Preporuke za rad ugostiteljskih objekata - Užice online\nGrad izdao zvanične preporuke\nGrad Užice je na svom zvaničnom sajtu uzice.rs izdalo zvanične preporuke za rad ugostiteljskih objekata koje prenosimo u potpunosti.\nU skladu sa Odlukom o posebnim merama pružanja usluga u oblasti trgovine na malo, koja obuhvata prodaju hrane i pića u ugostiteljskim objektima i prodaju hrane za nošenje (“Službeni glasnik RS”, br. 39/2020 i 63/2020) počev od 4. maja 2020. godine pravna lica i preduzetnici koji obavljaju delatnost u oblasti trgovine na malo, koja obuhvata prodaju hrane i pića tu delatnost, odnosno pružanje usluga mogu da obavljaju, odnosno da posluživanje korisnika vrše i neposredno u zatvorenom prostoru i u prostoru organizovanih bašti na otvorenom – uz primenu preventivnih mera propisanih Odlukom Vlade Republike Srbije i utvrđenih aktom poslodavca.\n1.Pravna lica i preduzetnici (poslodavci) dužni su da donesu poseban plan primene mera, koji je sastavni deo akta o proceni rizika koji se donosi saglasno zakonu i propisima iz oblasti bezbednosti i zdravlja na radu.\n2.Pravna lica i preduzetnici (poslodavci) dužni su da, u odnosu na zaposlene i korisnike usluga, primene sve preventivne mere od uticaja na bezbednost i zdravlje zaposlenih i korisnika usluga, a posebno one koje se odnose na sprečavanje širenja zarazne bolesti COVID-19 izazvane virusom SARS-CoV-2 koje uključuju:\na) organizovanje procesa rada koji obezbeđuje održavanje socijalne distance, odnosno međusobnog rastojanja između dva lica od najmanje dva metra,\nb) obaveznu dezinfekciju mobilijara, mašina, alata i uređaja za rad posle pružene usluge svakom pojedinačnom korisniku,\nv) obaveznu upotrebu zaštitnih sredstava tj. maski i rukavica od strane zaposlenih – za pružanje usluga na otvorenom, kao i\ng) dodatne mere, ograničenog broja lica u prostoriji, a u slučaju manjeg rastojanja od dva metra između korisnika pružanje usluga uz primenu staklene, plastične ili slične barijere,\nd) obaveznu dezinfekciju prostorija i podova,\nđ) obaveznu upotrebu zaštitnih sredstava tj. maski i rukavica i od korisnika usluga – za pružanje usluga u zatvorenom prostoru)\nMERE PREVENCIJE U OKVIRU UPRAVLJANJA I RADA OBJEKATA:\nObavezno je nošenje lične zaštitne opreme svih zaposlenih tokom radnog procesa (maske, radne uniforme i po potrebi rukavice). Zaposleni koji direktno komuniciraju ili uslužuju goste i korisnike poželjno je da koriste i vizir.\nGosti u ugostiteljske objekte moraju ulaziti sa maskom, koja se mora nositi i prilikom preuzimanja hrane i pića putem kućne dostave ili šalterske prodaje. Bez maski u prostoru objekta mogu boraviti samo gosti dok su za svojim stolom. U svim ostalim prilikama boravka u prostoru objekta, dolaska/odlaska, naručivanja, preuzimanja, plaćanja na pultu, korišćenja sanitarnih prostorija, gosti moraju nositi masku (ili drugi vid zaštitne pokrivke za nos i usta).\nPre korišćenja vode za piće u objektu, otvoriti sve slavine i pustiti da voda ističe srednjim mlazom sve dok se ne ispusti cela zapremina vode u cevima, odnosno dok voda ne poprimi svoje uobičajene karakteristike (izgubi eventualno prisutnu boju i mutnoću i ustali joj se temperatura). U slučaju da je voda izmenjenih karakteristika i nakon detaljnog ispiranja, potrebno je obratiti se Korisničkom centru JKP “Vodovod” Užice.\nNa ulazu u objekat postaviti dezo-barijere i dozere za dezinfekciju ruku za obaveznu dezinfekciju pri ulasku u objekat (u skladu sa mogućnostima –beskontaktni dozeri).\nRaspored stolova u zatvorenom ili otvorenom prostoru ugostiteljskih objekata organizovati tako da razmak između gostiju koji sede za istim ili susednim stolovima, ne bude manji od propisane socijalne distance od 2 metra.U suprotnom obezbediti fizičke barijere (od pleksiglasa ili drugog punog materijala) koji će deliti prostor između stolova.\nPojačati higijenske mere u celom objektu. Pranje obavljati sredstvima koja se redovno koriste uz češću primenu mera dezinfekcije prostora, površina i predmeta, posebno onih koji se često dodiruju (kvake, pultovi, ručke ormarića,sudopere, stolovi, stolice, prekidači za svetlo, slavine, ključevi i sl.). Povremeno obaviti i dezinfekciju pristupnih prilaza objektu. Sto i stolice nakon odlaska gosta obavezno dezinfikovati.\nIzbaciti iz upotrebe posluživanje gostiju kečapa,senfa, soseva, ulja, slanika, šećera,čajeva i sl. iz posuda za zajedničku upotrebu,kao i samousluživanje pribora iz zajedničkih gondola.\nKoristiti papirne menije za jednokratnu upotrebu,koji se bacaju posle svakog gosta ili evuntualno menije za višekratnu upotrebu, pogodne za dezinfekciju,koji se moraju dezinfikovati posle svakog gosta. Može se koristiti i isticanje menija na površinama vidljivim gostima kako bi se smanjio kontakt sa mogućim kontaminiranim površinama\nKontrolisati postupak pranja posuđa – obavezno mašinsko pranje ili, ako za to nema uslova, pranje deterdžentom na što višoj temperaturi uz završnu dezinfekciju namenskim dezinfekcionim sredstvom.\nPOSEBNU PAŽNJU OBRATITI NA KORIŠĆENJE SANITARNIH PROSTORIJA\nNa ulaznim vratima u sanitarne prostorije postaviti obaveštenje o obaveznoj dezinfekciji ruku pre i nakon korišćenja. Opciono i ispred ulaznih vrata u sanitarne prostorije postaviti dozer sa dezinfekcionim sredstvom.\nPrilikom ulaska, osoba mora imati masku ;\nU sanitarnim prostorijama moraju biti na raspolaganju tečni sapun, topla voda i jednokratni papirni ubrusi za ruke ili aparat za sušenje ruku,kao i dozer sa dezinfekcionim sredstvom za ruke na bazi 70% alkohola (opciono drugi preporučeni dezinficijens) – u skladu sa mogućnostima preporučuju su beskontaktni dozeri;\nObezbediti obeležena mesta za higijensko odlaganje otpada u objektu i bašti – upotrebljenih maski, rukavica i dr. otpada –kesa u kanti sa pedalom za nožno otvaranje. Otpad se sakuplja u odgovarajuće kese koje se dalje tretiraju u skladu sa procedurom za upravljanje uz propisane mere zaštite.\nUgostiteljske objekte redovno provetravati, u skladu sa vremenskim prilikama, prirodnim putem (otvaranjem prozora).Ne koristiti veštačku ventilaciju zatvorenog centralizovanog tipa, kao i klimatizaciju u objektima u koliko se radi o split sistemu (sistem u kome vazduh cirkuliše unutar prostorije prolaskom kroz unutrašnju jedinicu klima uređaja bez razmene istog sa spoljnim svežim vazduhom).\nU svim ugostiteljskim objektima, u skladu sa mogućnostima, odvojiti postupke naplate usluga od poslova usluživanja hrane (zaposleni koji poslužuje hranu i piće ne treba da obavlja naplatu usluge) .\nZA KORISNIKE USLUGE PO TIPU PORUDŽBINE (šaltersko izdavanje, kiosci) ukoliko je moguće razdvojiti postupak naručivanja i plaćanja od postupka izdavanja proizvoda – poslove obavljaju dve osobe na različitim pultovima uz poštovanje socijalnog distanciranja. Obavezna je dezinfekcija ruku i pulta posle svakog kupca, kao i nakon svake pojedinačne radnje (nakon svake naplate, a pre izdavanja narudžbine u situacijama kada to radi ista osoba). U skladu sa mogućnostima, postaviti pregrade/zaštitu između zaposlenih i korisnika, od pleksiglasa ili drugog materijala koji se može prati i dezinfikovati. U skladu sa mogućnostima jasno obeležiti puteve pristupa i udaljavanja od objekta, kako bi se izbeglo stvaranje gužvi, uz poštovanje socijalne distance održavanja rastojanja između klijenata od najmanje 2m,dok čekaju na uslugu naplate ili preuzimanja hrane i pića (npr. vidljivo označavanje linijama na asfaltu).\nPrilikom predaje porudžbine držati što veću moguću distancu od klijenata od najmanje 2m dok čekaju na uslugu naplate ili preuzimanja hrane i pića (npr. vidljivo označavanje linijama na asfaltu).\nNajvažnija je higijena ruku, što podrazumeva češće pranje ruku, sapunom i vodom, najmanje 20 sekundi a obavezno nakon korišćenja toaleta, pre pripreme, služenja ili konzumiranja hrane, nakon kašljanja, kijanja i korišćenja maramica za nos, kontakta sa površinama koje se često dodiruju, pre stavljanja i nakon skidanja rukavica, nakon kontakta sa gostima ili korisnicima usluga i dr. Nakon pranja, dezinfikovati ruke (preporučuju se dezinficijensi na bazi 70% alkohola).\nPOSLODAVAC JE U OBAVEZI DA OBAVESTI ZAPOSLENE O POTREBI:\nPraćenja sopstvenog zdravstvenog stanja i prijavljivanja u slučaju pojave simptoma respiratorne ili crevne bolesti i povišene telesne temperature, uz obavezu telefonskog javljanja pretpostavljenom, i obaveznog nedolaska na posao i daljeg postupanja u skladu sa zvaničnim preporukama.\nKorišćenja lične zaštitne opreme (maska, radna uniforma, prema potrebi rukavice, a u slučajevima u kojima nije moguće izbeći blizak kontakt, manje od 2 m i vizir)\nPoštovanja socijalne distance –udaljenost od 2m u skladu sa mogućnostima tokom svih procesa rada, ali i tokom pauza.\nPOSLODAVAC IMA OBAVEZU DA:\nSprovodi praćenje zdravstvenog stanja zaposlenih pri dolasku na posao (u skladu sa mogućnostima – putem beskontaktnog merenja telesne temperature ili praćenjem pojave simptoma bolesti).\nOdmah udalji sa radnog mesta zaposlene kod kojih su se ispoljili simptomi bolesti- povišena telesna temperatura, simptomi (čak i blagi) respiratorne ili crevne bolesti.\nProstor u kome je boravila takva osoba provetriti, detaljno dezinfikovati sve površine, predmete, pribor i opremu namenskim dezinfekcionim sredstvima u skladu sa uputstvom proizvođača, uz obavezno korišćenje lične zaštitne opreme.\nZaposlene koji su bili u bliskom kontaktu (obavljali poslove na manje od 2 m rastojanja) sa osobom kod koje je potvrđena COVID-19 infekcija se smatraju izloženim i dalji postupak je u skladu sa preporukama nadležnih zdravstvenih institucija.\nOrganizuje češće kraće pauze za odmor zaposlenih za vreme rada, obzirom na obavezu nošenja lične zaštitne opreme i potrebu dosledne primene drugih mera prevencije, što dodatno zamara i opterećuje zaposlene.\nDosledno sprovodi odredbe Zakona o zaštiti stanovništva od zaraznih bolesti („Službeni glasnik RS“, broj 15/2016) i Pravilnika o obaveznim zdravstvenim pregledima određenih kategorija zaposlenih lica u objektima pod sanitarnim nadzorom, obaveznim i preporučenim zdravstvenim pregledima kojima podležu određene kategorije stanovništva („Sl. glasnik RS“, br. 3/2017)- sanitarni pregledi Zakona o zaštiti stanovništva od izloženosti duvanskom dimu(„Sl. glasnik RS“,br. 30/2010) i Pravilnika o obliku i sadržaju znaka zabrane pušenja i znaka da je pušenje dozvoljeno u određenom prostoru, načinu isticanja tih znakova, obrascu izveštaja o povredi zabrane pušenja, vrsti potrebnih dokaza o pušenju i načinu na koji se oni prikupljaju i na koji se utvrđuje prisustvo duvanskog dima u prostoru u kome je pušenje zabranjeno, kao i o obrascu za naplatu novčane kazne na licu mesta („Sl. glasnik RS“, br. 73/2010 i 89/2017), Zakona o bezbednosti hrane („Sl. glasnik RS“, br. 41/2009 i 17/2019) , sprovodi dosledno procedure i uputstva DHP,DPP i HACCP sistema .\nNavedene preporuke će se u skladu sa odlukama Republičkog i Gradskog štaba za vanredne situacije, stanjem na terenu i faznom pristupu u organizaciji i radu ugostiteljskih objekata prilagođavati i po potrebi dopunjavati i menjati..\nNa osnovu člana 6. stav 1. Zakona o zaštiti stanovništva od zaraznih bolesti (,,Službeni glasnik RS”, broj 15/16) i člana 43. stav 1. Zakona o Vladi („Službeni glasnik RS”, br. 55/05, 71/05 – ispravka, 101/07, 65/08, 16/11, 68/12 – US, 72/12, 7/14 – US, 44/14 i 30/18 – dr. zakon),\no posebnim merama pružanja usluga u oblasti trgovine na malo, koja obuhvata prodaju hrane i pića u ugostiteljskim objektima i prodaju hrane za nošenje\n“Službeni glasnik RS”, br. 39 od 21. marta 2020, i br.63 od 30. aprila 2020.\n1.Pravna lica i preduzetnici koji obavljaju delatnost u oblasti trgovine na malo, koja obuhvata prodaju hrane i pića tu delatnost, odnosno pružanje usluga nastavljaju da obavljaju uz primenu posebne mere zaštite zaposlenih i korisnika usluga – koja podrazumeva da se serviranje i posluživanje hrane i pića gostima ne može vršiti neposredno u zatvorenom prostoru i u prostoru organizovanih bašti na otvorenom, bez obzira na to: da li gosti bivaju posluženi za stolom ili se sami poslužuju izloženim jelima i pićima; da li gosti obeduju pripremljene obroke u objektu tj. u restoranima, kafeterijama, restoranima brze hrane i pića, restoranima i barovima povezanim sa saobraćajem kada ih obavljaju odvojene jedinice, restoranima, menzama i kantinama u kojima se u organizaciji poslodavca poslužuju zaposleni ili u bilo kom drugom objektu i bašti u kojoj se ta usluga pruža; da li se gostima poslužuje ketering – ako se posluživanje vrši neposredno korisniku usluge; da li gosti konzumiraju piće u barovima, kafanama, kafićima, pivnicama, tavernama, vinarijama, diskotekama, klubovima, splavovima, kladionicama, koktel salama ili u bilo kom drugom objektu i bašti u kojoj se ta usluga pruža.