat a l'estudi em passa això, que potser no hi ha una afinitat estètica però que hi connectem. És de puta mare haver conegut Jorge Drexler abans de fer les entrevistes, perquè ara sembla que soc molt més llest: ell diu que s'ajunta amb artistes no per afinitat estètica sinó per afinitat deontològica, que és aquesta forma de com pensem què és el que som com a artistes. Mira el rap i el rock. Biggie [The Notorious B.I.G.] era una puta estrella de rock, però no era una estrella de rock, era una altra moguda, però s'entén. Jo crec que això passa.\nFa temps s’explicava que en els mateixos barris on es feia rock urbà als anys setanta, als 90 s'hi feia hip-hop.\n— No coneixia aquest vincle però té sentit. Hermanos Herméticos és un grup mític per a nosaltres, hem anat a tots els seus bolos. Només els coneixíem nosaltres, i amb ells tenies la visió de Madrid. I hi ha una frase del Supra, d’Hermanos Herméticos, que diu: "Què m’has d’explicar si vaig néixer a Madrid amb els putos rockers". Sempre hi ha algú que porta un llegat d'una altra moguda. Estic a favor d'això, i si hi tinc alguna cosa a veure, n'estic encantat.\nQuin Madrid vols explicar en les teves cançons?\n— Quan vaig començar a rapejar, la meva primera demo es va titular Madrid files, i eren tres cançons sobre la ciutat. Sempre hi ha aparegut recurrentment en els meus temes de rap. Crec que hi ha una manera d'entendre el que és castís, una manera d'entendre Espanya i de entendre qui soc jo al món que també té a veure amb Madrid. Després he intentat ser obert, que és com jo considero que és Madrid, i no arrossegar els tòpics del que es considera madrileny, sinó que el madrileny pugui ser una altra cosa i que es pugui veure com una altra cosa. Sent autèntic, perquè jo soc de Madrid i es nota en la meva manera de parlar, però que tot això es pugui reinterpretar, que tingui un color més fresc, que es vegi que un madrileny una miqueta més morè està més guapo.\nTambé tens una connexió catalana, sobretot per Alizzz, però ara també per Iván Floro (Van Vuu), el pintor que ha fet l'art del disc.\n— Sí que tinc una relació amb Catalunya, sí. De fet, tenia música feta amb Refree i vaig escriure un tema que es deia La patria chica que tenia unes referències a Banyoles. El Pescaílla, per exemple, és molt important per a mi, i en general soc un gran fan de com la burgesia catalana ha cuidat la cultura, que és molt diferent a com la burgesia madrilenya ha cuidat la cultura. Soc molt fan i gran visitador de Catalunya en general i de Barcelona en particular. A Van Vuu hi vaig arribar per Instagram. Vaig veure la seva moguda i em va agradar molt. Crec que ha sigut un altre dels encerts de la direcció creativa d'aquest àlbum. M'encanta el que fa. Són olis de veritat que hem passat a digital, però, vaja, que jo tinc el quadre de Demasiadas mujeres al menjador de casa, la meva mare en té un altre i a l'oficina de la productora Little Spain n'hi ha un altre.\nQuè és el que t'atrau tant del Pescaílla?\n— Per començar, cantava gairebé tots els gèneres que a mi m'agraden, el que passa és que els feia tots en rumba. Feia bossa nova, cantava boleros, cançons de Frank Sinatra... Era com el nostre crooner i a mi m'encanta. M'encanta el personatge i el seu gust musical, tot i que no sé si això ho feia perquè en aquell moment aquelles eren les cançons que calia fer per triomfar, però va prendre decisions de l'hòstia. Una de les meves cançons favorites és la seva versió de Sabor a mí, que em sembla la millor versió de l'univers. El reivindico perquè m'encanta, perquè és un dels meus artistes favorits. M'hauria encantat viure aquella moguda, aquell internacionalisme d'algú tan autòcton i tan d'arrel. Em sembla salvatge i molt a reivindicar. Era un moment d'una classe i una sofisticació en tot, sent gent molt poc elitista; de fet, eren tot el contrari.\nQuina composició t'ha donat més rendiment econòmic?\n— Crec que Tú me dejaste de querer ho superarà tot ben aviat. Vull dir, per tot el que t'ofereix, no per la pasta directa, sinó per tot el que pot generar una cançó.\nMés que Booty?\n— Sí, Booty no em va obrir tants camps ni em va donar res que em servís com a estatus per negociar altres coses. Crec que Tú me dejaste de querer també ho superarà tot pel que fa a reproduccions, que seria una mena d’equivalent a la venda física de discos. Tú me dejaste de querer serà la meva gran carta.