BELI RENDŽER NA ČELU DRAGOJEVIĆEVE PARADE | Sarajevske Sveske\nUbrzo nakon doseljenja u mirni, uredni Stepford, Džoana uviđa da sa ženama u tom gradiću nešto nije u redu. Ta konstatacija, međutim, lebdi tek kao slutnja, i neizmerljiv utisak. Džoana, naime, počinje da primećuje da su njene sugrađanke besomučno posvećene vođenju domaćinstva, a deca ulozi primernih potomaka, tako da sav život protiče u beživotnoj i surealnoj harmoniji. Jedino joj muškarci izgledaju isti kao i oduvek – oni upražnjavaju svoje rituale, od kojih mnogi teku mimo porodične strukture. Iz perspektive muškaraca, njihove žene i deca su savršeni – onakvi kakve su ih oduvek želeli: zaokupljeni odanošću muževima i očevima, i zadovoljni tom misijom.\nU Džoaninoj percepciji, međutim, ovaj pejzaž poziva na uzbunu. U njenoj svesti postoji iskustvo koje kaže da žene ne teže nužno pokoravanju muškarcu kao svom vrhunskom ostvarenju, već da naprotiv, rado iskoriste svaku priliku da stupe u pregovore sa muškarcima ne bi li dobile neku priliku za sebe koja ni najmanje ne spada u kućne poslove, niti isključivo ulogu majke. Sa stepfordskim ženama to pak nije slučaj: one su onakve kakvima su njihovi muškarci pretežno pokušavali da ih učine: ograničene na nekoliko funkcija, koje se svode na kućne poslove i poslušnost muškarcima. Kako je došlo do toga? Glavni zaplet ove priče ne pretapa se u dramski konflikt u kome pravednik∕pravednica vodi rat ne bi li neutralisao/la nekakvog opipljivog neprijatelja. Kompletno uzbuđenje pretapa se u Džoaninu potragu da utvrdi ne zašto, već kako je došlo do toga da stepfordske žene imaju samo nekoliko funkcija koje upravo predstavljaju ostvarenje tradicionalnog muškog sna o funkcionalnoj ženi.\nVeliko je pitanje da li je ovaj mračni zaplet filma Stepfordske žene (The Stepford Wives) u režiji Brajana Forbsa (Bryan Forbes), snimljen davne 1975. godine, baš tako “mračan“ svim gledaocima. Njegov pesimizam ogleda se u traumatičnoj ideji da je možda moguće ljudskom biću preraditi mozak i učiniti ga robotom. Ali zanimljiva preraspodela snaga, u kojoj je jasno ogoljen muški arhetipski san – da potpuno upravlja ženom – ipak pre svega postavlja pitanje nasilja i to rodno klasifikovanog nasilja. Žene i deca su u tom arhetipskom snu - problem, oni su ti koji bi trebalo da budu “prerađeni“. Muškarci su, pak, ideolozi društva, građani prvog reda i oni, u tako zamišljenom obrascu, samo treba da pronađu način da tu svoju prirodnu prednost sprovedu do kranjih granica, da je prilagode, i odstrane mogućnost konflikta. Junakinja je potpuno osuđena na neuspeh. Poslednja scena, u kojoj gledalac uviđa da i ona na kraju biva reprogramirana i pretvorena u stepfordsku ženu, sugeriše da Džoana nije ni imala šansu da toj situaciji umakne. Jer, stepfordske žene, zapravo, nisu ni monstruozni izuzetak od savremenog sveta, ni nekakva devijacija: one su samo uzorni primerci nečega što je u podtekstu svakog ugovora među nejednakim stranama, u kome se utopistički očekuje da će ona jača strana, ukoliko nekada i zavlada potpuno svojim partnerom, ipak umeti da vlada takvom zajednicom, te joj se zato tako velika moć i daje na poverenje. Stepfordske žene su priča o tome kako je čovečanstvo, nažalost, prožeto uverenjem da oni “jači“ imaju pravo da preuređuju život svojih slabijih saputnika, kad god je to organizaciono izvodljivo . Takvu sliku često proizvodi kultura sama, veličanjem nasilja i društvenih ideologija, dok različite industrije kulture reprezentuju i strukturišu fantazije o kontroli i dominaciji. Jedan manji deo kulture, one kojoj pripada i Forbsov film, kritički ukazuje na takvu proizvodnju snova, i pokušava da je dekonstruiše.\nNaučno-fantastična Forbsova priča, drugim rečima, ukazuje i na to koliko je hijerahijska struktura i poslušnost jedne grupe drugoj – sablasna i monstruozna, iako se svekolika institucionalna istorija upinje da nas uveri da je prirodna. Kad se Džoana, koja takođe nije izbegla sudbinu ostalih stepfordskih žena, na kraju filma pojavi među dugim rafovima supermarketa, sa savršenom frizurom, mirno obavljajući svoje kućanske poslove, gledalac/gledateljka doživljava efekat apsolutnog užasa na nivou horor žanra. Razlog je jednostavan – scena sugeriše da Džoanin um više ne stanuje tu, i da je Džoana postala nešto dehumanizovano, mašinoidno i jezivo. Drugi važan efekat je više nego jasna aluzija scenarija i režije ovog filma na političku prirodu poruke: savršeno poslušan građanin, koji se savršeno uklapa u okolinu i u većinski obrazac, nije ljudsko biće već nehumani programirani uređaj, kome su pročeprkali po mozgu i zamenili ga programom. Stepfordske žene sadrže upozorenje: individua ili grupa koja se ne bori za svoju slobodu, i ne suprotstavlja zauzdavanju, samo je mašina koju je sagradio neko drugi. Ako se ne borite, oni “jači“ će vas već oblikovati, kao stepfordske žene, po svojoj meri, drugim rečima, neki muškarci iz Stepforda će preuzeti kontrolu.\nUprkos svemu, popularna kultura uglavnom prezentuje filmove i druge sadržaje koji ne zauzimaju ovakvu ironičku distancu prema temi dominacije jedne grupe nad drugom. Naprotiv, većina ostvarenja sa celuloidne trake demonstriraju napor da se razne vrste diskriminacija jedne grupe od strane drugih prikažu prirodnim, i potpuno prihvaćenim od strane onih podređenih. Pritom, majstorstvo filmske iluzije je da uvek isfabrikuje ubedljive i razložne motive za takav razvoj događaja, propraćen odgovarajućim predstavljačkim strategijama. Manje suptilni postupci posežu za prikazivanjem jedne grupe kao pravednije i ispravnije, i pritom promovišu tačku gledišta pomenute “ispravne grupe“. Druge, suptilnije, i u novije vreme čak i češće strategije, koristeći takođe, uglavnom, tačku gledišta dominantne grupe, grade njenu dominaciju tako što je prikazuju kao zaštitnički orijentisanu prema nekakvoj drugoj, podređenoj grupi. Na ekranu, teksaški rendžer postaje, zajedno sa svojim saradnicima, sveprisutni zaštitnik emigrantske dece, ili pripadnika manjinskih veroispovesti, uspostavljajući tako svoj celuloidni neprikosnoveni ideološki tron, i pribavljajući sebi herojsku vrednost u odnosu na sve ostale likove i pojave u seriji . U drugom nekom filmu, ogrubeli, beli krijumčari sa srednjeg zapada Amerike, žrtvovaće sve što imaju za spasavanje afričke dece. U trećem, čitava policijska stanica poremetiće svoj poredak da bi dovela u obećanu zemlju jedno emigrantsko dete ne bi li se ono sjedinilo sa svojim roditeljima, i tako dalje. Emigranti, deca iz Afrike, siromašni slojevi, na ovaj način, iako ostaju “živi“ u filmskoj priči, jasno bivaju simbolički podređeni belim, maskuliniziranim herojima koji se zauzimaju za njih, i koji su time ultimativni junaci filmske predstave, jer su zaštitili obespravljene od sistema koji su sami stvorili.