\n2. Pravna lica i preduzetnici iz tačke 1. ove odluke mogu nastaviti da pružaju usluge posluživanja hrane i pića uz organizovanje dostavne službe ili preko šaltera za pružanje usluge bez ulaska lica kojima se pruža usluga u objekte.\n2a. Počev od 4. maja 2020. godine pravna lica i preduzetnici koji obavljaju delatnost u oblasti trgovine na malo, koja obuhvata prodaju hrane i pića tu delatnost, odnosno pružanje usluga mogu da obavljaju, odnosno da posluživanje korisnika vrše i neposredno u zatvorenom prostoru i u prostoru organizovanih bašti na otvorenom – uz primenu preventivnih mera propisanih ovom odlukom i utvrđenih aktom poslodavca.\n3.Pravna lica i preduzetnici (poslodavci) koji pružaju usluge u delatnostima i na način iz tač. 1. i 2. ove odluke dužni su da, u odnosu na zaposlene i korisnike usluga, primene sve preventivne mere od uticaja na bezbednost i zdravlje zaposlenih i korisnika usluga, a posebno one koje se odnose na sprečavanje širenja zarazne bolesti COVID-19 izazvane virusom SARS-CoV-2, i da u tom smislu donesu poseban plan primene mera, koji je sastavni deo akta o proceni rizika koji se donosi saglasno zakonu i propisima iz oblasti bezbednosti i zdravlja na radu.\nPravna lica i preduzetnici (poslodavci) koji pružaju usluge u delatnostima iz tačke 1. ove odluke na način iz tačke 3. ove odluke dužni su da, u odnosu na zaposlene i korisnike usluga, primene sve preventivne mere od uticaja na bezbednost i zdravlje zaposlenih i korisnika usluga, a posebno one koje se odnose na sprečavanje širenja zarazne bolesti COVID-19 izazvane virusom SARS-CoV-2 (organizovanje procesa rada koji obezbeđuje održavanje socijalne distance, odnosno međusobnog rastojanja između dva lica od najmanje dva metra, obaveznu dezinfekciju mobilijara, mašina, alata i uređaja za rad posle pružene usluge svakom pojedinačnom korisniku, obaveznu upotrebu zaštitnih sredstava tj. maski i rukavica od strane zaposlenih – za pružanje usluga na otvorenom, kao i dodatne mere, ograničenog broja lica u prostoriji, a u slučaju manjeg rastojanja od dva metra između korisnika pružanje usluga uz primenu staklene, plastične ili slične barijere, obaveznu dezinfekciju prostorija i podova, obaveznu upotrebu zaštitnih sredstava tj. maski i rukavica i od korisnika usluga – za pružanje usluga u zatvorenom prostoru), i da u tom smislu dopune poseban plan primene mera iz stava 1. ove tačke.\nPrvo Skupština pa onda obrazovanje\nRenoviranje Vlajkovog platoa traje duže od izgradnje “NEST”-a


Iz dubine guše\nNIŠKA ZONA SUMRAKA\npiše: Homer Karabeg\nNIŠTA ILI O AUTOŠOVINIZMU\nAlbum nazvan po bendu može odati pogrešan utisak da se radi o prvencu, na šta smo navikli kod većine bendova. Za ovaj pančevački trio ovo je u stvari treći po redu, s tim da ga ipak po mnogo čemu možemo smatrati prvim pravim albumom koji će predstavljati prekretnicu u daljoj karijeri. Iako sa kultnim statusom(čitaj: „sluša šaka ljudi“), ovaj bend je tek ovim izdanjem uspeo da se ozbiljnije nametne širokim srpskim metal-rock-grundge masama. Prateći kako svetske tako i, od skoro, srpske trendove ne možemo ga naći u bolje opremljenim dućanima već besplatno skinuti sa interneta u izdanju francuske kuće „Chabanes records“. I dalje ponavljamo svoje greške tako da stranci još uvek prepoznaju ono dobro što nam godinama trune u dvorištu. Ipak, da ljudi nisu imuni na novu i dobru muziku pokazuje sve veći broj fanova na fejsbuku (eto i to je postalo validno merilo), veći broj recenzija, ali i ono najbitnije - veći broj koncerata od kojih su poslednji u nizu bili gostovanja jednom Block Outu. Ovaj album je svakako najzaslužniji za sve to.\nŠta je toliko posebno u vezi s njim? Onima koji su slušali prethodni „Nihilist“ verovatno samo dosta bolja produkcija i ozbiljniji aranžmani. Oni su već bili spremni za novu dozu hermetičkih tekstova nastalih u simbiozi sa pančevačkim „eko“-dimnjacima koji propraćeni burgijanjem rifova udaraju u glavu već na prvim sekundama uvodne, post-apokaliptične „Nevene“. Ta pesma je za kratko vreme dobila spot i status pesme koja se jedva čeka na koncertima. To nikako ne znači da je tu kraj onoga što album ima da ponudi. Dalje se nižu mučna „94 januar“ i mantrična „29:10“, koja ne bi bila to što jeste bez gostujuće violine. Da li zbog proboja na inostrano tržište ili jednostavno zbog toka inspiracije, sledeće dve pesme su na engleskom jeziku. Prvu od njih, „Hitler satanist“, bend je već ranije izvodio na svojim koncertima, dok je druga, „The black dagger“, svojim pamtljivim uvodom mogla da se čuje na jednoj od kompilacija pančevačkih bendova. Pored „Nevene“, najjači utisak ostavlja sedmominutna „Okean sreće“, tekstualno spakovana u 3 stiha kojima bi samo još jedna reč umanjila težinu od jedne tone. Možda je bilo pametnije da ona stavi tačku na album, a ne za nijansu manje upečatljiva „Prevara“. Tada bi sigurno slušalac zinuo od neverice, ako već nije do tada, i pustio ceo album na repeat.\nZvuk Jewy Sabataya na ovom albumu je nalik omotu: crn, bez šara, samo slova koja vuku negde na dno tamnih voda Pančeva.\nVeliki prezir - Nikad je kraj\nDosta vremena je prošlo od poslednjeg albuma Velikog prezira, a od tada se štošta promenilo. Možda je najbitnije to što je Balkan dobio svoj MTV na kome su Veliki Prezir miljenici, pa tako vrlo često oni koji plaćaju harač SBB-u mogu da vide spotove ovog zanimljivog benda i u stvari vide kako bi izgledala mainstream muzika... naravno, da smo u nekoj normalnoj zemlji. Druga promena je selidba Vladimira Kolarića iz Vrbasa u Beograd što je bitno, jer ovaj album zvuči baš kao život u Beogradu, pomalo plastično. Dobrim delom je nestala ona ravničarska melanholija malog grada koja je krasila „Ruku bez povratka“, a pogotovu „Brazde“. Na ovom albumu preovladavaju optimistični tekstovi o buđenju i radovanju životu („No No“, „Probudi se sine“, „Danas“) što dovodi do toga da su poneke pesme isprazne („Idem dole“), pa čak i monotone („Šta ja mislim?“). „Svi se spustite na pod“ za koju je uradjen drugi po redu spot je, po uzoru na „Konja“ sa prethodnog albuma, najenergičnija sa odličnim distorziranim deonicama. „Pomozi sebi“ odaje utisak da samo popunjava mesto i verovatno je najslabija pesma na albumu. Naravno, sve su one daleko od loših, ali sigurno je da bend poput Velikog prezira može to i bolje. Pesme „Zakopavam“, „Nema hrabrosti“, „Zvoniće“ i naslovna „Nikadjekraj“ imaju tragove onoga što je bend bio do sada i predstavljaju prave bisere albuma iako možda neće dobiti veliki prostor na TV-u i radiju. Svojom mirnoćom, setom i ozbiljnošću oslikavaju ono najbolje od Velikog prezira što, nadam se, neće izgubiti na budućim albumima. Takođe je dosta zamerki upućivano na preteranu šarenolikost bukleta koji bi trebalo da vitlate oko sebe da biste u toj paleti drečavih boja pohvatali gde je koja pesma, pa čak i gde su krajevi reči. Ipak, uz album idu i dve bonus nalepnice sa znakom Velikog prezira, čisto mali znak pažnje za sve „audiofile“ koji su voljni da daju 500 kinti za disk. A takvih je, na žalost, konstantno sve manje.\nJedno je sigurno. Velikom preziru je ovaj album definitivno bio neophodan korak napred za ulazak u srpsku rok elitu, od koje se uvek mnogo očekuje. Da li će ispuniti ta očekivanja, zavisi od njih a na nama je da se strpimo.\nBioskopi u Nišu posle Mini Festa\nPOSLEDNJA BIOSKOPSKA PREDSTAVA?\nU Nišu je od 24. februara do 2. marta održan drugi mini Fest zaredom (nakon pauze od 2004.godine) koji su zajednički organizovali distributerska kuća iz Beograda “Pro Vision” (zakupac bioskopa Kluba vojske Srbije u Nišu) i Niški kulturni centar, uz pokroviteljstvo gradske opštine Palilula. I ova filmska manifestacija, na kojoj je za sedam dana prikazano četrnaest premijernih ostvarenja sa ovogodišnjeg beogradskog Festa, pokazala je da Nišlije nisu okrenule leđa filmu (projekciji filmova “Pisac iz senke” i “Zatvoreno ostrvo” prisustvovalo je blizu osam stotina gledalaca) i da piraterija, elektronski formati, internet, kablovske i satelitske televizije (još uvek) nisu uništili potrebu da se film gleda tamo gde je doživljaj najbolji (ako je ispunjen minimum tehničkog standarda) - u bioskopskoj sali. Time je još jednom poslata snažna poruka lokalnoj samoupravi koja sporo rešava problem deblokade procesa renoviranja jedinog preostalog gradskog bioskopa koji je zadržao svoju namenu, a da stvar bude gora, reč je i o najstarijem stalnom niškom bioskopu “Vilingrad” (nekadašnja “Istra”, odnosno “Volga” ili “Ruski car”, kako se zvao za vreme hotelijera Evgenija Rajhla, kada je pre više od sto godina otvoren za kinematografske posetioce). U renoviranje kino-opreme i prilagođavanje instalacija u kino-kabini za sada nije uloženo ništa, a poznato je da bioskop ne čine samo zidovi, stolice i “mokri čvor” (mada su i tu stvari urađene polovično), već je srce bioskopa u kino-kabini. U vreme kada u mnogo razvijenijim sredinama u našoj zemlji, da ne govorimo o regionu ili svetu, bioskopski gledaoci uživaju u “3 D” projekcijama, u sinepleksima i multipleksima, mi nemamo ni “1 D”, kako se duhovito izrazio jedan bioskobdžija na pitanje u kom formatu će biti prikazan “Avatar” u jedinoj preostaloj bioskopskoj sali u gradu, ili bolje reći u sali univerzalne namene Kluba vojske Srbije (u kojoj se održavaju, pored bioskopskih projekcija, koncerti, pozorišne predstave i druge manifestacije).\nOkolnosti u vezi sa poslovanjem bioskopskog preduzeća za prikazivanje filmova (nekadašnje društveno preduzeće “Slavica film”, početkom devedesetih transformisano je odlukom tadašnje Skupštine grada u javno preduzeće “Nišfilm”) dostojne su jednog uzbudljivog dugometražnog socijalno-političkog filma sa elementima “krimića”, a u poslednjih dvadesetak godina sve se još više iskomplikovalo (preduzeće pravno, pa i faktički i dalje postoji, samo što godinama ne prikazuje filmove - “Vilingrad” se renovira, a “Park” je izdat u dugoročni zakup za potrebe diskoteke “Spark”) što odlukama grada (nepravovremeno reagovanje na materijalno poslovanje “Nišfilma”), što odlukama rukovodstva kuće (katastrofalna kadrovska selekcija, nekoliko direktora o tehnologiji prikazivanja filmova nije znalo gotovo ništa), što situacijom u spoljnjem svetu (tehničko-tehnološka usavršavanja i usled toga rast piraterije). Na komplikovanje situacija uticale su i rane devedesete kada se “Nišfilm” (sa partnerima) preambiciozno upustio u avanturu pokretanja prve niške televizije “Star 5”; iz tog perioda beogradska “Gama” potražuje tehničku opremu (navodno, video-miksetu, mada je tu, bez ulaženja u predmet, sve prilično nejasno) od “Nišfilma” (sa drugim partnerima je, po našim informacijama, izvršeno poravnanje) i to dugovanje je pre nekoliko meseci naraslo, sa kamatom, na osamdeset miliona dinara koji su prinudno uzeti iz gradskog budžeta. U međuvremenu, ni zaposleni u “Nišfilmu” nisu sedeli “skrštenih ruku”, pa su tužili grad, koji je formalno-pravno osnivač, za svoje neisplaćene zarade i nepokrivene doprinose; da je gradske vlast tada išla linijom manjeg otpora, možda bi Niš ostao i bez bioskopa “Vilingrad” kome je pretila licitacija, pa bi objekat u Obrenovićevoj, da budemo maksimalno cinični, mogao da se vrati svojoj prvobitnoj nameni (hoćemo da verujemo da bi ga oni, koji su tada želeli da ga kupe, pretvorili pre u hotel, nego u kockarnicu ili novu diskoteku); ali da ne bi ispalo da samo kritikujemo nekadašnju i sadašnju gradsku vlast treba biti pošten pa reći: da devedesetih “Nišfilm” nije transformisan iz društvenog u javno preduzeće, verovatno bi u procesu divlje privatizacije doživeo sudbinu “Beograd filma” ili “Zvezda filma” iz Novog Sada i tako bi grad danas ostao bez bioskopa (a neki mangupi bi zadovoljno trljali ruke) ali je lokalna samouprava odlučila da zaposlenima u “Nišfilmu” isplati zarade i doprinose i spase “Vilingrad” . U međuvremenu je bilo i nekih drugih kontakata i pokušaja javno-privatnog partnerstva koji za sada nisu urodili plodom kada je reč o reanimaciji niških bioskopa. Da stvar bude komplikovanija, u sastavu JP “Nišfilm” su i dve letnje pozornice, jedna u Tvrđavi, druga u Niškoj Banji - na sceni prve od njih organizuju se, pored brojnih koncerata, i mnoge značajne gradske manifestacije (problemi “Nišfilma” pretili su da parališu organizaciju i Festivala glumačkih ostvarenja, ali je prošle godine, na svu sreću, zahvaljujući razumevanju grada i pravovremenom reagovanju organizatora NKC-a u saradnji sa zakupcima Letnje pozornice, sve završeno na opšte zadovoljstvo). Grad, dakle, pored problema sa renoviranjem bioskopa “Vilingard”, a u budućnosti i sa bioskopom “Park” (odnosno, diskotekom “Spark”) - jer, opet posredne informacije kažu da će se za taj objekat javiti naslednici prethodnih vlasnika kada počne primena zakona o restituciji, ima nerešen status obe letnje pozornice, a na kraju krajeva, i samog preduzeća koje nije ugašeno i koje formalno-pravno još uvek postoji (postoji i ideja o formiranju Javnog preduzeća“Art tvrđava” koje bi gazdovalo Letnjom pozornicom, dok bi se o bioskopu “Vilingard” brinula gradska ustanova Niški kulturni centar).