\nUns mesos després del concert al Sónar de 2017...\n— El pitjor concert de la meva carrera. I així i tot, Kigo [Iñigo Elosegui, el mànager de C. Tangana] em va dir: "Això no li importa a ningú, que hagi estat el pitjor, ja veuràs que bé que ens anirà això".\nSobre aquell Sónar, comentaves que aquell no era el teu públic, però que també hi volies arribar. Quatre anys després ja has arribat a tots els públics. ¿Tenies aquesta aspiració?\n— Fa quatre anys tenia sobretot l'aspiració de sortir del gueto raperístic. Era la meva intenció perquè volent ser un raper tenia moltes influències d'altres músiques; sempre era tenir un peu dins i un altre fora, que és el mateix exercici que he fet ara, el que passa és que més radicalitzat i amb més temps per pensar i fer coses més guais.\nÉs el mateix, però amb un abast molt més gran.\n— Sí, esclar, ara escric millor les cançons, tinc una perspectiva més nítida de la meva carrera, sé quines coses funcionen i quines coses no. Ha sigut un aprenentatge, però la intenció era la mateixa. Això sí, el canvi ha sigut una puta bogeria, la veritat.\nCom ho assimiles?\n— Bé, jo tinc una família, i uns amics que ho són des de fa molt de temps, i el paper social que compleixo amb ells segueix sent el mateix, més o menys. Els amics em segueixen tractant igual, i jo passo molt de temps amb la gent que m’estimo. Llavors, hi ha moments en què si no miro el mòbil tot allò altre no existeix. Hi és perquè agafo una casa a Marbella i hi fico trenta col·legues, i de sobte estem tots allà i es nota que aquell no és el Pucho normal, però la resta del temps soc el Pucho normal jugant a la Play, sopant amb la mare, amb els cosins, amb els col·legues de fa molts, molts anys. Això em treu tota la tonteria. Hi ha hagut moments, sobretot quan estava viatjant més i de sobte em despertava un dia en un hotel a Miami i l'endemà estava a Los Angeles amb gent que em coneixia de feia tres mesos, en què et perds una mica més, però si soc aquí, en contacte amb la meva gent, no visc aquesta vida.\nT'interessa perfeccionar l'expressivitat de la veu?\n— No especialment. Estaria bé cantar millor? Sí. Tinc temps per a això? No. Interpretar més, sí, això sempre. Sí que soc capaç d'interpretar, el que no soc és un bon instrument. Soc un requint d'un paio que ha tocat set anys amb aquest requint. Tinc un estil, una solera, però no soc l'últim model de teclat Korg, que té tots els sons. No m'interessa arreglar el requint. A la meva família és molt habitual que els oncles comencin amb una frase: "Tu el que has de fer...". Potser no tenen ni puta idea del que fas, però és com una tradició de la meva família. I el meu oncle em deia: "Tu el que has de fer és apuntar-te a classes de cant...". I efectivament s'equivocava perquè això m'hauria pres molt de temps per fer el que havia de fer, que és relacionar-me amb persones i buscar-me per una altra banda. Hi ha una fantasia meva de tocar un instrument després d'estudiar-lo molt de temps. Per cantar crec que ja no hi soc a temps, però hauria sigut maco.\nC. Tangana: "Citar com a referència Rosalía és avorridíssim, és com dir que t'agrada la Coca-Cola"\n¿Has adquirit l'estatus d'artista que ja no necessita dir res a les xarxes perquè els fans i els haters són els que s’encarreguen de dirimir els assumptes entre ells mentre tu t'ho mires des de la barrera?\n— Més o menys, però encara hi ha moltes coses que cal explicar. És una conversa que tenim sovint el Kigo i jo. Ell em diu: "Nosaltres ens sabem el rotllo, però la gent no. La gent està pensant coses que no tenen res a veure, no entén tot això que tu vols dir". Jo li deia: "Tio, amb aquest disc no faré promoció. El disc va de puta mare, que escriguin el que vulguin, jo passo, ja he fet el disc, porto dos anys pencant, penca tu ara i dedica't a fer que el disc ho peti". I em va contestar: "Tu creus que ho has explicat tot i que s'entén, però si no ho dius tu no s’entendrà el que vols, sinó altres mogudes". I és veritat. Encara que hi ha molta gent parlant, no necessàriament diuen coses amb sentit. Sí que ha arribat un punt que no he d'estar tota l'estona pendent de ser a internet donant la tabarra, però sí que hi ha coses que està bé explicar-les i parlar-ne perquè almenys es conegui la meva idea, que el que jo penso també quedi com a versió oficial.