\nNa taj način – društvo biva zaštićeno jer je prikazano kao “dovoljno pravedno“ da se posveti borbi protiv zlikovaca, u cilju zaštite neke ugrožene grupe koja se jos nije u to isto društvo sasvim uklopila. Takva obespravljena grupa je stavljena u poziciju objekta; jer, pravi aktivizam odvija se među onima koji su dominantni, i koji su pravi heroji jer su u poziciji da biraju kako će da upotrebe moć koju imaju. Gledalište kome se ova produkcija namenjuje, se, naravno, u većini, identifikuje s njima, a ne sa zgrčenim, preplašenim i izbezumljenim imigrantima i ostalim “drugima“ . Takvi “podređeni“ se vrlo često, u ovakvim filmovima i serijama prikazuju i vizuelno kao mali rastom, neugledni, nerazumni, neobrazovani, obično govore loš engleski jezik, a glas im je tanak, uplašen i molećiv. Iako su oni na “pravednoj“ strani, i glavni junaci saosećaju sa njima, i iako su oni, barem prema scenariju, cilj čitave akcije, njihovim karakterima se ne dopušta da zasene one glavne likove koji predstavljaju lepšu i glamurozniju stranu sistema, te tako ne mogu čak ni vizuelno da ispadnu viši, lepši, šarmantniji ni snažniji od svojih zaštitnika. Svrha ovakvog predstavljanja podređenih grupa koje pate je, u najboljem slučaju da izazovu sažaljenje, a ne divljenje, te se ne predviđa scenario po kome bi se gledalište pre identifikovalo s njima nego sa dominantnim, belim, detektivima, advokatima, doktorima, doktoricama i slično.\nDolazimo i do činjenice da je, po sličnom principu, jedna manjinska grupa godinama i decenijama prikazivana u popularnoj kulturi kroz različite imidže i interpretacije. S jedne strane, nameće se utisak da se istorijat predstavljanja seksualnih manjina može posmatrati kao vrsta razvoja, od potpuno negativnog publiciteta, do velikog stepena oslobođenosti i afirmacije. S druge strane, jasno je da i danas osobe gej, lezbejske, transrodne i druge manjinske seksualne orijentacije, doživljavaju najsurovije oblike diskriminacije širom sveta, i da sama ta činjenica ukazuje na ironičnu nevidljivost afirmativnog prisustva gej identiteta u popularnoj kulturi, jer je svakodnevna mržnja jača od uticaja razuma i kulturne produkcije. Jedan od najznačajnijih priloga na tu temu je dokumentarni film Celulodni klozet (Celluloid Closeth) autora Roba Epštajna (Rob Epstein) i Džefrija Fridmana (Jeffrey Friedman), koji, oslanjajući se na istoimenu knjigu Vita Rusoa (Vito Russo) komentariše istorijat predstavljanja seksualnih manjina u holivudskom filmu. Ovi autori zastupaju stav da postoji jedan linearan razvoj prihvaćenosti i “normalizacije“ prisustva gej karaktera i gej tema na filmu, od potpune nevidljivosti, preko marginalnosti i podsmeha, zatim postepenog razvoja vidljivosti, do prvih oblika “unormljavanja“ ove teme, predstavljanja gej likova kao subjekata, pa čak i subjekata za divljenje. Krunska završnica koja ilustruje pozitivno tezu o razvoju je apostrofiranje filma Filadelfija (Philadelphia) Džonatana Demea (Jonathan Demme) iz 1995. godine, sa glumačkim zvezdama Tomom Henksom (Tom Hanks) u glavnoj, a Denzelom Vošingtonom (Denzel Washington) i Antonijem Banderasom (Antonio Banderas) u sporednim ulogama, u kojoj se tema gej identiteta i borbe protiv side objedinjuju u filmsku priču koja pronalazi put do naklonosti širokog gledališta.\nSkeptičan pogled na temu Filadefije otvorio bi niz kritičkih komentara, uočavajući, nepogrešivo, da je gej karakter u ovoj priči, da bi pridobio simpatije, “morao“ biti prikazan kao uspešan, inteligentan, obrazovan, vredan mladi čovek, uspešan u advokaturi i privatnom životu, a s druge strane i kao pravedno pobunjena, umiruća žrtva, da bi se gledalištu takva situacija ponudila kao afirmativna. Čini se, ipak, da je i tu potpuna identifikacija sa likom vešto izbegnuta uvođenjem lika heteroseksualnog, zdravo-razumskog, mladog i ambicioznog crnog advokata koji zastupa umirućeg gej lika, a koji pobira, čini se, još više simpatija od protagoniste, time što – iz perspektive konzervativnih - ipak postaje Henksov prijatelj i borac za njegova prava. Otklon je napravljen prilično vešto, gledaoci i filmska javnost su pozdravili gej temu, a ponuđen im je i “zdrav“ lik, koji će umanjiti šok identifikacije sa “pederom“ i “sidašem“.\nTu se hronološka priča dokumentarnog filma Celuloidni klozet završava, jer film datira iz 1995. godine, te se u njemu nisu mogli naći Planina Broukbek (Brokeback Mountain, Ang Lee), niti serije Queer as Folk, L Word (čiji su naslovi kod nas teško prevodivi), pojedine španske serije i filmovi sa gej karakterima, i druge TV i filmske priče u kojima su glavni junaci osobe gej i lezbejske orijentacije. Uz produkciju koja je nastala nakon devedesetih, diskusija o holivudskoj reprezentaciji bila bi mnogo zanimljivija, jer su ova kasnija ostvarenja prikazala mnoge slojeve kontekstualizacije gej života, koji daleko prevazilaze puko pitanje: is gay OK?\nPlanina Broukbek je smeštena u srce ruralne Amerike, i prati život dva obična momka, koja ni sama nisu sigurna šta im se dešava, i da li su to što misle da jesu, ili nisu. Autohomofobija, mržnja, nasilje, usamljenost, degradacija, razoren porodični život, transeksualnost, samomarginalizacija...Sve su to problemi koji otvaraju posebno autohtono polje razmišljanja o LGBT egzistencijama, i gde više nije najvažnije pitanje ono da li LGBT osobe postoje, da li imaju pravo da budu, ili ne, da li ih treba pustiti u škole, na poslove, među druge ljude, i da li treba da strahuju da će ih svakog momenta neko fizički ugroziti zato što postoje. Verovatno bi se heteroseksualna većinska populacija iznenadila kad bi odgledala sve ove filmove i shvatila da njihovo odobrenje “gejevima“ da postoje, nije jedino od čega zavisi sreća LGBT ljudi. Činjenica da LGBT indvidue, kao i svi drugi ljudi, imaju beskraj privatnih i profesionalnih životnih pitanja pred sobom, tek je nedavno dospela na svetske ekrane. U većem delu istorijata svetske kinematografije, neosporno preovladava tačka gledišta heteronormativne kulture. Drugim rečima, u većem delu dosadašnje holivudske istorije, gledalac za koga se piše priča zamišljen je kao heteroseksista koga treba ubediti da bude velikodušan, i prizna gej stvorenjima pravo da postoje u svojim getoima, u svojim perverznim svetovima, i izbegavaju da provociraju druge svojim postojanjem.