\nBioskopsku budućnost u gradu čini neizvesnom i odluka distributerske kuće “Pro Vision”, zakupca bioskopa Kluba vojske Srbije u Nišu, koja je najavila povlačenje iz ovog posla jer u njemu više ne nalazi komercijalni interes. Kako u međuvremenu nema na vidiku ni novih tržnih centara u Nišu u okviru kojih bi mogli da se otvore novi sinepleksi ili multipleksi, ostaje da se nadamo da je slogan ovogodišnjeg Mini Festa “Poslednje bioskopska predstava”, više aluzija na sjajni film Pitera Bogdanoviča iz 1971. godine, nego najava nimalo svetle bioskopske budućnosti za sve niške filmofile.\nMultimedijski superheroji (28): Denis napast\nPETOGODIŠNJAK OD ŠEZDESET GODINA\nStrip „Denis napast“ pojavio se prvi put 12.marta 1951.godine u šesnaest američkih listova. Autor Henri-Henk (King) Kečam imao je otprilike isto onoliko godina koliko i njegov najpoznatiji junak, kada je u detinjstvu poželeo da postane crtač stripova. Zato nije neobično što je odmah nakon prve godine studija napustio Univerzitet u Vašingtonu i 1938. godine našao uhlebljenje kao animator, najpre kod Voltera Lanca („Pera detlić“), a kasnije i kod Volta Diznija. Radio je na stripovima o Pinokiju, Bambiju i Patku Dači, a tokom Drugog svetskog rata u američkoj mornarici crtao je motive za mornaričke postere i materijal za obuku. Legenda kaže da je Kečam inspiraciju za lik Denisa Mičela, vragolastog petogodišnjaka koji do ludila dovodi svog komšiju Džordža Vilsona, dobio kada je njegova žena jednog dana upala u studio u kome je radio. „Tvoj sin je prava napast“, rekla je tada gospođa Kečam besna zbog nereda koji je njihov petogodišnji sin napravio u svojoj sobi, a Henku je tog trenutka sinula ideja i rođen je multimedijalni junak sa skoro šezdesetogodišnjom karijerom, kako u stripovima i knjigama, tako i u animiranim i igranim filmovima, televizijskim serijama, mjuziklima... Do sredine osamdesetih Henk Kečam je sam crtao strip o Denisu, da bi desetak godina nakon toga nastavio da nadgleda rad svojih naslednika Markusa Hamiltona i Ronalda Ferdinanda - i tako sve do 2001. godine (iste godine kada je njegov najpoznatiji junak napunio pedeset godina, Henk Kečam je umro u osamdeset drugoj godini).\nRežijа: Kathryn Bigelow\nUloge: Jeremy Renner, Anthony Mackie, Brian Geraghty, Guy Pearce, Ralph Fiennes\nOvogodišnju dodelu nаgrаde Oskаr, nаročito kаdа je reč o kаtegorijаmа zа nаjbolji film i nаjbolju režiju, svаkаko je obeležio direktаn duel dvoje bivših holivudskih supružnikа – Ketrin Bigelou s jedne i Džejmsа Kаmeronа s druge strаne. S obzirom nа to dа su njihovа filmskа ostvаrenjа Kаtаnаc zа bol i Avаtаr u pomenutim kаtegorijаmа bilа glаvni i prаktično аpsolutni fаvoriti zа prestižnu nаgrаdu аmeričke Akаdemije filmske umetnosti i nаuke (AMPAS), očekivаlo se dа ćemo, kаko to često ume dа se desi prilikom prerаspodele Oskаrа, prisustvovаti nekoj vrsti „zаjedničkog“ ili „rаvnoprаvnog“ trijumfа tа dvа vrlo znаčаjnа modernа аmeričkа filmskа аutorа: Kаmeron, nа primer, dobije Oskаrа zа režiju i tаko bude nаgrаđen zа revolucionаrаn pomаk koji je u Avаtаrunаčinjen ne sаmo u domenu filmske tehnologije, nego i u oblаsti ontologije i estetike filmskog izrаzа, dok veomа oporа, skoro pа niskobudžetnа rаtnа drаmа Ketrin Bigelou Kаtаnаc zа bol odnosi pobedu u kаtegoriji zа nаjbolji film sа svekolikog engleskog govornog područjа. Desilo se međutim dа je аutorkа sjаjnih „muških“ filmovа kаkvi su Point Break i Strange Days više nego zаsluženo, postаlа prvа rediteljkа kojа je dobilа Oskаrа zа režiju otkаd se ovа uglednа filmskа nаgrаdа dodeljuje.\nJer Kаtаnаc zа bol je, uprkos nedoumicаmа pojedinih kritičаrа, ostvаrenje veomа niskog propаgаndnog intenzitetа i, moždа i bаš zаto, izuzetne umetničke snаge. Zа rаzliku od mnogih drugih filmskih stvаrаlаcа koji bi storiju situirаnu u okupirаni Irаk iskoristili kаo ideаlnu odskočnu dаsku zа mаnje ili više eksplicitno plаsirаnje vlаstitih političkih i ideoloških stаvovа o sаvremenom pentаgonskom intervencionizmu nа Bliskom i Srednjem istoku, Ketrin Bigelou se ne opredeljuje neposredno ni zа principe (donedаvno?) аktuelne vаšingtonske politike nа nаvedenim „trusnim“ područjimа, niti se trudi dа u tom smislu kritički direktno progovori protiv njih: u fokusu njene politički poprilično neutrаlne аutorske pаžnje je nаčin nа koji jedаn nаoko obični аmerički nаrednik doživljаvа аpsolutno mu strаnu i nepoznаtu zemlju u kojoj se obreo, kаo i povezаnost togа odnosа sа nаčinom nа koji ovаj doživljаvа svoju rodnu аmeričku grudu. Iz vizure nаrednikа Džejmsа (odlični Džeremi Rener), kаo, uostаlom, i iz perspektive njegovih kolegа čije sudbine u filmu pаrаlelno prаtimo, Irаk nije stvаrno postojeći prostor nаseljen ljudimа od krvi i mesа, već nekа vrstа simulirаne, gotovo virtuelne reаlnosti, kojа veomа liči nа kаkаv zаčudni melаnž iznenаđujuće „reаlistične“ video-igrice i vаrljivih аngloаmeričkih televizijskih prilogа i reportаžа (kvаzi)dokumentаrističkog tipа iz Bаgdаdа ili nekog drugog većeg irаčkog grаdа. Zа Džejmsа je to, još preciznije rečeno, ekstremno polаrizovаnа simulirаnа stvаrnost sekvencijаlnog tipа – postoje sаmo stаlni visokonаponski sudаri sа smrću i neminovne „monotone“ pаuze između njih, neizbežne „životne“ prаznine koje sаmo vаljа nekаko otаljаti budući dа ih je nemoguće ispuniti smislom. Izvаn togа i tаkvogа svetа glаvni junаk filmа se ne snаlаzi i osećа se totаlnim strаncem: povrаtkom u stvаrni svet i uzdrmаnu stаbilnost porodičnog okriljа, njegovа ličnost zаpаdа u neku vrstu melаnholične rezignаcije i dospevа do sаme ivice rаspаdа, do rubа potpune depersonаlizаcije. U jednoj od ključnih scenа zа rаzumevаnje ovog ostvаrenjа, u delu rаdnje koji se odigrаvа u simulirаnom epilogu, а zаprаvo u stvаrnom rаspletu filmа, Vilijаm Džejms, sаdа već u civilu, zbunjeno stoji i pilji u beskrаjаn niz nаizgled rаzličitih, а u stvаri neverovаtno sličnih pаkovаnjа kornfleksа nа prepunim rаfovimа policа u nekаkvoj golemoj sаmoposluzi. Od njegа se očekuje dа nаčini izbor između dve veomа slične mogućnosti, između dve vrlo bliske vаrijаcije istovetnog modelа, а on je u izrаzito negostoljubivom irаčkom okruženju nаvikаo dа postoje isključivo ekstremi, od kojih jedаn, onаj koji se tiče аdrenаlinskih „duelа“ deminerа sа bombom, zа njegа imа izrаzito stimulаtivno, još mаlo pа nаrkotičko dejstvo. U tom prelomnom momentu, kаdа pomаlo utučeni Džejms definitivno shvаtа dа mu je mesto pod vrelim irаčkim suncem, među bezbrojnim eksplozivnim nаprаvаmа koje kаo dа očekuju svogа deminerа, Kаtаnаc zа bol nаm rаzotkrivа bolnu istinu – zаpаdni svet je u fаzi kаdа postmodernom čoveku nije više u stаnju dа pruži iole ozbiljnije životne podsticаje, а nаvodni izbor između rаzličitih mogućnosti je sveden nа puku, unаpred od strаne politički korektnog društvа dirigovаnu konvencionаlnost postupkа, koji ne vodi nikаkvom ozbiljnijem, а kаmoli uzvišenijem cilju.\nAli ove temаtsko-motivske, sаdržinske i podtekstuаlne semаntičke konotаcije ne bi zаsjаle punim sjаjem i ne bi delovаle u toj meri ubedljivo i snаžno, dа se Ketrin Bigelou nije odlučilа zа pseudodnevničku formu drаmаturški nаizgled „lаbаve“ lineаrne epizodične nаrаcije, sа likovimа i opštom аtmosferom prizorа kаo jedinim stаlno prisutnim konstаntаmа u svim sekvencаmа filmа. Tа epizodičnost prаćenа je, opet, efektnom dokumentаrističkom posmаtrаčko-medijskom stilizаcijom, zаsnovаnom nа nemirnim, koloristički svedenim kаdrovimа iz ruke i nаmerno prenаglаšenoj upotrebi zumovа i kontrаzumovа (kojimа se u rаkorde često unosi nekа vrstа nelаgodne tenzije), kаo i nа trenutke odistа onespokojаvаjućoj, аli stvаrno mаjstorskoj upotrebi subjektivnih kаdrovа i slou moušnа. Tаko nаm Bigelou u ovom, Oskаrom ovenčаnom delu, ne sаmo u sferi nаrаtivа, već i u domenu nаrаcije i stilа, putem gotovo sаvršeno usklаđenog, u novijem holivudskom filmu sve ređeg jedinstvа forme i sаdržine, predstаvljа Irаk kаo prostor koji je, u svoj svojoj hronotopskoj rаscepkаnosti, mnogo pre „voljа i predstаvа“ glаvnih junаkа, nego mesto kаkvo u stvаrnosti zаistа postoji.\nKаtаnаc zа bol je, u to nemа nikаkve sumnje, rаtni film uistinu posebne vrste. Jer iаko se, vаrirаjući prepoznаtljivu klаsičnu formulu kojа podrаzumevа grupu vojnikа nа zаjedničkom zаdаtku u pretećem neprijаteljskom okruženju, Ketrin Bigelou nа prvi pogled kreće dаvno već utаbаnim (pod)žаnrovskim stаzаmа i bogаzаmа, očigledno je dа se, bаrem iz vizure ozbiljnog filmskog gledаocа, nа ekrаnu zаprаvo odvijа istinskа egzistencijаlnа drаmа glаvnogа junаkа, nаrednikа Vilijаmа Džejmsа, drаmа kojа nа izuzetno smeo, čаk bi se reklo beskompromisаn nаčin preispituje ne sаmo poziciju vojnikа u kontekstu sаvremenih rаtnih sukobа i „humаnitаrnih“ i „preventivnih“ vojnih intervencijа, nego i sаmu protejsku suštinu togа „nаjboljeg od svih svetovа“, modernog zаpаdnog liberаlkаpitаlističkog društvа.\nNajnoviji film Rajka Grlića podigao je veliku prašinu u hrvatskoj javnosti, naročito među malograđanskim slojem publike i dežurnim zaštitnicima društvenog morala (u tranzicionom sistemu, u kome je, kao i u srpskom, gotovo sve moguće i gde od sintagme "sistem vrednosti" ne opstaje nijedna reč); ovoga puta, umesto zaštitnika morala u vidu društveno-političkih organizacija iz socijalističkog perioda, sada su na sceni drugi subjekti sa sličnim društvenim angažmanom (u fusnoti pisma Odbora za ravnopravnostpolova Hrvatskog društva za promociju i zaštitu ljudskih prava, osim što se traži zabrana daljeg prikazivanja, dodaje se da je Rajko Grlić „po vređanju javnog morala postao poznat još od igranog filma ’Samo jednom se ljubi’ cit.I.A. iz beogradske Politike). Time su se i nehotice dotakli suštine filma, ne samo u smislu njegove društvene angažovanosti, već i kada je reč njegovoj estetici.\nJer, Grlićeva erotska drama sa elementima melodrame i satire, zaista korespondirana sa centralnim (i ponajboljim) delom njegovog opusa, filmovima „Samo jednom se ljubi“ (1981) i „U raljama života“ (1984). Zaplet filma, veoma efektno sažeo je sam Grlić u intervjuu Politici : „ Reč je o dva brata, dve žene, jednoj ljubavnici i dvoje dece koja nisu sigurna ko im je otac. To su junaci priče o sredovečnim ljudima, priče o građanskoj klasi koja u našim urbanim sredinama živi u nekoj vrsti ilegale“. Glavni lik filma, koji je svojevrsna posveta „građanskom Zagrebu u nestajanju“, Nikola, poslovni je čovek bez finansijskih problema, dandy i hedonista (za razliku od uloge u „Besi“, ova uloga Mikiju Manojloviću pristaje kao lepo skrojeni kaput), raspet između tri žene: Anamarije (koja je nekada pozirala njegovom ocu, poznatom slikaru, čiju smrt vidimo na početku filma), Latice (samohrane apotekarke koja živi u istom gradu) sa kojom se povremeno viđa na tobožnjim službenim putovanjima i Marte (koja živi u stanu sa mlađim ljubavnikom), žene njegovog rođenog brata, sa kojom je nekada bio prisan. Njegov brat Braco je čovek koji takođe voli žene, ali je, za razliku od Nikole, tip luzera, otpušten s posla, nezadovoljan, večito buntovan i finansijski zavisan od brata.