Quatre empreses de l'Alcora opten al projecte de rehabilitació de l'edifici dels forns àrabs de la Reial Fàbrica - Diari Millars, informació local en valencià.\nQuatre empreses de l’Alcora opten al projecte de rehabilitació de l’edifici dels forns àrabs de la Reial Fàbrica\nL’actuació compta amb una subvenció procedent dels Fons Feder i té com a finalitat fer visitables i accessibles els forns àrabs i la nau annexa.\nEl projecte de rehabilitació de l’edifici dels forns àrabs de la Reial Fàbrica del Comte d’Aranda ja està en fase d’adjudicació. En estos moments, està en marxa el procediment de valoració de les ofertes presentades. Des del Govern municipal han informat que són quatre les empreses que opten a realitzar el projecte.\nL’actuació, que ascendix a 500.000, aproximadament, compta amb una subvenció de 200.000 € procedent del Fons Europeu de Desenvolupament Regional (FEDER), emmarcada en el Pla Estratègic Global de Turisme de la Unió Europea per a inversions en immobles de patrimoni cultural.\nEl projecte servirà per a fer visitable i accessible un dels espais de major importància històrica i patrimonial de la Reial Fàbrica, d’uns 240 m², on es troben els forns àrabs, datats entorn de 1805. “La seua execució contribuirà de manera notable a atraure visitants a la nostra localitat”, han indicat.\nA més, se substituirà la coberta de la nau de l’antiga fàbrica Azulejos BIC, SL, contigua a l’edifici dels forns. L’espai resultant és de 1.000 m², aproximadament, “de manera que podrà utilitzar-se per a usos socioculturals”.\nD’altra banda, esmentar que s’acaba d’iniciar un altre projecte a la Reial Fàbrica, la restauració de la façana lateral original, actuació finançada per la Conselleria de Cultura.\nSens dubte, “tots dos projectes suposen un gran pas endavant en la recuperació i posada en valor de la Real Fàbrica, una iniciativa clau per al present i futur de l’Alcora”, han manifestat.\nCal recordar que, de les instal·lacions en què es va situar l’emblemàtica manufactura, l’Ajuntament va adquirir entre 2016 i 2017 una gran parcel·la de 9.000 m², iniciant així un ambiciós i necessari projecte per a retornar a la societat l’edifici on es va iniciar la història del sector industrial ceràmic de la província de Castelló.\nFins a este moment, s’havien dut a terme una sèrie d’intervencions preventives per a frenar la deterioració de les instal·lacions i per a planificar les futures actuacions arquitectòniques i arqueològiques.\nPost més nousVila-real convoca les subvencions per a les ONG i augmenta un 50% la partida fins a arribar als 300.000 euros\nPost més vellsL’Ajuntament de la Vall d’Uixó realitza tractaments contra la cotxinilla i la processionària en els arbres


Hotel Daphne Istanbul Turquia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nBinbirdirek mah.Su terazi Sk.no 10 Sultanahmet, Sultanahmet, Istanbul, Turquia, 34400 - Veure al mapa\n"The waiter in breakfast which clean also our room is such ni..."\nHabitacions Comunicades (Connected Rooms)\nL'Hotel Daphne està situat al barri històric de Sultanahmet i ofereix un allotjament de qualitat a poca distància a peu dels principals llocs d'interès d'Istanbul. La terrassa de l'Hotel Daphne té vista sobre el mar de Màrmara. Podreu jugar als escacs o veure la TV a la cafeteria del Daphne, que també disposa de connexió WiFi a totes les instal·lacions. L'allotjament de l'Hotel Daphne presenta una decoració d'estil clàssic i disposa de TV per cable, minibar, aire condicionat i caixa forta. També inclou un bany privat amb