\nDa li je film Parada (2011) Srđana Dragojevića - srpska verzija Filadelfije? Osoba koja piše ove redove upravo se duboko zamislila nad tim. Naravno, bila bi to “turbo-folk Filadelfija“, jer, u svom srpskom kontekstu i srpsko-afirmativnoj perspektivi, komediografska bizarna burlesknost filma predstavlja bezbedonosni jastučić za ideološko opravdavanje prikazanog. Taj bezbedonosni otklon je sasvim drugačiji nego u pomenutom američkom filmu. Dok je u Filadelfiji taj mehanizam “umirenja gledalaca“ predstavljen kroz aktivizam za borbu protiv side, u Paradi je pak zasnovan na gomili etničko-motivisanih burlesknih skečeva. Dragojevićev “jastučić“ je ona vrsta humora koju Srbi, čini se, vole najviše, a to je humor na račun etničkih i regionalnih podela, ublažen emotivno-turbo-pink-folk mini scenama nekakvog apstraktnog pomirenja. Sudeći prema velikoj gledanosti i u drugim bivšim republikama, a i u nekim drugim evropskim zemljama reklo bi se da to nije ukus samo srpske publike . Očito je humor na račun etničkih podela i razlika bio uspešna strategija zasmejavanja ljudi još u vreme jugoslovenske zabavljačke industrije . Zvučalo bi bezazleno i ohrabrujuće kad bismo samo mogli da zaboravimo na krvave etničke ratove i grobove koji se još nisu ohladili. Kad se, pak, prisetimo toga, shvatamo da Dragojevićev jastučić nije ni najmanje ideološki benevolentan. Slično time, ni turbo-folk kultura bivše Jugoslavije, ne donosi osećaj lakoće i pročišćenja; njena pokretačka snaga je beskonačno samopodsećanje na ideološke hijerarhije i manipulativnu emotivnu uskraćenost života ovih prostora.\nParada svakako, nije prvi film na Balkanu, pa čak ni u Srbiji, koji se bavi LGBT temom. Istina je međutim, da su retki filmovi u kojima se, zaista, gej likovi pojavljuju u bilo kakvom razvijenijem obliku, a da nisu samo šematski, ili anegdotski prikazani. Još su ređi filmovi u kojima se gej likovi pojavljuju kao istovremeno i glavni, ili koji stavljaju u središte radnje izvesnu gej ljubavnu priču.Dosada su, tako reći, prepoznata kao nesumnjivo takva, tri filma: Fine mrtve djevojke (Dalibor Matanić, 2002) u Hrvatskoj, Go West (Ahmed Imamović, 2005) u BiH i Diši duboko (Dragan Marinković, 2004) u Srbiji . No, čini se da Parada odudara od ovih filmova koji su pretežno zamišljani kao filmske drame sa elementima trilera u pojedinim momentima, jer se Parada od samog početka preporučuje gledaocima kao komedija, uz tek poneke ozbiljne akcente, iako od samog početka ukazuje na teme rata, nasilja, diskriminacije, i ostalog. Dok bi se za Diši duboko moglo reći da je prvi ambiciozniji film u Srbiji, sa kvalitetnom glumačkom postavkom, u kome se jedna homoerotska ljubav prikazuje kao emotivna vrednost, istovremeno se mora reći i da je kompletna prezentacija i reklama ovog filma preko medija protekla prigušeno, uz naznake da je to prosto jedan film koji se “ne bavi ratovima”. Glavne uloge poverene su, kao što to biva i drugde u pionirskim filmovima na LGBT temu, dvema do tada nepoznatim glumicama, koje takođe nije bilo moguće pre toga denotirati u nekom srpkom miljeu . Drugim rečima, afirmativni kvaliteti filma, koji zaslužuje izvesne pohvale, ostali su prikriveni i poznati relativno malom krugu ljudi, zainteresovanih za ovu problematiku.\nParada, naprotiv, odiše namerom da skrene što veću pažnju na svoj sadržaj. Pojavljuje se u vremenskom segmentu kad srpska javnost ključa povodom pitanja da li nečije seksualno opredeljenje sme da se javno deklariše u Srbiji, i da li gej parada treba da se održi jednom godišnje u Beogradu ili ne. Jedno pitanje koje se već dugo postavlja, na ovaj način se, na konkretnom lokalnom filmskom i političkom tržištu sublimira u prepoznatljivom vrhuncu, a Dragojevićev film se pojavljuje na talasu ove uzavrelosti, sa jasnim ciljem da, naglašavanjem ovakve pogonske snage, pobere što veći publicitet.\nDragojević je, očito, kao autor, dobro promislio o tome kakvu perspektivu i tačku gledišta želi da zauzme, a da pritom ne povredi i ne dekonstruiše svoje masovno (što masovnije) gledalačko telo. Jer, publika će najviše, ipak, voleti junaka koji, iako može jednim udarom pesnice da zdrobi onog “predstavnika manjina“ u svom prisustvu, ipak odlučuje da to ne uradi, nego ga, prosto neverovatno, još i uzima u zaštitu. Veličina tog junaka postaje neizmerna, a sami štićenici, lako zaboravljivi, i zamenjivi. U filmu Parada, beli, heteroseksualni junak, Srbin, bivši ratnik, sadašnji sumnjivi obavljač nekih bezbedonosnih poslova, jednom rečju, deo sistema - rešava da napravi presedan, i uzme u zaštitu “nezaštitive“. Činilo se da je Dragojevićev film postavio sebi vrlo težak zadatak, jer kako bi, inače, za srpsku publiku konstruisao glavnog junaka i opravdao zaštitu homoseksualaca kao dobro delo, koristeći uobičajene žanrovske strategije? Dragojević se međutim, školski predano, poslužio uobičajenim svetskim strategijama građenja dinamike između dominantnih i podređenih grupa, ali uz varijaciju na temu Balkan. Oba cilja su postignuta: s jedne strane, oni slabi bivaju zaštićeni, s druge strane potvrđuje se veličina i snaga heteroseksualnog principa nad onim drugim. I to ne bilo kakvog heteroseksualnog principa: u pitanju je omaž heteroseksualnom bivšem kriminalcu, ratnom plaćeniku, i sve u svemu, siledžiji koji svoju maskulinu dominaciju često sprovodi s one strane zakona.