\nGrlićeva režija imponuje i na zanatskom i na narativnom nivou, sve je ispeglano u kadru, odmereno, „rezano“ i ucelinjeno bez greške sa finim montažnim ritmom i nijansama u vođenju priče, od dramsko-melodramskog, do komično-satiričnog (montažer Andrija Zafranović). Pri tom se, Grlić ponovo, posle toliko godina dokazuje kao jedan od najvećih majstora stilizovane erotike na prostorima nekadašnje države, jer su erotske scene režirane razložno i smisleno, sa punim dramaturškim opravdanjem i u funkciji karakterizacije likova. U svakom kadru ove finalne verzije filma vidi se da se glumci na setu nisu osećali neprijatno, jer su radili sa rediteljem koji zna šta želi i u kom pravcu vodi svoje junake ( u zaokruženju celokupnog vizuelnog utiska o filmu zasluge pripadaju i efektnoj fotografiji Slobodana Trninića). U bioskopskoj distribuciji filma nećete se osećati neprijatno ako ste filmofil i niste puritanac, a što se televizijskog prikazivanja u budućnosti tiče, ono će morati da ima posebno označen gledalački rejting(ali to ne bi trebalo da bude poseban hendikep, jer je to sudbina i nekih od najvećih filmova svih vremena).\n„Neka ostane među nama“ još jednom potvrđuje da se koprodukcija na ovim prostorima (u ovom slučaju, hrvatsko-slovenačko-srpska) isplati jedino u slučaju kada autori snimaju iz duboke potreba da nešto kažu i ostave zapis o vremenu koje prolazi i o ljudima oko sebe, a ne da bi u namirenju kvota namakli fonderske pare i kvaziumetnošću došli do realnog novca.\nPosle sedam godina, završio je, ovoga puta bez prethodnih ozbiljnijih festivalskih referenci, film „Besa“ - ljubavno-istorijsku dramu (u dramaturškom smislu bi to mogla biti i melodrama, ali u stilizacijskom smislu ona to ipak nije) u srpsko-slovenačko-hrvatsko-francusko-mađarskoj koprodukciji. Radnja „Bese“ dešava se za vreme Prvog svetskog rata u srpskoj provinciji. Srbin Filip, direktor gimnazije, odlazi u rat ostavljajući kod kuće mladu i zgodnu suprugu, Slovenku Leu; pošto nema kome da je ostavi, on je poverava patrijarhalnom Albancu Azemu, školskom poslužitelju, koji mu daje „besu“ (u albanskoj tradiciji - čvrsta, tvrda reč) da će mu čuvati i štititi ženu. Između njih dvoje uspostavlja se vrlo prisan odnos pun psiholoških i emotivnih nijansi koji povremeno remete događaji i iskušenja iz spoljnjeg sveta, ne toliko neuspešni pokušaj silovanja, koliko dolazak naočitog poručnika srpske vojske. Azem oseća Leinu ugroženost, ali da li on rizikuje suprotstavljajući mu se samo da bi ispunio besu, ili želi da zaštiti i svoj odnos sa Leom?\nKaranović i u svom najnovijem ostvarenju, pored ostalog, provlači varijantu filma s tezom (kao svojevremeno u „Virdžini“ kada je pater familias zbog društvenog opstanka pokušao da sputa biološku prirodu svoje kćeri), ovoga puta u kontekstu multietnične priče (i likova); manje je bitan realitet odnosa jedne „europejke“ u najboljim godinama i jednog balkanskog „geaka“ u vreme Prvog svetskog rata u Kraljevini Srbiji (možda je taj odnos nemoguć i pomalo bajkovit, i onda i sada), mnogo je važnije bilo pokazati gde se danas kontrastne kulture eventualno mogu zbližavati (u „Besi“ je to ljubav prema muzici - oboje sviraju, a u najširem smislu i u domenu nepatvorenih emocija koje dovode do svojevrsnog „platonskog“, čistog odnosa). Ali, tu i nastaje problem koji nije samo dramaturške prirode (zaplet je pojednostavljen do banalnosti, Karanović nikako nije smeo sam da piše ovakav scenario u kome ima i epohe, i slojevitosti karaktera, a opet malo likova i kamerne atmosfere - zadatak težak i za najveštijeg dramaturga), već mnogo više u baratanju stereotipima, kako nacionalnim, tako i karakterološkim (Slovenka - emancipovana i sklona flertu, Albanac - primitivan i pošten, Srbin - patriota i patrijarhalan). Karanović je svesno ograničio prostor i „ugurao“ u enterijer odličnog snimatelja Slobodana Trninića (koji je snimao poslednji značajni Karanovićev film „Virdžina“), sa idejom da subjektivnim kadrovima iz Leine sobe dočara klaustrofobičnost sveta glavne junakinje; ali, da bi film na taj način funkcionisao i bio lišen teatralnosti, neophodno je bilo perfektno kadriranje i uravnotežen montažni ritam, sve ono za šta umorna Karanovićeva režija u ovom trenutku nije sposobna. Film nije režiran ni sračunato, ni ziheraški, čak ni kao „fondacijski film“ (sintagma koju koristi jedan viđeniji kritičar mlađe generacije), on je naprosto passe. Karanovićev rediteljski postupak je anahron, duboko u neskladu s vremenom i poslednji je trenutak da autor „Mirisa poljskog cveća“, „Petrijinog venca“ i „Virdžine“ preispita svoj filmski rukopis, ukoliko ne želi da stavi tačku na dalju rediteljsku karijeru (čak i ako bude uspeo da dođe do sredstava za nove filmove).\nDodamo li svemu prethodnom i pogrešan kasting (jedini časni izuzetak je Slovenka Iva Krajnc u ulozi Lee) - za Mikija Manojlovića uloga Albanca Azema preveliki je zalogaj - trebalo je da se Karanović opredeli za nekog albanskog glumca ili za neko „nepotrošeno lice“ sposobno da se izdigne iznad stereotipa i karikaturalnosti (lik albanskog poslužitelja pružao je mnogo više od onog što je u filmu viđeno, pa makar bila reč o glumcu evropskog formata, kakav je nesumnjivo Manojlović, koji je dokazao da zna da glumi na različitim jezicima i u različitim kulturnim sredinama), dok je Raša Bukvić ostao na spoljnoj površini lika poručnika (ima u tome i „zasluge“ Karanovića-scenariste, jer je dramaturška funkcija ovog lika u odnosu na glavnu junakinju prilično nejasna) iza čije „fasade“ jednostavno nema ničega (šteta za ovog talentovanog mladog glumca koji u Francuskoj gradi uspešnu karijeru i koji je nominovan za Cezara u kategoriji nade godine).\nZa filmske profesionalce, kalkulacija sa momentom premijere već ranije završenog filma dovoljan je signal da nešto nije u redu. Kad odgledate „Besu“ postaje vam jasno i zašto.\n"Mnogo je sila, al nema\nništa jače od čoveka."\nSotirovskiDok zurim u ekran kompjutera, samo me jedna stvar plaši više od beline praznog fajla u Wordu koji drsko uzvraća pogled, a to su četiri broja u donjem desnom uglu ekrana koji nervozno udaljavaju od ponoći - mada možda grešim, možda je nervoza samo moja... Koliko su ovo sitni sati, toliko je krupan razlog što sam se prihvatio ovog nezahvalnog posla - u pitanju je zahvalnost koju dugujem jednom od svakako najbržih i najvrednijih strip-crtača s kojima sam imao zadovoljstvo da sarađujem, Aleksandru Sotirovskom.\nApsolutnih 100 (76)\n„...I’VE SEEN THE FUTURE, BROTHER, IT IS MURDER...“\nGraham: It's the sense of touch. In any real city,\nyou walk, you know? You brush past people,\npeople bump into you. In LA, nobody touches\nyou. We're always behind this metal and glass.\nI think we miss that touch so much, that we\ncrash into each other, just so we can feel something.\nU remek-delu Alana Mura, From Hell, jedan od najslavnijih ubica na svetu, Džek Trbosek, koristi kao devičanski, još neokrvavljen skalpel oštru repliku da njome poseče čitaoca, koji samo zato što ne može da bude fizički dodirnut veruje da je bezbedan: “Jednog dana ljudi će se se zagledati u prošlost i reći da sam ja porodio dvadeseti vek.” I zaista, dvadeseti vek sa najvećim zabeleženim gubitkom ljudskih života u istoriji čovečanstva ovaploćenim u dva svetska rata, gde su se koncentracionim logorima suprotstavile atomske bombe, izgleda kao nešto što je moglo da dođe na svet samo grotesknim carskim rezom kojim je već pomenuti zaljubljenik u čitanje budućnosti iz iznutrica darivao sirotice iz Vajtčepela. Vek u kome su države neosporno institucionalizovale ubijanje industrijskom proizvodnjom oružja za masovno uništenje, obeležio je, na jedan sasvim legitiman, iako ponešto morbidan način, pojedinac koji nije hteo da sedi skrštenih ruku - budući da se po ubojitosti nije mogao takmičiti u lišavanju života (i malo čemu drugom) sa zapanjujuće efikasnim državnim aparatom.\nSelindžeru - s ljubavlju i mučninom\nPiše: Marija Đurović\nProces stvaranja književnog dela nesumnjivo je mukotrpan posao koji zahteva stvaralačku snagu, energiju, strpljivost, nemir i pomirenost sa usponima i padovima, pre svega kreativnog elana - mogućnosti da se ideja i konfuzna misao pretoče u reči, rečenice i, konačno, priču.\nTvorci priča, a posebno oni najbolji među njima, prihvatani ili ne, slavljeni ili spaljivani na lomačama taštine, ipak su, sasvim svesno, od strane čovečanstva označeni kao posebni, oni koji vide dalje i znaju više. Ponekad čudni, gotovo jurodivi, ali majstori reči.\nA na početku beše reč.\nNeretko sami pisci, više no njihova dela i umeće, doprinose mistifikaciji čina pisanja, čina rađanja priče (u mukama) - svojom specifičnom pojavom, manirima i stavovima. Posebno kada na toj specifičnosti insistiraju. Međutim, postoji nekolicina njih koji jesu misterija i mit. Isprepletani sa svojim pripovedanjem. Potpuno utkani u stvaralaštvo bez želje da dramatično i glasno obzanane svoje postojanje, svoje ja van granica opusa, oni su priča sama. Ovom svetu koji misterije voli a mitove neguje, najveći dar, bar u drugoj polovini dvadesetog veka, bio je pojava Džeroma Dejvida Selindžera.\nKada je 1951. godine objavljen roman Lovac u žitu, svet više nije mogao da ostane isti. Ne posle Holdena Kolfilda. Roman je učinio Selindžera najčitanijim američkim piscem i doneo mu svetsku slavu koju se on svojski trudio da izbegne. Čitave generacije pronašle su Holdena u sebi, jer je svaki čovek u manjoj ili većoj meri usamljen, u disharmoniji sa svetom i materijalnim zahtevima tog sveta; umoran i neshvaćen, trajno oštećen ranom koju nosi. Uznemirujući i umirujući lik Holdena Kolfilda, tog duhovitog i iskrenog čuvara dece, ipak je neopravdano nadjačao i u zasenak bacio ostala Selindžerova dela, dodelivši mu nezahvalnu ulogu pisca jednog romana.\nSvoja dela Džerom Dejvid Selindžer objavljuje između 1948. i 1959. godine. Nije on objavio mnogo. Njegov neveliki opus čine još i Za Esme: devet priča (1953), Freni (1955), Visoko podignite krovnu gredu, tesari (1955), Zui (1957) i Simor: uvod (1959). Kasnije, novele o deci iz porodice Glas, Freni i Zui, 1961. godine, prerastaju u roman Freni i Zui, čineći, kako Selindžer u posveti svom izdavaču kaže na izgled prilično kusu knjigu.\nJunaci Selindžerovih dela su prepametna, prerano sazrela deca, koja slavu stiču pobeđujući u radio-kvizovima, čuda od dece, koja odrastaju u neuklopljene i neshvaćene ljude. Neka od njih će pokušati da napravi kompromis sa svetom (prilično bezuspešno, treba li reći).\nSvojom pojavom, pored Holdena Kolfilda, izdvojiće se Simor Glas. Od strane književne kritike, Simor, altruista i humanista, označen je kao jedinstvena pojava u književnosti. Taj pesnik i mislilac, samoubica, ima duhovnog sabrata u američkoj književnosti, Septimusa Vorena Smita, junaka Virdžinije Vulf, za koga je Selindžer morao znati. Obojica ne prihvataju stvarnost, pa zato ne mogu da obitavaju u njoj. Oni su morali pomisliti da je život nepodnošljiv, da ga ljudi čine nepodnošljivim. Kao i kod Septimusa, i Simoru se telo razmekšavalo, dok nisu preostala samo vlakna živaca. Ipak, i u tom stanju, ili baš zbog njega, svestan je lepota slika i zvukova koji ga okružuju.\nLepota se nalazi svuda za čoveka kao što je Simor Glas.\nSelindžer je rođen i odrastao na Menhetnu. U imućnoj, srednjeklasnoj porodici kao jedino dete. Ne bi se reklo, ali je dve godine svog života proveo u vojnoj akademiji Veli Foridž. Čak se i tokom drugog svetskog rata pokazao, kako ga saborci opisuju, kao hrabar ratnik, istinski heroj. Rat tačnije posledice rata na ljudsku psihu, česta su tema Selindžerovih pripovedaka. Njegovi junaci, povratnici iz ratnih sukoba, opterećeni su mučnim slikama stradanja, besmislenošću i tragizmom nestajanja u sveopštem haosu, potpuno onemogućeni da komuniciraju sa drugim ljudskim bićima, osim, naravno, sa decom. Najbolje primere ove univerzalne teme preživelog ratnika kod Selindžera nalazimo u pripovetkama Perfektan dan za banana - ribe, Za Esme - s ljubavlju i mučninom, Neznanac ili poslednji dan poslednjeg odsustva. Nikakvo stradanje ili besmisleno uništavanje ljudskih bića neće promeniti svet i učiniti ga boljim, jednom kada postanu svesni besmislenosti takvog umiranja.\nLjudi će nastaviti da uništavaju jedni druge, a jedini oblik humanosti, altruizma i zdravog razuma zadržaće deca. I sam Holden Kolfild, najpoznatiji Selindžerov junak (i prijatelj, kako je pisac govorio), šesnaestogodišnjak je koji ne može da se uklopi u besmisleno isfolirani svet u kome se obreo. Opterećen smrću mlađeg brata, bez okakve želje da postane deo standardnih škola za dečake ili veselo - histeričnog ambijenta Njujorka nekoliko godina posle velikog rata, Holdena može da obori samo bezazlena dečja otvorenost, njihovo jednostavno i jedno moguće poimanje okruženja, bezrezervna vera u ono što je stvarno i ispravno u dečjem svetu.