banyera i assecador. Podreu començar el dia amb un bufet d'esmorzar turc abundant i variat al restaurant del vestíbul. Al vespre, podreu degustar una selecció de cuina turca deliciosa al restaurant a la carta, que disposa de terrassa. L'establiment també ofereix pastes, pastissos i servei de cafè de manera gratuïta durant tot el dia. La recepció és oberta les 24 hores. A 550 m hi ha la parada de tramvia de Sultanahmet, que enllaça amb altres llocs de la ciutat. L'establiment és a 20 km de l'aeroport d'Ataturk i ofereix servei de trasllat a l'aeroport per un suplement.\nTots els comentaris (250) Parelles (66) Viatgers en solitari (60) Famílies amb infants petits (60) Famílies amb infants grans (21) Grups (43)


Arriba la 6a edició del Campionat del Món FIA de Ral·licross a Catalunya\nAquest cap de setmana es disputaran el Logitech G World RX de Pirineus-Barcelona 2030 (R7) i el Logitech G World RX de Catalunya-Barcelona (R8) del Campionat del Món FIA de Ral·licross al Circuit de Barcelona-Catalunya.\nL’esdeveniment es farà a porta tancada com a mesura de prevenció de la pandèmia Covid-19.\nEl FIA World Rallycross Championship arriba per sisè any consecutiu a Catalunya. Després d’haver-se aplaçat el passat mes de març, per la crisi sanitària derivada de la pandèmia de la Covid-19, els motors dels Supercars rugiran de nou al Circuit els dies 17 i 18 d’octubre.\nPer primera vegada, i com a mesura excepcional, el Circuit de Barcelona-Catalunya acollirà dues rondes del mundial: dissabte (R7) es disputarà el Logitech G World RX de Pirineus-Barcelona 2030, donant visibilitat a la pre-candidatura Olímpica dels Pirineus i Barcelona per acollir els JJOO d’hivern al 2030. Diumenge (R8) es celebrarà el Logitech G World RX de Catalunya. Aquesta mesura, ajuda a reduir desplaçaments dels equips i fer-ne més segur tot el campionat. Els dos dies també es faran proves de la categoria Euro RX Super1600.\nLes curses, en directe al canal Esport3 i en streaming\nL’esdeveniment, tot i no celebrar-se amb públic, es podrà seguir àmpliament a Catalunya per televisió al canal Esport3 i nivell internacional a través del canal de Youtube de FIA World Rallycross Championship.\nDissabte al Logitech G World RX de Pirineus Barcelona 2030 (R7) les sessions classificatòries començaran a les 10:20h del matí (Q1) i s’allargaran fins les 13:40h quan començarà la Q3. Després de les rondes classificatòries, es faran les semifinals de la categoria Super1600. A la tarda, a partir de les 16h, començarà l’emissió en directe de la prèvia de la final. Les semifinals del World RX començaran a les 17h, i les seguiran les finals del Super1600 i la del World RX.\nL’endemà, al Logitech G World RX de Catalunya-Barcelona (R8) es repatirà la mateixa estructura horària, però l’esdeveniment arrencarà una hora abans, a les 9:30h del matí amb la Q1 del World RX i del Super1600. Per la tarda, a les 15h començarà l’emissió en directe de la prèvia de les semifinals del World RX, que arrencaran a les 16h. Després de les semifinals es faran les finals de Super1600 i del World RX.\nEl pàdoc, preparat i blindat contra la Covid-19\nEls equips que participaran al Logitech G World RX de Pirineus-Barcelona 2030 i el Logitech G World RX de Catalunya ja estan al Circuit de Barcelona-Catalunya preparant-se per a les proves del cap de setmana. El pàdoc estarà completament protegit de la Covid-19, ja que s’han aplicat les màximes mesures de seguretat per tal de garantir la salut de tots els equips, pilots i organització que participaran a l’esdeveniment.