\nAli, da li je Parada usamljeni primer razumevanja i simpatisanja siledžija i zlikovaca u srpskom filmu? Ni izbliza. Postupak privođenja glavnog junaka koji je negativac velikom stepenu identifikacije sa publikom poznat je odvajkada, čak i mnogo pre pronalaska filmske tehnike – još je i u evropskom romanu s kraja 17. i početkom 18. veka bila poznata strategija prikazivanja prestupnika kao simpatičnog i zavodljivog . U mainstream filmskoj produkciji takvi filmovi poznati su još iz zlatnog doba Holivuda (iako je cenzura često intervenisala ne bi li se nekako autori filma ogradili od optužbe da promovišu kriminal kao životni stil) . U novije vreme, od devedesetih godina prošlog veka, čitav žanr prikazivanja gangstera kao simpatičnih čudaka sa osobinama običnih ljudi proslavio se filmom Pulp Fiction (Quentin Tarantino, 1994). Ovakvi junaci ne pojavljuju se kao veliki “ispravljači nepravdi“, već kao smrtni i obični judi čiji se prestupi ne mogu opravdati, ali se po strukturi postupaka i motivacija koji ljude u svakodnevnom životu vode u greške, predstavljaju kao filmski konzistentne i, samim tim, publici prihvatljive. Srpski filmski autori su oberučke prihvatili ovakav princip - setimo se filmova Đorđa Milosavljevića Točkovi(1999) i Mehanizam (2000) ili Do koske (Slobodan Skerlić, 1997). Međutim, slika ovakvih junaka u srpskom kontestu neizbežno postaje prožeta i temom rata i ratnih i političkih praksi u bivšoj Jugoslaviji. Nasilje koje čine junaci prikazani u mnogim filmovima više nije samo nasilje u međusobnim obračunima bandi, već i nasilje prema drugim grupacijama, bazirano na političkoj ili etničkoj razlici. Negativci novijeg srpskog filma čine nasilje ne samo prema drugim gangsterima, već i etničkim manjinama, ženama, homoseksualcima, deci, itd. Uprkos tome, u balkanskom kontekstu, postoji značajan napor da se filmskom naracijom čak i takav negativac prikaže kao karakteran i častan.\nDragojevićevi filmovi su pokazali sklonost ka takvom prikazivanju, kao na primer, Lepa sela lepo gore (1996), i Rane (1998), ali i u Mi nismo anđeli II (2005), u kome je opet jasno sugerisano da harizmatičan junak srednjih godina a iz srpskog miljea može biti samo neko ko stoji “s one strane zakona“, i služi se raznim zloupotrebama, kao da nema drugog načina da se publici prikaže kao uspešan i uticajan muškarac.\nNasilje, zloupotreba, kriminal postaju nešto što se samo po sebi podrazumeva kao sastavni deo imidža moćnog muškarca u Srbiji od devedesetih pa naovamo. Ipak, uočljivo je da se, naročito u periodu posle 2000. u srpskoj kinematografiji pojavila težnja da se takav lik prikaže i kao neko ko je sposoban da evoluira u pravcu prilagođavanja propisima politički korektnog društva. Jedan od prvih takvih filmova bio je Jagoda u supermarketu (Dušan Milić, 2003) u kome se prikazuje kako se susreću na istom slučaju nekoliko različitih vrsta “policajaca“, i kako svi na kraju uspeju da se “izmire“ i prihvate nova vremena, ostavljajući za sobom to što su neki od njih ranije tukli ljude. Bez ikakvog učešća onih koji su te batine dobijali, pomirenje se odvija među samim pripadnicima organa vlasti, dakle samo između zlostavljača, dok je žrtva potpuno odsutna iz ovakve slike. Godine 2010. jedan prilično različit film o zlostavljačima, privući će veliku pažnju i čak osvojiti zapažene nagrade – iako je u samom njegovom centru jedan mladi nasilnik i ubica na rasnoj osnovi, kojeg autorska pozicija filma takođe pokušava da “razume“. Film Šišanje Stefana Filipovića prikazuje pretvaranje dečaka iz elitne beogradske sredine u ekstremnog nacionalistu, rasistu i ubicu, sa najotvorenijom željom da ubija Rome, Jevreje i homoseksualce. Dok je s jedne strane otvoren prostor za osudu koju gledalac treba da doživi gledajući monstruoznog rasistu, s druge strane, strukturna i strategijska rešenja filmske naracije, ostavljaju i mnogo prostora da se formiranje ovog momka i njegova strast prema promeni i prema radikalnom delovanju i otporu nekakvom policijskom sistemu doživljava i sa simpatijama. Sama tehnika naracije, po mnogo čemu analogna onoj primenjenoj u francuskom filmu Mržnja (La Haine) iz 1995. godine reditelja Matjea Kasovica (Mathieu Kassowitz), uvodi ovakvu mogućnost, što jeste ironija, imajući u vidu sve ideološke, rasne, socijalne i druge razlike koje postoje između konteksta na koji se odnosi Mržnja i onoga na koji se odnosi Šišanje. Junak Šišanja na kraju, čudovišno, i ne ispada “toliko loš“ u poređenju sa profesorima, policajcima i političarima, pa i politički alternativnom omladinom prikazanom u filmu. Mladi ekstremni nacionalista (i ubica) predstavljen je kao samorazumljivi deo srpskog društva, neko ko je manje zao, a više iskren od ostalih. Počinilac direktnog nasilja prikazan je, dakle, kao neko koga je moguće razumeti. Jedini lik koji je mogao ukazivati da je junak neopravdano izabrao put uličnog nasilja, njegov profesor iz škole, prikazan je, ambivalentno i nejasno, kao potencijalno intimno zainteresovan za junaka, ostavljajući publici da se pita da li je profesor stvarno imao gej pobude ili ne, sugerišući da, ako jeste, onda bi, po toj logici “trebalo razumeti“ zašto mladi ubica prebija i profesora u svom zločinačkom pohodu.\nTako je i glavni junak filma Parada, iako je jasno ukazano da ima prošlost ratnog plaćenika, i da i u sadašnjosti obavlja prljave poslove za policiju, prikazan kao moralniji i duševniji od ostalih likova. Njegov “zanat“ prikazuje se kao časna klasika starih revolveraša – za osudu prostora i nema. Gledalac je gotovo potpuno pozvan da razume dželata, a ultimativni put ka spoznaji njegove veličine je činjenica da će on, koji za novac “čisti“ manjinske beskućnike sa gradskih deponija, iz moralnih pobuda zaštititi jednu prezrenu i potpuno tabuiziranu manjinu. Uloga LGBT manjine u Paradi pojavljuje se , u smislu motivacije, kao efikasan povod da se prikaže moralna veličina nekoga kome bi inače, vrlo verovatno, sledovala etiketa ratnog zločinca.\nParadoksalno, čini se da Parada, po nekakvom komediografskom rukopisu značajno podseća na prvi Dragojevićev film Mi nismo anđeli (1991), i to ne samo zbog glavne uloge poverene Nikoli Koju u oba filma. Glavni junak u Anđelima vozi “ajkulu“ iste fabulozne pink boje kao što je i auto glavnog “gej“ lika u Paradi. Oba scenarija se uglavnom dešavaju u urbanom pejzažu Beograda, uz slične jedno-rečenične epizodne pojave čitavog niza likova. Likovi gej junaka iz Parade podsećaju po svom scenskom nastupu na glamurozne uloge Sonje Savić i Vesne Trivalić iz Anđela – kao da se transvestitski šarm ovih glumica iz Anđela u Paradi konačno prelio na prave muške “kraljice drame“. Ipak, za razliku od Anđela koji su više nego uspešno izbegli da budu upleteni u temu rata koji je bio pred vratima, Parada je potpuno u duhu “vijetnamskog sindroma“, što, po autorki ovog teksta, značajno opredeljuje karakter ovog filma, i neizbežno ga svrstava u dela posleratnog miljea. Srbija posle ratova više nikad neće biti kao što je bila, te čak ni Dragojevićev film ne može da je prikaže kao uvek istovetnu samoj sebi.