\nSvejedno, evo šta zamišljam – zamišljam neku decu koja se igraju na nekom velikom polju žita i sve. Na hiljade male dece, a nikog u blizini – nikog odraslog, mislim – osim mene. A ja stojim na rubu neke sulude litice. Šta treba da radim – treba da ulovim svakog ko se zaleti da padne sa te litice u provaliju – mislim, ako trče i ne gledaju kuda idu, treba da se pojavim odnekud i ulovim ih. To je sve što bih radio, po ceo dan. Bio bih samo lovac u žitu. Znam da je suludo, ali to je jedino što bih stvarno voleo da budem. Znam da je suludo.\nZa ostale stanovnike planete ni Holden ni Selindžer (ili je to jedno te isto) nisu imali bogznašta da urade. To svakako uključuje i Selindžerov odnos prema ženama. Dva neuspela braka ostavio je za sobom pre nego što se povukao u potpunu osamu i zaista nestao za ovaj svet. Samo prividno, naravno. Jer on je bio tu negde, u Nju Hempširu, samo što je nakon Holdena Kolfilda, čudesne dece porodice Glas i genijalnog Simora, njegov glas utihnuo. Nije više imao ili želeo šta da kaže. Ovaj svet nije bio po njegovoj meri i prestao je da mu se obraća. Uostalom, svi njegovi junaci opsednuti su motivom nestajanja. Po Selindžeru, svako ko pređe ulicu, nestane. Pradoksalno, razočarani u duhovnom rascepu (Zui, Holden, Eloiza iz pripovetke Ujka Vigli u Konektikatu) i bezizlazu Selindžerovi junaci retko izvršavaju samoubistvo. Povlače se u svoju galaksiju, bilo da je to mantra koji vodi ka duhovnom prosvetljenju – Gospode Isuse Hriste, pomiluj me; bilo sa nejasnim i mutnim planom, ali jasnom željom da odu, da ne budu tu, da su negde gde ih niko ne poznaje i gde oni neće morati da poznaju bilo koga jer će raditi na benzinskoj pumpi i praviti se da su gluvonemi.\nZahvalno je govoriti o rasapu njihovih ličnosti, ali je sav Selindžerov smisao u tome da je svet u nepopravljivom rasapu i da bi ga trebalo napustiti. Neobavezno po cenu fizičkog nestajanja, ali nestajanja svakako. Povlačenja u svoju gluvonemu suštinu.\nNezahvalno je pisati nekrolog Džeromu Dejvidu Selindžeru. Šta reći povodom smrti, fizičkog nestajanja čoveka koji je nestao još 1967. godine? Napisao je malo, a rekao mnogo. Suočio nas sa besmislom kroz koji se krećemo, ne želeći mnogo (ili nimalo) da nam pokaže kakav je to pravi put koji bi nas dove do onoga što se u ne-selindžerovskom svetu zove sreća ili ispunjenje.\nIpak je 27. januara 2010, svet koji nije voleo potresla vest o njegovoj smrti. Zato što je ipak negde postojao, sakriven, ali prisutan, ciničan i bolno demaskirajući, čudesnog glasa i jezika. A tog dana je zaista umro. Pod uslovom, naravno, da smrt postoji.\nKad čovek umre, događa se u stvari samo to da pobegne iz svog tela. Gospode bože, ta svi su to radili već hiljade i hiljade puta! Činjenica da se toga ne sećaju ne znači da to nisu činili. To je zaista smešno.\nLutati bez cilja lep je cilj\nIntervju sa Miodragom Raičevićem, dobitnikom nagrade „Branko Miljković“\nKažu da je u kriznim vremenima, a pogotovo kad ona traju i traju, najteže i najvažnije sačuvati duh. Miodrag Mija Raičević, pesnik, pisac i antologičar, uspeo je da sačuva taj dragoceni sastojak koji čitaoci ponekad prepoznaju kao humor, ponekad kao finu ironiju. Rođen je u Podgorici 1955. godine, a u tom gradu je objavio i prvu zbirku pesama koja nosi naslov Osjećajne pjesme i jedna konjska. Autor je još šest pesničkih knjiga (Čarape u travi, Debele devojke, Gore glavu visibabo, Trice i ku’čine, Muzini vetrovi i Dlan i lopata) i svaštare Sviranje Malaparteu. Menjajući žanrove ”bežao” je i u druga imena, pa je tako pod pseudonimom T.H.Raič objavio romane - Opet silovana, Najbolje od Džeka Trboseka, Čovek bez kostiju i Rečnik afrodizijaka, a pod pseudonimom Ravijojlo Klikovac Dukljanski riječnik (Librus Docleanus palamudus). Priređivač je više antologija i temata, a ozbiljno je “umešan” i u nastanak dva kuvara čiji su tiraži rasprodati. Dobitnik je nagrade „Marko Miljanov“, nagrade CANU „Petar Vukčević“ , „Ramonda Serbike“ i aktuelni laureat priznanja „Branko Miljković“ za knjigu „Dlan i lopata“. Raičević već godinama živi u Beogradu i jedan je od urednika „Službenog glasnika“.\nZa „Pressing“ priča o bratstvu bluza, objašnjava zašto je ceo svet usprkos porastu broja stanovnika postao nekako „lakši“ i zašto je za pravu „idilu“ neophodna kombinacija promašenog pisca i istog takvog čitaoca.Sve to uz šarm nekoga ko zna da je dosada apsolutno zabranjena stvar.\nPrimajući nagradu „Branko Miljković“ u Nišu poklonili ste se senima velikog pesnika koji ne prestaje da inspiriše mlade generacije. Koliko je stvaraocu značajno čije ime nosi nagrada koju prima i da li je pomalo opretećujuće što se uvek spontano postavlja pitanje poetičke sličnosti?\nUradio sam to iz najdubljeg poštovanja prema Brankovoj pesničkoj avanturi, ali pre svega pesničkoj sudbini. Nagrada „Branko Miljković“ jedna je od najvrednijih nagrada koje se dodeljuju pesnicima. Ako samo pogledate spisak ranijih dobitnika, uverićete se u moje reči. Nagrada je način da Branko svoj svetli život koji je bio pun vatre, nastavi da živi u nama. Što se sličnosti poetika tiče, ona skoro da i ne postoji. Branko Miljković je pripadao nekom drugom vremenu, imao lektiru kakvu je imao, obrazovao se u drugim uslovima, imao književne ljubavi kakve je u to vreme mogao da ima. Znate, on je na sve što je činilo njegov život stavio tačku 1961. godine - otada je prošlo 50 godina, u međuvremenu se štošta izdešavalo, svet je skoro iz korena izmenio način života. Sve je dostiglo fantastično ubrzanje. Srećom, srca nam kucaju kao što su to radila od pamtiveka. I to me teši. Ono što Miljkovića povezuje s knjigom Dlan i lopata je, pre svega, njegov život. Naravno, o toj vezi nisam razmišljao dok sam pisao knjigu, ali mnoge sudbine u njoj nalik su Miljkovićevoj. Bili Holidej je isto tako izgorela u brišućem letu, ali sjaj koji je ostao iza tog leta večan je. Život je ponekad i lutanje bez cilja. Ovo i jeste knjiga o tim uličnim desperadosima, između ostalog. Postoji jedna knjiga, počivšeg pesnika Vita Nikolića, prva njegova, koja se zove Drumovanja. Amerikanci bi to preveli kao On the Road. A Nikolić sigurno nije čitao Keruaka. Zato su pesmine cipele u bluzu često prašnjave.\nŠta je za Vas najfascinantnije u Miljkovićevoj poeziji?\nVatra. Vatra je bio ceo Miljkovićev život. Svoje demone nije uvek uspevao da savlada... Nije se ustezao da u muškoj tuči razreši dileme... Voleo je kafane i one duge sedeljke kad se za jednu noć raspe toliko bisera da se mogu kupiti tri careva grada. A voleo je noć i sve što ona nosi... Odricao se svojih knjiga... Bio je, rekao bih, Vezuv u ljudskom telu. S pravom je nazivan princem pesnika. Ko pročita njegovu biografiju shvatiće da Branko nije ličio na nekoga ko će u sedamdesetoj, sa štapom pored sebe, sedeti uz kafu i čitati novine. Sve što je imalo da se proživi, imalo je da se proživi odmah. Takavo je bio Branko Miljković, takva je danas njegova poezija. On je jedan od onih meni dragih bogova sa pesničkog Olimpa, u kojima srpska poezija, srećom, nikad nije oskudevala.\nZbirka Dlan i lopata donosi pesme ulice, zadimljenih klubova, očaja, prenosi osećanje sveta svojstveno bluzu... Koliko je opasno pokazati ranjivu stranu kad nas sve vesti o katastrofama i proneverama, domaćim i svetskim, uče da je najopasnije izgubiti oprez?\nBluz je skoro uvek solo pesma - Don Kihot protiv ostatka sveta. Srećom, još uvek se nađe poneki Don Kihot da napiše „šta sanja i šta mu se događa“, i o tome obavesti ostatak čovečanstva. Još uvek pripadam tom bratstvu i to je uteha, ako je na ovom svetu ima. Da je drugačije, ispalo bi da Bog nije bio u pravu kad je Adamu i Evi oduzeo stanarsko pravo.\nČovek danas, pre svega zahvaljujući medijima, shvata da živi u jednom surovom svetu. Mediji nas uredno podsećaju na zlo koje jedni drugima činimo, koje jedan narod čini drugom narodu... Negde pri kraju tih informativnih emisija, malo pre vremenske prognoze, uslikaju poneki svetli primer i na tome se završi. Vrhunac licemerja je oznaka koja ide na početku filma da to nije, recimo, za gospodu ispod 16 godina, a onda u nacionalnom dnevniku, a svaki je takav, prikažu višeminutnu storiju o nekom krvavom zločinu sa svim detaljima. A onda se u nekoj emisiji specijalnog tipa nađu razni dušebrižnici koji o toj društvenoj pojavi, potkovani znanjem, razglabaju - srećom, samo do kraja emisije. Izgleda da smo talentovaniji za loša nego za dobra dela. Pesniku, koji po pravilu ima izoštrene senzore, nije lako u današnjem svetu. Ako mu je ikad i bilo lako. Pesnik je uvek u manjini. Srećom. I njegova je obaveza da tu svoju ranjivu stranu pokazuje svetu. A svet se često na sve to pravi blesav zato što jeste blesav.\nPevate o ljudima koji se spajaju i razilaze, hrle u nove avanture iza kojih ponovo ne čeka emotivna sigurnost... Da li je ljubav danas krhkija nego ranije ili je to samo iluzija?\nBluzeri su divni gubitnici kojima se nad glavama „rasprskavaju zvezde kao metafore“. Mnogi od njih su to radili zato što nisu mogli drugačije (što bi pisac bio izuzetak), a neki nisu ni želeli. Lutati bez cilja lep je cilj, samo što za taj poduhvat čovek mora da bude talentovan kao i za sve prave stvari. Naravno, bilo je pesnika koji nikad nisu mrdnuli iz svoje zemlje (Filip Larkin), a bilo je i onih koji su najveći deo života proveli u radnoj sobi ne prelazeći ni prag svog stana. Mislim na Vladimira Holana, češkog pesnika, čije su mi pesme stalna lektira. Pesniku je, dakle, dovoljna i biblioteka, ako je odlučio da tako proživi svoj život. Bluzeri su voleli da se „bućnu“ u život i da o tome na sav glas govore u svojim pesmama. Moj prijatelj Dušan Mitić Car je od tog soja. S tim što njegove neme pesme često više kažu nego mnoge rečite pesme. A ljubav? Ljubav je uvek lepa. Ljubav i kad ostari bude lepa. Ko ume da voli, ne bi trebalo ništa drugo da radi. Pogledajte samo zaljubljenog čoveka: svi znaju gde je osim njega samog. Srce uvek zna šta radi - mi smo ti koji pravimo gluposti.\nOsim po stihovima velike emotivnosti, prepoznatljivi ste i po duhovitim i samoironičnim pesmama. U kojima ste Vi više „vi“?\nPosle knjige Gore glavu visibabo objavio sam knjigu Trice i k`učine i tandarologiju Muzini vetrovi, a onda su usledile druge knjige koje su imale humorni pristup stvarnosti. Knjiga Dlan i lopata samo je unekoliko povratak poeziji pre tzv. humorne faze. Naravno, ja sam pre svega pesnik iako sam napisao tri romana, ako su to uopšte romani u formalnom smislu. Postmoderna je bila eldorado za ljude poput mene. Jedna Tekerijeva rečenica koja stavlja tačku na moj roman Najbolje od Džeka Trboseka lepo to ilustruje: „A ja sam samo dete koje se igra na morskom žalu“. Dobro je kad možete da promenite jelovnik.\nKritičari su primetili da „držite više do literature nego do književnog života“ i da „bežite od svetla reflektora“ zbog čega je Vaša poezija poznata znatno užem krugu ljudi nego što bi se očekivalo. Da li je u pitanju svestan izbor?\nNamerno to čiča radi, ali mu sve teže uspeva. Nekoć, kad sam sve svoje čitaoce poznavao lično, to je išlo relativno lako. Lepo je biti anoniman a raditi ono što voliš. Publicitet nikom dobra nije doneo. Mir nema cenu, što`no rek`o pokojni Broz. Pomagati svojim knjigama tako što ćete njihovo prisustvo forsirati u medijima ne čini nikakvo dobro tim knjigama. Knjigama čini dobro samo ono što se nalazi između korica. Javnom pirotehnikom samo se ugađa sopstvenoj sujeti i ništa više. Ako ono što pesnik dela vredi, to će već nekako „procuriti u javnost“. Knjige imaju svoje puteve - vaše je samo da im mahnete i poželite sreću. Naravno, ima pisaca koji svu tu pažnju zaslužuju, čije su knjige obeležile vreme u kome žive ili su živeli. Uostalom, kako postoje promašeni pisci, postoje i promašeni čitaoci. Oni ozbiljno računaju jedni na druge. Savršena idila.\nŠta se skriva iza pseudonima T.H.Raič pod kojim ste objavili romane?\nMožda potreba da sebe oslobodim imena koje čitaoca podseća na određenu poetiku, dok pseudonim samog pisca oslobađa obaveze da celog života piše jednu knjigu. Dosadio bih i bogu i narodu. I, kao što čitalac ne sme da se dosađuje dok čita, tako ni pisac ne sme da se dosađuje dok piše.\nOdakle Vam ideja da napišete kuvar?