La memòria descriptiva realitza una anàlisi de la comarca de l´Alt Empordà a través de les diferents fonts d´informació de la que es disposen; administració, estudis, web, processos de participació, entrevistes, treball de camp, etc. i així arribar a tenir una perspectiva socioeconòmica i ambiental global.\nConcretament en aquest apartat de l´estudi s´analitza un ampli ventall d´aspectes ambientals (recursos naturals, aigua, riscos, etc.) però també els aspectes que intervenen en l´ordenació del territori com són aspectes socials (planejament, habitatge, població, etc.) i econòmics (sector primari, pesca, etc.) que han d´aportar una visió del conjunt i de les interrelacions que es produeixen entre tots ell. Alhora fent especial èmfasi als aspectes que el Consell Comarcal en té àrea i competències, i així aconseguir uns resultats el màxim d´ajustats possibles a la realitat.\nPer a l’elaboració del document ha estat molt necessària la participació del conjunt de la població, dels tècnics del consell comarcal, responsables d´àrees, alcaldes dels ajuntaments i tots aquelles entitats o agents que tenen actuació dins la comarca. Amb aquesta col·laboració s’ha pretès aconseguir un document el màxim de consensuat.\nAspectes de sostenibilitat ambiental.pdf [ ] 5266 kB\nDescripció de l´entorn físic.pdf [ ] 6179 kB\nEl model territorial comarcal.pdf [ ] 3663 kB\nOrdenació del territori.pdf [ ] 2618 kB\nOrganització i gestió comarcal.pdf [ ] 240 kB\nPla de connectivitat funcional.pdf [ ] 2525 kB\nPla de sostenibilitat energètica.pdf [ ] 655 kB


Els tremendus, a l'Escala • Edicions Tremendes\nUna nova vila s’adhereix al projecte Viles del Llibre: L’Escala. I els tremendus no hi podíem faltar. El proper cap de setmana (22, 23 i 24 de febrer) podràs trobar la nostra parada tremenda a La Platja.\nEls horaris de la parada seràn:\n.Divendres de 16.00 a 20.00\n.Dissabte i Diumenge de 10.00 a 19.30\nNo et perdis el proper cap de setmana a la Vila del Llibre de L’Escala les novetats, signatures de llibres i passar una bona estona amb nosaltres i els nostres autors i autores. Si no pots venir pots visitar la nostra botiga.\nEl dissabte dia 23 de febrer a les 11.30 h la Poesia puja a L’Escala. Els tremendus hem organitzat dins de la Vila del Llibre de L’Escala una trobada d’alt voltatge: quatre artistes ens delectaran amb un espectacle-recital itinerant, festiu i participatiu on una escala recorre la Vila per recitar a viva veu al Mar Mediterrani, a la vida al carrer i a la literatura com a festa. Hi participaran les poetes Dolors Miquel, Núria Martínez-Vernis i Gisela Vicenç, acompanyades de la saxofonista Melisa Bertossi.\nCategories Presentacions Etiquetes Dolors Miquel, fires, Gisela Vicenç i Pasqual, L'Escala, Núria Martínez-Vernis, Ofrena, Vila del Llibre de L'Escala Navegació per les entrades\nDanilo Facelli, de gira per Girona


Ajuntament en flames - Diari de Girona\nAjuntament en flames\ncarlos arbó 23.06.2015 | 08:43\nA tota plana es reproduïa l'edifici de l'ajuntament coronat per unes flamarades e?nor?mes que s'enlairaven cap al cel. La imatge va aixecar un gran rebombori. El director de la publicació va haver de sortir al pas per defensar la inventiva i l'enginy del dibuixant i pintor Josep Maria Barba, que amb la seva barba de jove hippy s'imaginava com es cremava la casa de la vila a la revetlla per celebrar el solstici d'estiu. En efecte, si es resseguia la forma de les flames, apareixia el nom de Sant Joan.\nDe totes maneres, era discutible la interpretació del responsable de la revista que qualificava la il·lustració com una ofrena sim?pàtica a la festa del foc. I encara menys era creïble l'explicació que l'Ajuntament era el símbol de tot un poble que s'ho passa?va d'allò més bé amb els focs, els petards, la coca i el cava. En fi, que s'intentaven salvar les aparences per apaivagar les crítiques. N'hi havia per tant?\nTot i que només conec de passada l'artista del plomí, em fa l'efecte que, sota l'apa?ren?ça de no haver trencat mai cap plat, hi ha un personatge amb una sornegueria i una ironia que desarma qualsevol.\nPer tant, no seria gens estrany que el seu subconscient (i potser també la seva consciència) un xic rebel volgués expressar que calia fer foc nou a l'Ajuntament.\nS'ha de recordar que eren temps de transi?ció, amb un Ajuntament presidit per un alcalde nomenat per la Junta Electoral Municipal l'1 de febrer de 1976, coneixedor que el seu càrrec tenia data de caducitat.\nEls ciutadans volien eleccions democrà?ti?ques, que es van celebrar el 3 d'abril de 1979, després de tants anys de franquisme per poder elegir els representants municipals.\nDoncs bé, si abandonem el túnel del temps per analitzar els resultats a Lloret de Mar de les desenes eleccions municipals del 24 de maig del 2015, s'arriba a la conclusió que els votants han escollit un ventall de vuit opcions polítiques que estan obligades a pactar entre elles si volen un govern estable.\nA les portes d'una nova edició de la revetlla de Sant Joan, si no es vol cremar (metafòricament) l'Ajuntament, s'ha d'instaurar la pràctica del consens permanent com un hàbit de funcionament.\nA la vegada, aquesta necessitat de diàleg constant és una manera d'allunyar les temptacions de possibles piròmans que, assumint el paper de Torquemada, estarien disposats a plantar fogueres amb afanys purificadors que, a vegades, només amaguen interessos inconfessables.