\nIpak, dragojevićevski žanr ostaje veran samom sebi. Struktura filma, koja se sastoji od kratkih scena od kojih svaka mala, zasebna “fora“, zanovana na polu-internoj anegdoti, ili nekakvom kulturološkom lokalnom gafu, obezbeđuje njegovim filmovima odobravanje publike, koje na ovaj način uspešno potiskuje glavnu temu filma, i njenu ozbiljnost. Ti mali komediografski skečevi po pravilu su vezani za harizmu samog glumca – bilo da je u pitanju talentovani glas Branke Katić, ili zabezeknuta mimika lica Nikole Koja, ili pak neki potpuno lokalni, prepoznatljiv smešan karakter, kakav će svako iz publike prepoznati kao smešan jer dolazi iz najsvakodnevnijeg života. Kult urbaniteta je tu dominantan: gledalac sa kojim Dragojević komunicira je neko ko se poistovećuje sa okom gradskog “blejača“, koji jako dobro oseća nijanse mikroklime Kalemegdana, Zelenog venca, Dorćola, Vračara, Novog Beograda, i drugih beogradskih “krajeva“. Čini se da ovaj efekat ni najmanje nije ugrožen činjenicom da Beograd ne predstavlja čitavu Srbiju. Imajući u vidu do koje granice je u realnom životu dospela kulturna i institucionalna politika centralizacije post-socijalističkih društava, ovaj postupak ne umanjuje, već doprinosi komičkom zadovoljstvu velike većine publike.\nPoigravanja sa komičkim aspektima maskuliniteta sastavni su deo ovog humora iz perspektive “urbanog“, ležernog, gradskog lika. Andjeli su, svojom podelom ljudske prirode na đavola i anđela, postavili zanimljivu komediografsku situaciju za koju kasnije u srpskom filmu, po svemu sudeći, nije bilo mesta. Dragojevićeva gotovo psihoanalitički zasnovana metonimija nije više nikad profunkcionisala, pa čak ni u Andjelima 2. Kao da u Srbiji od početka devedesetih više nije bilo mesta razmišljanju i analiziranju kroz popularnu kulturu, rekla bi autorka ovog teksta. Tako se i Dragojević u svojim filmovima vraća samo svojim skečevima, maskulinitetu koji se samo prikazuje, ali ne objašnjava. Takvu liniju reprezentacije možemo da pratimo i u drugim Dragojevićevim filmovima. Na primer, u filmu Lepa sela lepo gore (1996) samo je “prikazano“ kako lik kojeg igra Nikola Kojo dospeva u rat da bi zaštitio brata, iako je to u suprotnosti sa njegovim celokupnim životom pre i posle tog čina. Takođe, u filmu Rane (1998), samo je šematski, jednom jedinom scenom pokazano kako jedan od junaka, nasilni tinejdžer, u jednom momentu svog odrastanja postaje fizički jači od svog oca. Elaboracije nijansi razvoja maskuliniteta nema. Određeni oblik maskuliniteta se, prema Dragojevićevim filmovima, samo našao u određenom vremenu i prostoru i prema njima se samodefinisao. Iako se u Ranama govori o odrastanju jedne generacije u Beogradu, ozbiljnog studioznog razvoja ličnosti nema, on je anegdotni, i izrečen je kroz nekakvu parodiju konvencije razvoja. Razvoj je kod Dragojevića predočen kao stripoidni, groteskni izvor komike. Likovi su takvi tu i sada, pred nama, a njihova geneza je besmislena. Takvi su jer drugačiji ne mogu biti, oni su predstavnici svog tipa, i samim tim su izvor komike ili tragike, već kako nalaže tema.\nSličnost postupaka u filmovima Parada i Mi nismo anđeli, dakle, jeste sledeća: u oba su vrlo ambiciozno sprovedena najbolja moguća kontekstualna scenarijska rešenja, koja će obezbediti simpatije i komediografsko uživanje većinske publike, u društvenim kontekstima za koje su stvarani. A priča je, više nego što bi se reklo, analogna receptima uspešnih holivudskih filmova, samo posrbljena, za regionalnu upotrebu. Ostareli i odbačeni, ali ipak dostojanstveni ratni veteran iz Vijetnama sa američkog platna, u srpskoj verziji, odnosno, u filmu Parada, pojavljuje se kao bivši ratni dobrovoljac, i bez ikakvih prikrivanja, jedan od onih koji su kriminal iz rata zamenili nekakvim polukriminalom u miru. To što njegovi poslovi iz posleratnog doba deluju legalno objašnjava se ne toliko promenom njegovog karaktera, nego promenom okolnosti. Ne može se biti istinski, klasični “krimos“ u državi koja je postepeno polulegalizovala kriminalce. Lik kojeg glumi Nikola Kojo jeste srpska verzija veterana kriminalca koji i dalje obučava ljude za “samoodbranu“ i uklanja “nelegalizovane“ manjine , te na banalan način biva upleten u veze sa ljudima koji ga ni najmanje ne zanimaju, homoseksualcima, pa čak biva komično primoran da radi za njih kao najamnik. Seksualizovana priroda patriotizma, da se poslužimo izrazom Džoan Nejdžel (Nagel 2000: 108), u naše doba nameće heteroseksualnost kao normu, te je upravo groteskno što neko ko je odrađivao “patriotske poslove“ dolazi u situaciju da tako blisko komunicira sa ne-heteroseksualnim svetom. “Siroti“ ratni kriminalac je na mnogo većim iskušenjima nego lik koga tumači Tom Henks u Filadelfiji: kao prvo, srpski junak je homofob koji posredno treba da učini gej karaktere zanimljive filmskoj publici, i približi nam priču o ljudskim pravima. Kao drugo, dok je Henks kao gej nesimpatičan samo institucijama i gazdama, a ostalim likovima i samom gledaocu jeste dopadljiv, gej protagonisti u srpskom filmu nisu simpatični nikome osim luckastoj ženi srpskog veterana tj. kriminalca koja voli pištolje. Sve to opet postavlja mnogo kompleksnije zahteve pred scenaristu zaduženog za osmišljanjavanje psihološke motivacije pomenutog veterana.