\nKad sam već bio naumio da napišem Rečnik afrodizijaka, imao sam na umu da u drugom delu te knjige objavim jedan mali kuvar otkačenih recepata, ali koji bi bili pravi. I počeo sam da prikupljam građu. U jednom momentu imao sam u biblioteci preko dvesta kuvara, veliki i malih. Birkao sam ono što bih ja voleo da pripremim i posle godinu i po dana došao sam do 8 000 kompjutrskih strana sa petnaestak hiljada recepata. Onda sam to počeo da pakujem s namerom da objavim najveći kuvar ikad kod nas objavljen. Ali, počelo je bombardovanje i izdavač je odlučio da to i nije baš najvažniji nacionalni projekat u tom trenutku. Nije teško pretpostaviti da najveći deo te književnosti čeka pogodan trenutak da uskoči u lonac. Ipak, uspeo sam da „isposlujem“ par kuvara, ali su oba odavno rasprodata.\nPriredili ste antologije ženske i fantastične priče, boemske poezije... učestvovali u projektima Bukovski, Čarobna šuma, Srpska krimi priča, Moj privatni Tito, Nema toliko do Lajkovca... Ako sintezu ograničimo samo na domaći teren, kako biste saželi ono što karakteriše aktuelnu srpsku književnost?\nJa sam jedan radoznao čovek i volim svuda da zavirim: od dobre knjige do ženskog dekoltea. Svuda za dobrog pisca ima materijala. Srpska književnost, kao i sve u Srbiji, prolazi kroz „tranziciono čistilište“. I pored toga, kod nas se objavljuju dobre knjige, postoje veliki izdavači. Pogledajte samo produkciju „Službenog glasnika“, u kome inače radim, i uverićete se da skoro svakog dana iz štampe izađe poneka knjiga pametnica i da nema nijednog valjanog razloga da se čovek time ne diči. Poezija, kad je reč o izdavaštvu, kao da se sklonila u krilo tzv. malih izdavača. Poeziji tamo jeste lepo, ali honorari i dalje više ljube prozne pisce.\nDa li imate utisak da su čitaoci poslednjih godina zaista masovno digli ruke od „teških“ knjiga i priklonili se komercijalnoj literaturi koja omogućava lakšu konzumaciju? Gde je izlaz za pisce koji nisu skloni diktatu tržišta?\nNemojte misliti da je Kafka ranije bio mnogo čitaniji nego danas. O Džojsu da i ne govorimo. Uvek se više čitala tzv. „laka literatura“, mada ja ne volim bilo šta u umetnosti da delim na „lako“ i „teško“. Ceo svet je postao nekako „lakši“ iako nas ima mnogo više nego pre jednog veka. Što onda literatura ne bi poprimila ponešto od te lakoće? Mada, ako ozbiljno pogledamo, to i nije lakoća nego površnost i banalnost. Ako već postoje lanci brze hrane, što ne bi postojala i literatura koja se konzumira s nogu i gde vam glava treba samo zato što u njoj stanuju oči? Lakoća nije uvek moguća misija u umetnosti, i za nju, kao i za „tešku“ umetnost, treba talenta. Ponekad i više. A pisci koji ne žele (ili pak ne mogu) da ispunjavaju zahteve tržišta, trude se da žive neki svoj život, ne očekujući da im se ništa spektakularno desi, jer spektakl je uvek obaveza - malo šta vas zapadne dobro od tog kolača, ako je tu o slatkišu uopšte reč. Ne kažem da ponekad ne treba proviriti iz te zemunice zvane anonimnost, ipak - što ređe to bolje. Što se tiče izlaza - to su ulazna vrata tih i takvih izdavačkih kuća. Kao što vidite, sva dobra rešenja su jednostavna.\nŠta publika može da očekuje od Vas posle nagrađene knjige pesama?\nUvek sam pomalo zavideo piscima (s nekima od njih se i družim) koji sledeću knjigu ne počinju dok ne skinu skele sa one na kojoj trenutno rade. Ja uvek imam problem na koju stranu da se okrenem i čega prvo da se prihvatim, pogotovu što se moje knjige baš uvek ne „drže za ruke“. Pišem roman o Jaši Grobarovu, piscu i boemu beogradskom, jedan izmišljeni život koji će, ako mi pođe za rukom, ličiti na pravi. Gledaću da do kraja leta na ovo delce stavim tačku.\nČeka me „Gvantanamo“\nNovi gospodari sveta trude se da vam što više vremena potroše raznoraznim glupostima, kako ne biste imali vremena da se bavite onim što oni rade. Na Zapadu su efekti mnogo veći samim tim što su tamo države bogatije. U Srbiji je retko kad bilo uspešnog eksperimenta, a i kad je eksperiment bio uspešan, primena njegova najčešće nije. Svi se trude da mozak postane potrošna roba, kao što je to danas, recimo, kompjuter. Odurno je koliko mladi ljudi danas liče jedni na druge zahvaljujući tim pomagalima. Dakle, oni koji ne budu pristajali na to i takvo uređenje sveta, naći će se u nekom „inteletualnom „Gvanatamu“, za koji je verovatno već spreman elaborat. Mislim da ozbiljno računaju i na mene jer još uvek nisam naučio da šaljem „porukice“. Tja!\nO tome zašto je odabrao da knjigu „Dlan i lopata“ ilustruju fotografije Dušana Mitića Cara, Mija Raičević kaže:\nZato što je Car Car. Zato što sve radi carski - ne saginje se ni dok bere pečurke jer mu kao Caru i Srbinu ne priliči da se saginje. Neću vam otkriti tajnu kako to radi, a neće ni on - poznajem ga. Uostalom, zato je Car car, a ostali nisu. Careve fotografije su kadrirana poezija i kad sam ih prvi put video odmah sam znao šta ću s njima. Car ima redak osećaj, svojstven samo velikim pesnicima, da uhvati onaj kratkoveki trenutak koji se zove život.\nSvi veliki pisci su mrtvi\nSećanje na Mešu Selimovića i Branka Miljkovića\nŽivot je pun ironije. Jedan od najboljih srpskih romana, po nekima i najbolji, počinje citatom iz Kurana: “Bismilahir-rahmanir-rahim!“ Tako počinje svako poglavlje u svetoj knjizi muslimana. U prevodu: „U ime Boga, opšteg dobročinitelja, milostivoga!“ Setili ste se već romana „Derviš i smrt“ Meše Selimovića. Priznajem, nisam ja to primetio, već pisac iz Bosne Muharem Bazdulj, rođen 1977. godine u Travniku. U tekstu posvećenom velikom Meši, objavljenom u hiljaditom broju časopisa „Vreme“, Bazdulj navodi ovo zapažanje, verovatno ne njegovo, već starije. Povod za pisanje o Selimoviću je sto godina od njegovog rođenja i poređenje dva romana ovog pisca „Derviša“ i „Tvrđave“. Kao i Bazdulju, i meni je za razumevanje Mešinih romana mnogo značila knjiga „Sjećanja“, Selimovićeva emotivna autobiografija. Iz nje sam saznao kako je Mešin rođeni brat, partizan kao i on, streljan po oslobođenju Tuzle, jer je iz nekakvog magacina razdelio sirotinji hranu, a sebi uzeo nekakav krevet, jer tek što se oženio. Budući pisac ne samo da nije uspeo da to spreči, nego je morao da nastavi život kao da je sve normalno. Imao je zadatak da dan kasnije održi nekakvo predavanje, govor, o novoj narodnoj vlasti i njenoj pravednosti. Tu svoju krivicu, kajanje i dileme, ugradio je mnogo kasnije u lik Ahmeda Nurudina. Prethodno je tragao za stilom, pokušavajući čak da piše kao Crnjanski, sa mnogo zapeta iliti zareza, ali svaki život ima svoju priču i svoju formu. Samo što se ona prava najteže nalazi. Ostaje sapeta ili srezana, kako kad!\nIronija je i da su „Novosti“ u svojoj biblioteci objavile 2004. godine roman koji je dobio NIN-ovu nagradu daleke 1966. pod mangupskim naslovom „Drviš i smrt“. Zvuči kao antiseksualna poruka ili kao filozofska misao o smislu života. Doduše, na koricama je naslov pravi, greška je samo na unutrašnjem listu koji nas uvodi u priču, pre posvete voljenoj ženi Darki. I pre pomenutog citata iz Kur-ana. Možda je omaška namerna, a možda podsvesna, frojdovska, jer Srbe sve što počinje na „kur“ podseća samo na jednu stvar. Uključujući i kurvu! Čak je i stara razrušena tvrđava ugarskog kralja Matije Korvina, iznad autoputa Niš – Leskovac, poznata kao Kurvin grad. A na latinskom, curva je bezazlena krivina. (Mada, i penis ponekad naginje ulevo ili udesno, to je činjenica. I on se svrstava u levičare ili desničare.) Što se tiče Matije, sina Janoša Hunjadija, u grbu je imao gavrana (latinski corvus), otuda njegovo novostečeno prezime Corvinus. Nije imao dece sa napuljskom princezom Beatriče. Sve se na kraju svodi na produženje vrste. Tronutost zbog toga dovela je do borbe za tron, prirodno.\nOve godine navršio se vek od rođenja pisca iz Tuzle, školskog druga patrijarha srpskog Pavla, koga smo još za života prepoznali kao sveca. (Njegov učitelj veronauke nije to primećivao, često mu je davao slabu ocenu.) Naredne će u Nišu i Srbiji biti obeleženo pedeset godina od misteriozne smrti pesnika Branka Miljkovića. (Nema za Srbe zagrebnog života, ne oprašta im se ni ljubav prema ženama iz Zagreba!) Kakva je veza između njih dvojice? O književnoj bi mogli da govore oni koji o tome znaju mnogo više od mene. O vezi koju čini zrno peska, moj život i njegovi odlomci, usuđujem se da progovorim. Nevešto i nemušto, kao gavran.\nDavnog leta 1982. godine, slučajno sam jedne noći slušao poeziju „ukletog princa“, Branka, na njegovom grobu, na Novom groblju u Beogradu. Recitovao je jedan Ivan Karaklić iz Sevojna, prilično pripit, kao i mi, zadivljeni slušaoci. Nekoliko dana kasnije, na istom mestu, u Aleji zaslužnih građana, sahranjen je Meša Selimović. Nisam bio na sahrani, ali sam dan kasnije, na Petrovdan, došao na grob pisca s novostečenim drugom iz Bijeljine, jednim Mirzom. Zajedno smo učestovali na istraživačkoj akciji u Zemunu o položaju i kulturi Roma. Upravo sam završio srednju školu, a moj drug je bio dve godine mlađi. Ironija je i da sam nekoliko godina kasnije, idući na Karaburmu kod rođaka ili možda na utakmicu OFK Beograda, za koji navijam, na zidu Novog groblja video grafit: „Mirza i Velja“. Bilo je to uoči ratova devedesetih. Pitao sam se da li je to moj drug napisao. Ili možda Ivan, Dragana, neko od društva koje sam upoznao tog davnog leta? Ili je reč o nekom drugom Velji, a Mirza je možda neka devojka. Moj komšija Šaćir iz Bosne, imao je sina i četiri ćerke, a najstarija se zvala Mirzeta. Teško je naći odgovor na ovako neobične slučajnosti. Umesto toga, zaroniću u sećanje. Ako odem preduboko, to postaje sjećanje, jer sam prvih dvanaest godina govorio ijekavski. Vuku Karadžiću bilo bi milo da to čuje!\nDa je Hemingvej živ, zajedno bismo proslavili rođendan. Doduše, ja treba da napunim tek devetnaest, a on bi imao preko osamdeset, da nije proveravao rad lovačke puške s pogrešne strane. Bliži se leto i da bih savladao napade melanholije, odlučio sam da se prijavim za istraživačku akciju u Zemunu. To nije kao more, ali nije ni kao klasična radna akcija na kojoj se rmbači i pevaju revolucionarne pesme. Već sam probao i jedno i drugo, na moru je dosadno ako ne nađeš devojku, na akciji teško čak i ako je nađeš. Bio sam u Grčkoj osamdesete, a na ORA Palić 81, tako da govorim iz proverenog ličnog iskustva. Kao Holden Kolfild, lovac u ražanom žitu.\nČitajući „Omladinske novine“ video sam prijave za različite letnje kampove „Mladih istraživača Srbije“. Odlučio sam se za istraživanje društvenog položaja i kulture Roma u naselju Vojni put; na izlazu iz Zemuna prema Vojvodini. Nikome iz društva nisam rekao da sam se prijavio, jer ekipa iz četvrtog razreda gimnazije „Stevan Sremac“ prezire sve što miriše na dobrovoljni rad, a pogotovu na Cigane. Moje društvo nije šminkersko na rečima, ali kad dođe stani-pani, većina bi se opredelila za antikonformistički konformizam. Markirane patike, farmerke, kožna jakna... a sve, tobože, nonšalantno! Mi, podoficirska deca, ne možemo da se takmičimo s tim, pa nas prihvataju kao prave pankere sa vojničkim cokulama na nogama, iscepanim teksasom i vijetnamkama koje su zapravo lovačke jakne. Snagom ličnosti nadoknađujemo nedostatak para. Ipak, za Vojni put sam prećutao svima. Kad god možeš da izbegneš podjebavanje, učini to bez dvoumljenja!\nUoči raspusta, baš dok sam spremao prijemni za fakultet, stiglo mi je obaveštenje iz Beograda da sam primljen među mlade istraživače. Biće to sociološko istraživanje, dvadesetak dana od petog do dvadeset petog jula, tako da većinu čine studenti sociologije i nekoliko srednjoškolaca, među kojimasam i ja. Saopštio sam roditeljima da idem u Zemun čim položim prijemni. Nisu pokušali da me spreče, ćale je samo obećao: „Moj kolega Naprelac dobio je prekomandu u Split, pa ako njegov stan bude prazan u avgustu, uzeću mu ključeve da idemo zajedno na more.“ Nisam želeo da ga razočaram odbijanjem, samo sam klimnuo glavom, a majka je uzdahnula. Na jesen me je čekala vojska, zato je bilo bitno da upišem fakultet kako bih služio dvanaest umesto petnaest meseci. Ono „plus tri“ bila je daleka budućnost te 1982.godine, u vreme dok smo se još oporavljali od Titove prerane smrti.\nPreskačem nezanimljive detalje vezane za putovanje do Beograda, snalaženja oko tramvaja i nalaženja sedišta „Mladih istraživača“ na Novom Beogradu. Dočekala nas je Jagoda Savić, simpatična mala devojka iz Tuzle, koja je studirala u prestonici države. Mesto rođenja je bila jedina stvar koja nas je spajala, tako da se nisam mnogo trudio da je fasciniram. Uostalom, ne bih to nikako ni mogao!