\nTako se Dragojević poduhvatio apsurdnog ali za publiku u Srbiji nimalo neuverljivog zapleta: ljudi van zakona postaju oni koji se bore za poštovanje zakona o ljudskim pravima. Jedno je to izreći, ali drugo je smestiti u filmsku priču, i tu dolazi do izražaja Dragojevićeva zanatska umešnost stvaranja komičnog na kontrastima i dihotomijama, već viđena u filmu Mi nismo anđeli. Apsurdna priča Anđela, u kojoj nekakva “ ljubav a la briljantin“ postaje parodijska motivacija za spajanje nespojivog, analogna je zapletu Parade u kome dolazi do susreta nasilnog i destruktivnog maskuliniteta sa gej maskulinitetom. Postoje razne vrste homofobija, uperene protiv raznih vrsta ne-heteroseksualnih identiteta (o tome videti: Stein 2005). No, ipak, čini se da se u srpskom kontekstu tradicionalno najdramatičnijom smatra homofobija povezana sa ratničkim oblicima ponašanja u kojima određena grupa ili pojedinci uzimaju sebi za pravo da ugrožavaju druge ljudske života. Upravo zato, parodijsko-bajkovita matrica funkcioniše na ovom primeru po principu apsurda, umešana u druge hiper-realistične momente. Urnebesna ljubav srpskog kriminalca Limuna prema ženskom liku, njegovoj verenici, Biserki (koju glumi Hristina Popović), a koja je oličenje svih maskulinih i transvestitskih oblika srpskih turbo-folk pevačica, postaje motivacija za Limunovo udruživanje sa najgorim od najgoreg: “pederima“. Kad su turbo-folk motivi u pitanju, raznovrsne okolnosti mogu doći u vezu jedne s drugima: a što ne bi moglo . Tako turbo-folk, pištolj, buldog i ratne zastave postaju jedini zaštitnici gejeva i lezbejki u Beogradu.\nOvde očito govorimo o dva nivoa filmske strategije. S jedne strane, gej osobe su u očima homofoba prihvatljiviji ako se predstave kao podređeni štićenici dominantnih muških likova, čitaj revolveraša, koji sasvim sigurno “nisu pederi“. S druge strane, sugeriše se da revolveraši i batinaši, unatoč onima koji ih osuđuju, mogu biti borci za nečija prava, jer eto, zalažu se za one za koje niko neće. To veliko, kolektivno “niko“ u Srbiji ispada čitavo društvo, sa svojom intelektualnom elitom, i svima ostalima. Dragojević tu i jeste i nije rekao istinu iz realnog života: srpska društvena elita ne uzima fizičku palicu u ruke da eliminiše manjine. Ali takođe ne čini gotovo ništa kako bi sprečila druge da uzmu te palice. Dragojević je, na jedan način, rekao istinu, ali je uvođenjem kriminalca koji se bori za gej prava napravio takav “twist“ u ideološkoj implikaciji ovog filma, da samo onaj već pomenuti etnički burleskni humor može da, kao dimna zavesa, odvuče pažnju gledalaca, i pomogne im da u slast progutaju ovaj apsurd. Ideološka naslaga Filadelfije je mnogo jednostavnija. Borba protiv korporacije je jasna. Borba protiv čitavog društva nije. Dragojević je pak, uspeo da hipnotiše publiku. Sudeći po svedočenjima mnogih heteroseksualnih osoba koje su pogledale ovaj film, veći deo publike na svakoj projekciji biva uspešno naveden da se smeje homofobiji i nasilju (u kome inače svakodnevno na neki način učestvuje), a da nakon svega toga ipak ne razume baš najjasnije: ko je koga u filmu tukao, ko je koga ubio, ko učestvuje u paradama i zašto. Ostaje samo slika dva muškarca u paradi od kojih jedan nosi urnu s pepelom, i na kraju filma sugestivan epilog u kome se naglašava da je 10. oktobra 2010. godine za vreme povorke ponosa, povređeno oko dve stotine osoba. Motivacija po matrici Andjela, i u Paradi postiže svoje. Gledaoci izlaze iz bioskopa maksimalno tronuti, ali zapravo, ne znaju zašto, i čemu sve to, niti se sećaju većine motiva i događaja iz filma. Smejali su se, plakali, ljutili se, i aplaudirali, a na kraju su samo videli taj snimak parade, koja je “isprovocirala“ nasilje u kome je veliki broj osoba povređen. Umesto završne scene pokorenih stepfordskih žena, ovde gledamo marš stepfordskih muškaraca koji simbolišu nekakvo međusobno “pomirenje“, iako se neki od njih već nalaze u urni, a neki su i vinovnici samog nasilja (ako ne ovog sada onda nekog nasilja od ranije) koje su, pak, ovaj put oprostili svojim žrtvama. Ali, karta je već kupljena, emocije probuđene, vreme je utrošeno, zašto bismo se pitali šta sve ovo znači. Kao već mnogo puta do sada, i ovde popularna kultura doprinosi svakodnevnoj reprodukciji svojevrsnog doživljaja nacionalnog identiteta (videti: Edensor 2002). Kao što je već rečeno, u srpskim intelektualnim i bilo kojim krugovima već odavno gotovo da nema mesta za istorijsku, psihološku, filozofsku analizu: sve je to pojela dnevna politika.\nGonji redovi su se bavili time šta je tipično dragojevićevski način upošljavanja apsurda u stvaranju komičnog, i “izbegavanja ozbiljnosti“, ali se pri tom nismo pozabavili pitanjima: kako je autor pristupio samoj anatomiji prikazivanja “gejstva“ i gej maskuliniteta u svom ostvarenju, to jest, kako se njegova tačka gledišta “približila“ pitanju manjine (i to kakve manjine), kako je on tu manjinu obukao, našminkao, i prilagodio domaćem oku i uhu; dalje, kako je on tu manjinu uobličio tako da ona bude i smešna i umiljata, i bezopasna, i da nikada po harizmi ne zaseni srpskog belog rendžera, to jest kriminalca Limuna. Jedna od najboljih strategija je već pomenuta, turbo-folk metoda: pomešaj razne simbole, pa će publika lakše progutati neki prizor koji im može biti stran i čudan. Nadenuvši glavnom junaku ime Limun, autor na komičan način umekšava njegov robusni maskulinitet, a dodelivši buldogu ubici ime Šećer, ponovo stremi ka relativizaciji podele između mačo-heteroseksualnog i gej sveta. Robusni lik Limunove verenice, koja čini se, po reakcijama publike nadvladava čak i njegovu slavu, a koja objedinjuje razne kontraste maskuliniteta i preterane feminiziranosti, doprinosi značajno takvoj relativizaciji. Bioskopska publika se, nedvosmisleno, prekrasno identifikuje sa tim likom koji bi svuda bio doživljavan kao nešto groteskno osim na Balkanu, gde se, pak, smatra delom opštepoznate i prihvaćene svakodnevice, jer sve vrvi od takvih pojava u medijskoj sferi, ili karaktera u svakodnevnom životu koji tu sferu oponašaju. No, ovaj lik uverljivo funkcioniše u ideološkom smislu u dva pravca: s jedne strane, publika može da se psihološki opusti, jer je njena (ili njegova?) groteskna priroda u Srbiji previše poznata da bi ulivala ikakvu nelagodu, a drugo, uspešno vodi i ka rađanju simpatije ka gej “siročićima i imigrantima“ koje treba zaštititi, jer su i u svakodnevnom životu turbo-folk pevačice gotovo jedine koje u medijima povremeno pripomenu da poznaju neke gej ljude, to jest da su njihovi frizeri i šminkeri gej orijentacije. Tako se kod publike, manje više sve uspešno složi u skladu sa horizontom očekivanja Nema neočekivanih gej imidža koji mogu da uznemire publiku, a da publika već nije, u nekoj turbo-folk formi, već imala priliku da se susretne sa njima.\nTu dolazimo i do jednog od, čini se, ključnog zapažanja - da je Dragojević morao dobro da promisli kako će da za najšire mase prikaže gej maskulinitet tako da mu pribavi one već pominjane “imigrantske“ simpatije, a da pritom ti likovi slučajno ne nadrastu rendžera Limuna, ni njegovu turbo-folk verenicu. Da bi se to postiglo, trebalo je prikazati nešto toliko različito i dosad neobjašnjavano, istovremeno i simpatično, što ne pokazuje nikakve znake agresivnosti, i što ostaje negde daleko, izvan života gledalaca, kako nikome ne bi palo na pamet da takva osoba možda živi do vas, radi za stolom do vašeg, leči vas u bolnici ili obrazuje vaše dete. Ovom prilikom nećemo se osvrtati na već viđene stereotipe o gej muškarcima kao plačljivim, slabim, sklonim flertu, odanim pink boji, i tome slično. Svega toga ima u Dragojevićevom filmu, ali to nisu njegove najubojitije metode kojima on predstavlja razliku izmedju “pravog“ i gej maskuliniteta, između strejt i gej ljudi. Bitan momenat tog stvaranja gvozdene zavese između strejt i gej ljudi, i sprečavanja da se publika uznemiri i pomisli : a šta ako su gejevi stvarno među nama, jeste, na primer, okolnost da je glavni gej karakter veterinar, a ne doktor koji umesto životinja leči ljude. Njemu je, dakle, po logici filma, dopušteno da dodiruje i spašava životinje, a ne i ljude. On radi u osami neke veterinarske klinike, u nekakvim mengeleovskim uslovima. U sceni u kojoj ukazuje prvu pomoć svom ljubavniku nakon dobijenih batina, ukazuje se čistačica u izdanju glumice Eve Ras, i kaže “izvinite doktore, ja mislila vi radite kera“, što je dragojevićevski dijabolični “input“ ironične aluzije na to koliko je heteroseksistima nezamislivo da taj gej medicinski radnik ustvari ukazuje pomoć i ljudima. Autorka ovog teksta mora priznati da ju je upravo ovo komformističko popuštanje Srđana Dragojevića pred uklapanjem u horizont netalasanja publike najviše i razočaralo: da je umesto veterinarskog svom gej junaku dodelio doktorski mantil, priznala bi mu malu revoluciju u predstavljanju gej identiteta u Srbiji i možda oprostila ostatak oportunizma. Ovako, jasno je da će još mnogo celuloida proteći dok se gej doktor i doktorka, učitelj i učitejica, konobar i kuvarica probiju na platno u Srbiji, a još će veće revolucije biti kad se sve to bude sprovelo uz što manje već-opisane turbo-folk metode relativizacije.\nEpizoda u kojoj likovi gledaju film Ben Hur (1959, William Wyler) i scenu koja implicira homoerotsku ljubav između Ben Hura i Mesale, verovatno bi bila najgenijalnije otkriće ovog filma, da nije već predstavljena i analizirana u pomenutom dokumentarnom filmu Celuloidni klozet. Ovako je scena iz Ben Hura verovatno pravo otkrovenje za publiku koja Celuloidni klozet nije videla, ali za autorku ovog teksta predstavlja pozajmicu, iako opet, vešto izabranu: prikladno je to što se u njoj, pak, nisu našli domaći protagonisti, ni domaći istorijski motivi, već oni “strani“ od pre 2000 godina, sa danas prilično nezanimljivim figurama kao što je glumac Čarlston Heston (Charlton Heston) o kome današnja publika ne zna skoro ništa (a o Hristu i Rimljanima tek možda nesto više). U suprotnom, ako bi film upućivao na reference sa domaćeg tla, došlo bi se do preosetljivih pitanja: pobratimskih odnosa iz stare književnosti, kultnih filmova iz osamdesetih, muzičkih zvezda iz dvehiljaditih. Za heteroseksualnu publiku, bolje je držati se Ben Hura, jer sve ostalo što je bliže, može opasno ugroziti granicu između njih i onih “različitih“.\nI tako, na kraju, gej junak, dizajner, onaj koji hoće da maršira na čelu parade, gine u tuči sa homofobima, a ostaje njegov gej partner, veterinar, koji nema potrebu za tim, i koji je, inače, zadovoljan u svojoj klinici sa životinjama, radeći nešto što je “korisno“ čak i homofobima, tako da se publika ne mora plašiti neke nove parade. Iako u samoj logici priče veterinar treba da odigra ulogu “muževnijeg“ partnera u gej vezi, on je bliži isprogramiranom identitetu stepfordske žene, i svakako ne predstavlja nikakvu opasnost da će postati gej-vidljiv. S druge strane, Limun je u fazi ženidbe, reprodukujući izgleda mitsku ljubavnu matricu “opasan muškarac/ turbo-folk dama“. Šta će se desiti sa preživelim gej likom ne znamo, a i šta bismo mogli da zamislimo o njemu: da li tu ima neke perspektive u pomenutom kontekstu, osim povratka u anderground i stanje nevidljivosti, u kome se njegov otac ponaša kao da sina i nema, i kakvi su zaista gej životi u limbu jednog homofobičnog društva.\nO kome je zaista bio ovaj film, i kome je zaista namenjen? Da li je ovaj film, za srpski kontekst, nešto više od prvog holivudskog filma koji je neke Indijance prikazao kao ne baš tako loše, nakon čega su se pojedini odvažili da kažu kako nisu baš svi kauboji uvek u pravu, već da su poneki kauboji nasilnici, to jest pohlepne siledžije? Pa i ne baš, rekla bi autorka ovog teksta. Konstituisan iz ideološke perspektive homofobične kulture, film, pre svega, eksploatiše jednu osetljivu temu kao zgodan predložak za uspešnu komediju, i, pri tom ostaje komformistički orijentisan prema pitanju društvene ideologizacije i filmske identifikacije sa likovima i vrednostima. U ovom filmu nema čak ni nevaljalih kauboja nasilnika – Indijanci su možda žrtve, ali nekako, po logici filma, niko nije kriv za to. Pošto je sve poslove svršio, Limun je opet sve druge likove, izuzev sebe, programirao da klize pored rafova kao stepfordske žene, što kao da i jeste bio krajnji cilj čitave akcije. Autorki ovog teksta je potajno čak pomalo i drago što je tako ispalo u ovom flimu: teško bi joj palo da su ratni kriminalci i turbo-folk pevačice, ponikli iz kulture ekploatisanja i razvijanja heteroseksističkih matrica, zaista u ovom filmu definisani kao nekakvo autentično, jedino utočište LGBT zajednice.\nParada ne predstavlja film za LGBT populaciju, niti predstavlja glas LGBT populacije, već film za heteroseksualnu većinu koja ne viđa često gejeve i lezbejke na filmu, i koja čak može, ako samo hoće, i da se “sažali“ nad prikazom njihovih patnji. U centru zbivanja je heteroseksualni muškarac, predstavnik sile, čija je prošlost okaljana nagoveštajima istorije ratnog plaćenika u najjezivijem sukobu u najnovijoj evropskoj istoriji. Njegov susret sa pripadnicima manjine u filmskoj radnji biva iskorišćen da bi se razotkrilo njegovo “nežno srce“ koje kuca u srcima onih koji su ubijali druge, jer su, u krajnjoj sumi, oni prikazani kao “pozitivniji“ junaci od običnog građanina, a pogotovo od predstavnika zakona. Zlikovac na filmu, i u svetskom kontekstu, neretko ima svoju priču koja biva bliska gledaocu, ali zlikovci iz novije srpske istorije sve češće u medijima i u popularnoj kulturi postaju predvodnici društva ka nekakvom boljitku, iskoračavaju ispred ostalih, odjednom postaju moćni rendžeri, ugledni muževi i biznismeni i zaštitnici slabih.