\nU Zemunu se okupilo nas dvadesetak za sociološku, i isto toliko mladih ljudi za istoričarsku akciju. Ovi drugi su proučavali nekakve narodnooslobodilačke teme, malo iz arhiva, a više razgovarajući sa borcima, koji su bili srećni da nekome povere svoje herojske uspomene. Smešteni smo u Višu školu za ekonomiku domaćinstva u Zemunu, u internat koji je tokom leta bio prazan. Sinulo mi je da je tu školu završila naša zgodna nastavnica domaćinstva iz osnovne škole na koju smo mi dečaci usmeravali erotske fantazije dok smo lepili albume sa voćem, povrćem i hranom bogatom belančevinama, mastima i ugljenim hidratima. Sve za njenu peticu!\n"Ja sam Velja", govorio sam pružajući ruku uglavnom starijim devojkama i momcima, koji su sa čuđenjem gledali nas nekoliko srednjoškolaca. Brzo sam saznao da je studentima to letnja praksa, te da im nije baš jasno da smo mi ovde dobrovoljno. Upoznali smo i jednog Roma već prvog dana, bio je to novinar Studija B, Dragoljub Acković, koji je na toj beogradskoj radio stanici vodio emisiju „Ašunen Romalen“, što bi značilo „Slušajte ljudi“. Simpatičan čovek, nije izgledao kao Cigani koji su prodavali ili šibicarili na niškoj pijaci kod Tvrđave. Poznanstvo sa tipičnim stanovnicima naselja Vojni put ostavljeno je za sutra. Za početak smo smešteni u sobe, održano nam je uvodno predavanje, dobili smo brdo upitnika koje je trebalo popuniti u razgovoru sa Romima i već je palo veče.\nDobio sam krevet u sobi sa dva još mlađa momka od mene, Mirzom iz Bijeljine i Duletom iz Požege, obojica su bili tek na polovini srednje škole. Četvrti član četvorokrevetne sobe bio je student Nenad iz nekog malog mesta centralne Srbije, koji je u Beogradu postao mangup, ali sa moravskim manirima. Već prvog dana pokazao nam je nekoliko erotskih fotografija neke debele žene koju je lično obradio, u svakom smislu. Nisu delovale ni umetnički, ni erotski, već više nego mučno. Gore nego kod Sartra! Samo se naivni Dule palio na te slike, pa sam uzeo jedan zaboravljeni prazan ram sa stola, skinuo mu zadnju stranu, ugasio pikavac na zidu, a zatim staklom i ramom uokvirio tu crnu tačku. "Slušaj, Dule, ovo ovde je za mene tačka za meditaciju, a za tebe je pička. Mirza može da zamišlja šta hoće, a Nenad ima svoje fotografije u torbi. Znači, ovo je slika koju ne sme niko da pipne u narednih dvadeset dana, ali zato dozvoljavam da je gledate i da puštate mašti na volju. Jasno?"\nMirza me pogledao kao da sam lud, ali bilo je u tom pogledu i tragova divljenja. Neša je nezadovoljno frknuo i strpao svoju erotsku zbirku u platnenu torbu, dok je Dule počeo da balavi: „Brate, ti si genije, jebo te miš, gde ti to pade na pamet! Pa ti si pravi umetnik!“\n„Nisam Dule ni umetnik, ni genije, samo hoću da ti kažem da je sve u glavi i ljubav, i sve ostalo. A ako baš hoćeš da znaš, ja sam učitelj zen - budalizma!“, izrekao sam mudrost u trenutku nadahnuća, a da nisam ni trepnuo. Zen-koani su se otvarali, iz njih izletali svici dubokog smisla, a zatim kao puzle slagali u mojoj glavi. Nisam hteo time da ih gnjavim.\nSrećom, na vratima se pojavio bradati Ivan iz Sevojna, poslednji primerak izumrle hipi-vrste: „Momci, idemo na večeru! Niste se valjda već posvađali?“\nSigurno je čuo prepirku dok je dolazio kroz hodnik, ali Dule mu se obesio o vrat i povukao ga do zida na kome je visila moja „slika“: „ Ivane, pogledaj, molim te, šta je Velja napravio! Vidiš, ovu tačku je napravio cigarom, a onda stavio ram, zar nije ludo?“\nIvan se zagledao u zid, pa u mene, a onda se i on iskreno oduševio: „Veljo, čoveče, pa ovo je fenomenalno!“\nNisam dao da me upecaju, bio sam nezainteresovan za pohvale: „Šta je tu fenomenalno? Cigaretom sam zamazao zid, prekrio ramom koji je neka jadnica zaboravila da ponese kući i sad je ta tačka nešto posebno. Nekakav početak kosmosa, šta li? Pičkin dim!“\nMirza se ovaj put zainteresovao: „Hej, to ti je stvarno dobro! Kosmos je na početku i bio jedna takva tačka ogromne gustine!“\n„Gustine mojih muda!“, oglasio se Nenad, ležeći na krevetu sa prekrštenim rukama ispod glave.\nNekoliko trenutaka vladao je muk, jer se društvo uplašilo da ću se uvrediti. Ali nisam, već sam mu dao za pravo: „Upravo tako, Nešo! Tvojih muda ili stidne brade onog tvog fotomodela, svejedno, sve je to isti pašnjak na kome ja ne nalazim ni duhovnu niti bilo kakvu drugu hranu. Zato, hajdemo tamo gde se stvarno jede, na večeru!“\nSvi su se zacerekali, ne znam čime sam ih kupio, ali izgleda da ih je moje lajanje pridobilo. Ivan me čak i zagrlio, Mirza i Dule su se zalepili za nas, a Nenad je ustao iz kreveta, udario me pesnicom u mišić desne ruke, ne prejako, ali dovoljno da zabridi: „Nišlija, opasan si ti tip! Svaka čast!“\nVeć prve noći skembali su me na požarstvo. Srećom, Ivanova koleginica Dragana je došla da mi pravi društvo. Donela je flašu vina i to je pomoglo da prevladamo strah od upoznavanja. Ne sećam se prelaza iz razgovora u ljubljenje na hodniku, niti trenutka kada sam se zagnjurio u njenu dugu kosu. Znam da smo spavali u „kašika“ položaju i to je sve. Mada bi veštiji od toga napisali roman.\nDragana je stanovala u Studentskom domu na Karaburmi. Jedne večeri, posle pića u „Prešernovoj kleti“, po legendni, omiljenom mestu Branka Miljkovića, nas nekoliko krenulo je u akciju. Naravno, vođa je bio naš guru, Ivan, član redakcije „Vidika“ koja je objavila „Rečnik tehnologije“ i šifrovano pozivala Dečake da razbiju Ogledalo i sruše Crkvu (na crtežu je bila Skupština SFRJ). Ukratko, moj čovek, anarhista! Njegova devojka Olivera, iz nekog drugog finog sveta, u žutoj kišnoj kabanici „Jugoplastika“ Split, pomalo moja Dragana iz Prijedora, Dule, Mirza i ja. Možda još neko, ali svratili smo u Dom da se dokusurimo vinom. Iskoristio sam priliku da se istuširam i obrišem peškirom gospođice Mazalić, tako da mi je promakao trenutak odluke, donet uz preslušavanje „Azre“ i „Boe“. Dali su mi vremena samo da se obučem, a onda je Ivan komandovao pokret: „Na grob Branka Miljkovića!“\nPrimičući se Novom groblju, moje sobne kolege Dule i Mirza pribijale su se uz mene, šapućući: „E, vala je ovaj Ivan neviđena budala, hajde da se mi vratimo u Zemun!“ Klimao sam glavom, ali me je interesovalo u šta će ovo da se izrodi. S druge strane, nisam osećao nikakav strah, bio sam u to doba mlad i besmrtan. Sećam se da smo brzo stigli, od glavnog ulaza pravo, pa onda desno. Otkud devojkama cveće i sveće i mirišljavi štapići, stvarno ne znam. U to vreme Indija je bila visoko kotirana, sigurno su sve to imale po sobama studenjaka.\nOnda je počeo performans koji je trajao satima. Ivan je recitovao izabrane pesme Branka Miljkovića, koji je u to vreme takođe bio „in“, kako se već govorilo. Po Splitu sam tog leta viđao natpise iste kao po Beogradu: „Čitajte Branka Miljkovića!“ Čini mi se da je i Dragana govorila neke stihove, ja sam pio vino i gurao flašu prema Duletu i Mirzi, da deca ne precrknu od straha. Postepeno su se opustili, a čak je i uzdržana Olja progovorila nekoliko reči o pesniku. Moja jedina zasluga bila je što sam iz Niša, tako da su me pustili da cirkam i klimam glavom, kao da sve, baš sve razumem. „Vatra i ništa“, „Bitak i nebitak“, imam ja to u noktu malog prsta. Samo se ne sećam da li ruke ili noge?\nNekoliko dana kasnije, stigao je telegram da je poginuo mladić Dragane Mazalić. Ispostavilo se da je lažan, neko se grubo šalio. Onda smo čuli vest da je umro Meša Selimović i da će biti sahranjen među velikanima. Tog dana smo imali da popunimo mnogo upitnika u ciganskom slamu naselja Vojni put, tako da nismo bili u masi koja je ispratila mog Tuzlaka na poslednje putovanje. Sutradan, ostavši nasamo s Mirzom, rekoh mu: „Jarane, nas dvojica smo Bosanci! Red je da odemo na Mešin mezar. Kad smo mogli Branku, onako pjani ko guzice, možemo sad ko ljudi, kulturno!“\nMirza me pažljivo pogledao u oči i klimnuo glavom. Samo je dodao: „Ostavi se, bolan, Dragane, vidiš da ima momka. Ne bi me začudilo da joj je neko odavde poslao lažni telegram, da je opomene što se vuca s tobom!“\nZagrlio sam ga. Nisam zaplakao, a možda je trebalo. Uvijek ispadne da sam veći frajer nego što jesam. Imidž mi je jači od identiteta. Mirza je još bio jedno osjetljivo dijete, sa 17 godina i sada sa 47, i ja sam bio i ostao takav.\nUhvatili smo autobus od Zemun-polja do Zelenog venca, pa pešice do Doma omladine, gde smo se ukrcali u onaj za Karaburmu. Lako smo našli grob Meše Selimovića. Bili smo sami, pa smo posedeli i poćutali neko vreme. Mirza se osvrtao okolo i na polasku zaključio: „Vidiš Veljo, izgleda da ih poslije nekog vremena kremiraju, pa meću u urne. Toliko je velikana, a ovdje je prostor dosta mali. One noći mi se učinilo da je ogroman.“\n„U strahu su velike oči!“, rekoh i nasmejah se. Nisam u to vreme znao da je praznik Svetih apostola Petra i Pavla, a još manje da je to moja krsna slava koju je deda Stojan prestao da slavi, jer mu je crvena partijska knjižica nadjačala sva crvena slova u crkvenom kalendaru.\nPosle je bilo i ovo i ono, i ovako i onako. Išao sam na izložbu „Nemački ekspesionizam“ u Muzeju savremene umetnosti na Ušću, kupio dva litra vina i jedan popio sasvim sam. Onda je usledilo letovanje u Splitu s roditeljima, pa JNA, fakultet, ljubavi s rokom trajanja, ratovi i na kraju, ipak, brak. Moja privatna „Tvrđava“.\nNedavno je jedan svetski poznati ekspert iz oblasti marketinga, u okviru misije prosvetljenja ljudi u zamenu za visoke dnevnice, posetio naš glavni grad. S obzirom da je marketing sam po sebi pitka i zanimljiva disciplina, ni predavanje nije moglo biti drugačije. Da bi podvukao crtu i čitavoj manifestaciji dao spektakl-dimenziju, predavanje je završio sentencom da "...istina savremene civilizacije leži u tri reči - seks prodaje sve". Apsolutno tačno! Ogromna većina propagandnih poruka, bez obzira da li u fokusu imaju prehrambene proizvode, kozmetiku, alat ili najnoviji model automobila, sadrži tu erotsku dimenziju koja ima ulogu da zaintrigira, pokrene hemiju za dublje razmišljanje o proizvodu i, u krajnjoj liniji, ubedi potrošača da je život sa reklamiranim proizvodom daleko smisleniji.\nSvojevremeno sam se nalazio u punom autobusu koji je vozio naše šoping eksperte iz Segedina za Novi Sad. Jedan je gospodin počeo da priča kako je u autobusu zagušljivo, jer Srbi ne podnose čist vazduh. Mi ostali na to ćutimo. Onda je gospodin nastavio: on je iz Novog Sada iz stare novosadske porodice (i dalje no comment), žena mu je Mađarica, deca su mu u Segedinu (no comment), uče mađarski, promenio im je prezimena u mamina da ne bi imali problema (no comment), jer su Srbi takvi, takvi i takvi, uglavnom, nikakvi (ćutali smo, do kraja). Prestonički slučaj: nešto pre onog mitinga posvećenog Kosovu, jedna gospođa ostavlja sledeći komentar na sajtu izvesnih novina: “Ja ostajem kući sa svojom decom, jer moram da se pakujem. Dobila sam iseljeničku vizu za SAD. Odosmo ja, moja dva sina i muž”.\nAli u ovim slučajevima ima nečeg drugog: to mržnja prema nečemu što se u oba slučaja nastoji pretvoriti u ništa. Mržnja prema zajednici koja se napušta. Dodajmo ovome još i zazivanje strane okupaciju koje se tu i tamo pojavi u komentarima na internetu, ili uživo, a onda se pogledajmo u oči i zapitajmo: da li zaista mislimo da je autošovinizam vrednost bez koje ne može da se načini ekonomski stabilna, dobro organizovane i dobro uređena država? Da li sa takvom svešću znatnog broja ljudi uopšte može postojati država, u najdoslovnijem značenju te reči. Najzad, šta će postati takva autošovinistička Srbija? Odgovor na pitanje je jednostavan: postaće komad nekog bajatog hleba od koga će svako moći da otkine koliko mu treba, i to ne silom, već milom. Isto onako kako neki Makedonci uzimaju bugarsko, a neki Moldavci rumunsko državljanstvo, tako će se i ljudi u Srbiji grabiti za svaki pasoš, samo da bi popravili svoj psihološki kvar. Takva Srbija će postati životinjska farma sa koje će mlađem, a nešto kvalitetnije genetskom materijalu biti dozvoljeno da postanu ljudi, ali negde drugde, a ne ovde; ostalima će i pomije biti dovoljne. Takva Srbija će se najzad opasno približiti primitivnom šovinizmu, koji će upražnjavati svi oni koji budu prikraćeni za najnormalniji osećaj nacionalnog samopoštovanja, budući da je autošovinizam upravo to: svesno, guranje ostalih u šovinizam, uz radosno očekivanje katastrofalnih posledica.\nPočetkom 20. veka ova država je imala svest o jednom davnom porazu iz 1389. jer je iz tog poraza gradila svest o sebi kao o nečemu. To ne znači da je time bila predodređena za naredne poraze. Naprotiv, kada postoji svest o nečemu, tada se može pojaviti i želja da se bude i nešto bolje i od onoga što je bilo i od onoga što se jeste. A bolje znači ono što je na umu imao Milan Kašanin rekavši da i male zemlje mogu biti velike države.


Kako odabrati bas gitaru za početnike? – Music media centar\nod strane mmcadmin | jun 18, 2018 | Gitare | 0 Komentara\nBas gitara kao instrument predstavlja kičmu svakog benda, istovremeno podržavajući kako harmonski tako i ritmički stub, kod svih muzičkih stilova. Ovakva činjenica se očigledno kosi sa jako popularnom frazom u narodu da je najlakše svirati bas gitaru jer se tu najčešće “pridržavaju“ osnovni bazni tonovi , bez bilo kakve koncentracije, inspiracije ili virtuoznosti.\nKada govorimo o samom koraku izbora bas gitare kao željenog instrumenta za učenje i bavljenje muzikom, tu se dešava osnovna podela na dve grupacije – zaljubljenicic u ovaj instrument zbog same konstrukcije, attraktivnosti, prirode, zvuka i na neki način dominacije, naročito u tom dubljem registru. Sa druge strane imamo profil prinudnog basiste, u praksi gitariste koji preuzima ulogu basiste.\nŠta je potrebno da početnik na bas gitari savlada instrument i dođe do nekog zadovoljavajućeg sviračkog nivoa? Četvorožičani pasivni bas, bez nekih specijalnih performansi, po sistemu što jednostavnije to bolje. Nije bitno šta piše na glavi, bitno je da je udoban sa fino podešenom visinom žica (tzv. akcijom) i da je kvalitetno obrađen na polju hardvera, pragova i slično. Naravno jaka volja, pristojna vežba, širok osmeh, samopouzdanja i eto muzike.\nIbanez je brend koji ne možemo dovoljno da nahvalimo što se tiče kvaliteta jeftinijih instrumenata. To važi i za bas gitare iz njihovog programa. GSR serija je pristupačna i neverovatna vrednost za uloženi novac. Bas gitara koje se ni profesionalac ne bi postideo da iznese na binu. GSR 180 i GSR 200 su ubedljivo najpopularnije serije kod nas.\nŠto se tiče bas gitara tradicionalnijeg oblika, tu je Flight serija Precision i JazzBass stila. Koštaju oko 130 evra i predstavljaju najpovoljniju kupovinu. Često se kupuju u paketu sa malim kućnim pojačalom idealnim za vežbu.\nKako idemo ka skupljim bas gitara tako se i izbor usložnjava. Squier by Fender ima ozbiljne modele u srednjem rangu cena. Ali to isto važi za Warwick, Schecter, Ibanez, Vintage…\nKoji god bas da odaberete imajte na umu da je najbitnije da vam nabaci osmeh na lice svaki put kada uzmete da ga svirate. I naravno da zadovolji kriterijume ispravnog instrumenta, a o tome smo pisali već u nekoliko navrata.


Foto konkurs Labrisa: LGBT priče iz Srbije | LICEULICE\nLabris – Organizacija za lezbejska ljudska prava, raspisala je konkurs za najbolju fotografiju na temu diskriminacije s kojom se LGBT osobe susreću na osnovu njihove seksualne orijentacije ili rodnog izražavanja. Konkurs nosi naziv “Portreti života u Srbiji: LGBT priče“, i otvoren je do 10. juna.\n“Ovim konkursom želimo da podstaknemo razmišljanje o tome šta je potrebno preduzeti kako bi se sprečio nejednak tretman ljudi koji su različiti po pitanju seksualne orijentacije, rodnog identiteta ili drugih ličnih svojstava”, kažu organizatori.\nSve zainteresovane osobe koje žive u Srbiji, i starije su od 16 godina, mogu da pošalju svoje fotografije u JPG formatu putem e-maila, na adresu labris@labris.org.rs, s naslovom „Foto konkurs/ Portreti života u Srbiji: LGBT priče“. Minimalna veličina fotografija je 2.500 piksela, a maksimalna 3.500 piksela, dok veličina fotografije ne sme preći 2 MB. U poslatom e-mailu bi trebalo ukratko opisati dizajn, motive i razlog zašto je fotografija adekvatna za raspisani konkurs, kao i autorove/autorkine lične podatke. Sadržaj rada mora se odnositi na kulturu različitosti i sprečavanje svakog oblika diskriminacije. Uz rad je potrebno poslati i lične podatke autora/autorke: ime, adresu, e-mail adresu i telefonski broj.\nKomisija će na kraju konkursa izabrati najbolju fotografiju, a autori/ke nagrađenih radova će primiti i simbolične novčane nagrade. Odabrane fotografije biće tokom 2016. godine prikazane na istoimenoj izložbi u Beogradu, tako da autori treba da radovima prilože i potpisanu izjavu da ih organizator može prikazati na pomenutoj izložbi bez nadoknade, kao i izjavu da je poslati rad autorsko delo (ukoliko je reč o radu više autora, svi treba da se potpišu).\n← Fijuk sajam u Centru urbane kulture IMAGO\nNovi broj časopisa „Knjiženstvo“ →


Pametna zgrada sa senzorima za smanjenje rizika od zemljotresa – Mladi Nikšića\nPametna zgrada sa senzorima za smanjenje rizika od zemljotresa\nGrađevinski fakultet Univerziteta Crne Gore učestvuje u projektu koji se bavi smanjenjem rizika od zemljotresa u realnom vremenu za područje Evrope, i to je samo jedan od zapaženijih rezultata rada u oblasti nauke i istraživanja ove visokoškolske institucije.\nRiječ je o H2020 projektu RISE (Real-time earthquake rIsk reduction for a reSilient Europe), koji se realizuje i kroz podršku Ministarstva nauke.\nProdekan građanskog fakulteta dr Jelena Pejović kaže da će ovaj projekat omogućiti da se u Crnoj Gori po prvi put primijene inovativne tehnologije monitoringa konstrukcije zgrada u realnom vremenu u funkciji povećanja operativne pripremljenosti na dejstvo zemljotresa.\n“Rezultat projekta biće jedna prototipna instrumentalizovana “pametna” zgrada u Crnoj Gori, prva takve vrste, opremljena inovativnim senzorima razvijenim u okviru H2020 RISE projekta, koja će ujedno biti dio šireg evropskog informacionog sistema za brzu procjenu gubitaka usljed dejstva zemljotresa“, kaže Pejović.\nKroz ovaj projekat, dodaje ona, po prvi put u Crnoj Gori primijeniće se logika pametnih gradova u oblasti pripremljenosti na dejstvo zemljotresa.\n„Benefiti priključivanja H2020 RISE projektu su višestruki za fakultet. Očekujemo značajno povećanje obima i kvaliteta naučnoistraživačkog rada, kao i vidljivosti Fakulteta u međunarodnoj mreži istraživača. Povezivanje sa eminentnim istraživačima i partnerima koji čine H2020 RISE konzorcijum (24 eminentne naučnoistraživačke institucije iz Evrope i svijeta) doprinijeće značajnom sticanju novih iskustava istraživačima sa Građevinskog fakulteta u prioritetnim inovativnim oblastima istraživanja, kao i otvaranju novih perspektiva za zajedničke aplikacije na novim budućim prestižnim evropskim naučnoistraživačkim projektima“, istakla je Pejović.\nTrenutno, navodi Pejović, na Građevinskom fakultetu je aktivno pet bilateralnih naučno-istraživačkih projekata u saradnji sa eminentnim univerzitetima i naučno-istraživačkim institucijama svijeta, dok nastavno-istraživačko osoblje fakulteta aktivno učestvuje u aktuelnim programima Evropske saradnje u nauci i tehnologiji i Cost akcijama.\nOna posebno ističe povećanje broja naučnih publikacija nastavnog osoblja u vodećim časopisima-WOS i SCOPUS lista (SCI, SCIE) u odnosu na prethodni period, pogotovo u visokorangiranim časopisima kategorije Q1 i Q2.\n„Od ukupnog broja publikovanih radova u prethodnoj 2019. godini i 2020. godini 70.0% je publikovano u časopisima sa SCI/SCIE liste kategorije Q1 i Q2. Na Fakultetu su aktivna tri doktorska istraživanja podržana grantom Ministarstva nauke Crne Gore, što je uticalo na povećanje broja aktivnih mladih istraživača na Fakultetu“, kaže ona.\nKroz projektnu aktivnost, na Fakultetu je formirana Laboratorija za Hidrotehniku i nabavljena je oprema potrebna za izvođenje eksperimenata u oblasti mehanike fluida, za ispitivanje principa hidrodinamike, protoka u cijevima, tečenja u otvorenim i zatvorenim kanalima i oprema za simulaciju tečenja podzemne vode. Riječ je o ERASMUS + projektu SWARM (Strengthenniing of master curricula in water resources management in the Western Balkans HEIs and stakeholders).\n„Ova infrastruktura daće značajne mogućnosti razvijanja i proširivanja naučnoistraživačkog rada u oblasti hidrotehnike na Fakultetu u budućnosti“, zaključuje Pejović.\nSavjetuje se opreznost uslijed uticaja biometeoroloških prilika\nBijela riba sa umakom od naranđže i povrća


Jole Radonjić poklanja publici naljepše hitove - Hayat Production\nJole Radonjić, muzičar iz Crne Gore, ljubav prema muzici gaji još od malena, a svoj talenat pokazao je na mnogim takmičenjima i festivalima.\nNa sceni se nalazi već dugi niz godina sa svojim albumom „Zvona“, kao i mnogobrojnim singlovima, među kojima se izdvajaju „Malena“, „Svrati ponekad“ i „Kap ljubomore“. Prije nešto više od dva mjeseca, na tržištu se pojavio sa svojom novom pjesmom „Pismo bez adrese“ koja je izazvala pozitivne reakcije i interesovanje kod publike.\nSa Hayat Produkcijom potpisao je ugovor, i predstavlja vam naljepše hitove koje je radio sa ljubavlju samo za svoju publiku. Album pod nazivom „Moje pjesme“ možete poslušati na zvaničnom YouTube kanalu Hayat Produkcije, kao i na zvaničnim TV muzičkim kanalima Hayata.


Ljepota&Zdravlje Hrvatska | EUCERIN PH5 NJEGA! Pravilnom higijenom i njegom osnažite prirodnu zaštitu kože uz Eucerin! EUCERIN PH5 NJEGA! Pravilnom higijenom i njegom osnažite prirodnu zaštitu kože uz Eucerin! - Ljepota&Zdravlje Hrvatska\nEUCERIN PH5 NJEGA! Pravilnom higijenom i njegom osnažite prirodnu zaštitu kože uz Eucerin!\nPotrebna su četiri koraka kako bi se smanjio štetni utjecaj mikroorganizama:\nNadražujuće tvari poput sapuna mogu pogoršati stanje kože kroz svoj alkalizirajući učinak i učiniti je osjetljivom na upale, ali i na infekciju izazvanu bakterijama, virusima i gljivicama. Osjetljiva koža zahtijeva pomnu i redovitu njegu, korištenje vrlo blagih preparata za čišćenje, pogodnih za česta tuširanja, losione i ulja za svakodnevnu uporabu. Eucerin® pH5 linija sadržava kombinaciju moćnih aktivnih sastojaka koji aktiviraju prirodnu obranu kože. Za osjetljivu kožu odaberite Eucerin pH5 njegu koja dokazano osigurava dugotrajne rezultate i zdravu kožu.


Srpsko kolo na Uneskovoj listi - Vesti online\nVesti online četvrtak, 7. decembar 2017. | Vestionline, rts rs, Etnografs\nKolo izvode lančano povezani igrači, uz muzičku pratnju, koju igrači prate izvodeći različite vrste koraka.\nOsnovni obrazac koraka se izvodi kroz kretanje u desno, igranje u mestu, a potom, kretanje u levo i igranje u mestu, uz kontinuirano pocupkivanje kolenom.\n"Upis elementa na Uneskovu listu značajan je, ne samo zbog toga što će ovaj segment nematerijalnog kulturnog nasleđa postati međunarodno vidljiviji, već i zbog toga što će različite zajednice jasnije uvideti da dele zajedničko nasleđe, podstaći ih da u većoj meri komuniciraju i budu spremne da učestvuju u zajedničkim aktivnostima, programima i projektima za očuvanje i prenošenje elementa", navodi Etnografski muzej na svom sajtu.\nKolo se izvodi i kao spontana aktivnost okupljenih učesnika, kao što je na saborima u Guči i u Topoli, ali i na privatnim proslavama - svadbama, rođenjima, krštenjima, proslavama punoletstva, maturama.\nNa nivou visokog obrazovanja ono je predmet proučavanja, ne samo obrazovnih i naučnih institucija koje se bave izučavanjem tradicionalnih narodnih igračkih i muzičkih formi, već i onih institucija koje obrazuju buduće stručnjake za rad u školama i rad sa mladima.\nNa osnovu odluke Nacionalnog komiteta za nematerijalno kulturno nasleđe u decembru 2015. godine započeta je procedura za upis kola, koja je u Nacionalni registar upisana u junu 2012, pod nazivom kolo u tri, kolo u šest, na Reprezentativnu listu nematerijalnog kulturnog nasleđa čovečanstva.\nCentar za nematerijalno kulturno nasleđe pri Etnografskom muzeju u Beogradu, pripremio je u skladu sa postavljenim standardima u pogledu sadržaja i tehničkih karakteristika, nominacijski dosije koji je u martu 2016. godine Ministarstvo kulture uputilo u proceduru usvajanja.\nDosije je pripremeljen u saradnji sa predlagačima elementa za Uneskovu listu, Fakultetom muzičke umetnosti; Ansamblom tradicionalnih igara "Kolo" i Centrom za istraživanje i očuvanje tradicionalnih igara Srbije.