\nDa li ovakva politika reprezentacije poručuje da Srbija nije i neće nikad biti društvo u kome će se izvor stabilnosti tražiti u zakonima, nekakvoj uređenoj konstelaciji društva? Da li slika siledžije koji rešava da zaštiti jednu manjinu ima za cilj da spere krvavu odgovornost za ubijanje drugih manjina? U Paradi su LGBT likovi prikazani kao nesrećna, mučna manjina, šačica koja nema nikakve šanse u svetu bez velikodušnosti siledžija i pevačica. Parada učvršćuje sliku o tome da se ne zna ko se pita za suštinski red i stabilnost u srpskom društvu – pokazuje se da je to onaj ko je spreman da fizički povredi drugo ljudsko biće, ili da se, pak, ako hoće, smiluje i odustane od toga. Da li to znači da je krajnji cilj uspostavljanje stepfordskog reda pod kontrolom onih koji su u poziciji da odlučuju hoće li ili neće fizički nasrnuti na one koji ne mogu da se brane?\nParada nije film manjine, već film o sili koja jedne neprijatelje zamenjuje drugim, a usput rešava da gejevi i lezbejke, (ovoga puta) nisu najveći neprijatelji, te će ih zato zaštititi. Publika dakle treba da se osloni na to da i siledžije ponekad imaju dušu. Srbija, prema tome, treba samo da sačeka, da se u njenom društvu pojave neki drugi neprijatelji pa će gej parade u Srbiji biti sigurne. Apsurdna, ali ipak uverljiva činjenica da su ratni plaćenici iz raznih delova bivše Jugoslavije međusobno slični, i da principi njihove međusobne saradnje nemaju veze ni sa kakvom politikom ni ideologijom, po svemu sudeći, predstavljala je najveći izvor komičkog zadovoljstva kod publike u regionu, ali i u međunarodnom kontekstu. Ratni zlikovci sa suprotstavljenih strana mogu da se ujedine po principu nečega sto je svetlosnim miljama daleko od bilo kakvog istorijskog povoda za rat ili mir – pitanja jedne gej parade. Biće da je nemačkoj ili francuskoj publici ovaj zaplet urnebesno komičan, poput filmova u kojima se zaplet temelji na apsurdu ugovorenih brakova, ili običajnog prava da se ljudi ne mogu venčavati sa nekim iz druge vere, za neke kulture savršeno ozbiljan, a za neke izvor urnebesnog smeha. Pitanje je zašto je problem reprezentacije neheteronormativnog identiteta u takvoj sprezi sa tragičnim istorijskim zbivanjima međuetničkog sukoba u bivšoj Jugoslaviji? Zašto je film o gejevima i lezbejkama zapravo film o onima koji su im glavna pretnja? Zašto priča o LGBT populaciji ne može biti ispričana iz pozicije žrtve, već iz pozicije nasilnika? Da li je to zato što još uvek nemamo snage da u priči o sukobima u bivšoj Jugoslaviji damo glas žrtvi, već i dalje pokušavamo da razumemo, pre svega, zlostavljače?\nSva ova gorka zabrinutost ne ubija verovanje da će jednog dana razne zlostavljane grupe na Balkanu dobiti svoje kultne filmove, koje će prepoznavati kao svoje, i kroz koje će se obraćati nekome. Pre ili kasnije, neka će sila morati osloboditi energiju predstavljanja manjinskog identiteta, koja će jasno, bez podsmeha i ironije, ukloniti tu gvozdenu zavesu u reprezentaciji između gej i strejt identiteta. Do tog razvoja na filmskom platnu će doći na neki način koji je zasad teško predvideti; ali nadajmo se da će ti filmovi manje grohotom zasmejavati heteroseksualnu publiku, a više buditi osećaje o priznavanju različitosti ljudi koju treba slaviti. U Srbiji se pokazalo da nisu samo vlasnici borilačkih klubova i ratni kriminalci oni koje treba učiti da je različitost dozvoljena: kao i u Stepfordu, osnovni problem obično potiče iz onog što se u društvu smatra “pristojnim“ i “normalnim“. Autorka teksta zamišlja film o kontrastima i različitostima u Srbiji bez dragojevićevske komičke relativizacije i većinsko-ideološke eksploatacije istog. Zasad smo dobili film sa porukom: “Oprostite manjinama, kad su ih već njihovi dželati pomilovali“. Možda ćemo ubuduće smoći snage da iz mraka pogledamo i film u kojima če žrtve biti u poziciji da odluče hoće li oprostiti dželatu.\nDefoe, Daniel. 1994. Moll Flanders. Penguin Popular Classics.\nEdensor, Tim. 2002. National Identity, Popular Culture and Everyday Life. Oxford-New York: Berg.\nLaclos, Choderlos de. 1958. Les Liaisons dangereuses. Paris: Le Livre de poche.\nNagel, Joane. 2000. Ethnicity and Sexuality. Annul Review of Sociology, No.26, 107-133.\nStein, Arlene.2000. Make Room for Daddy: Anxious Masculinity and Emergent Homophobias in Neopatriarchal Politics. Gender and Society, Vol.19, No.5, 601-620.\nRusso, Vito.1987. The Celluloid Closet: Homosexuality in the Movies. New York: Harper &Row.\nSimić, Mima. 2008. “Tako se kalio queer: celuloidna (r)evolucija na području bivše Jugoslavije“, u: Teorije i politike roda: rodni identiteti u književnostima i kulturama jugoistočne Evrope, Tatjana Rosić (urednica), Institut za književnost i umetnost, Beograd, 2008, str. 419-429.\nBen Hur, William Wyler (režija), 1959, USA\nBrokeback Mountain, Ang Lee (režija), 2005, USA\nCelluloid Closet, Rob Epstein, Jeffrey Friedman, 1995, USA\nDiši duboko, Dragan Marinković (režija), 2004, Srbija\nDo koske, Slobodan Skerlić (režija), 1997, Srbija\nFine mrtve djevojke, Dalibor Matanić (režija), 2002, Hrvatska\nGo West, Ahmed Imamović (režija), 2005, Bosna i Hercegovina\nJagoda u supermarketu, Dušan Milić, 2003, Srbija\nL word, serija, 2004-2009, USA\nLa Haine, Mathieu Kassowitz (režija), 1995, France\nLepa sela lepo gore, Srđan Dragojević (režija), 1996, Srbija\nMehanizam, Đorđe Milosavljević (režija), 2000, Srbija\nMi nismo anđeli 2, Srđan Dragojević (režija), 2005, Srbija\nMi nismo anđeli, Srđan Dragojević (režija), 1991, Srbija\nParada, Srđan Dragojević (režija), 2011, Srbija\nPhiladelphia, Jonathan Demme (režija), 1995, USA\nPrekobrojna, Branko Bauer (režija), 1960, Jugoslavija\nPublic Enemy, William A. Wellman (režija),1931, USA\nPulp Fiction, Quentin Tarantino (režija), 1994, USA\nQueer as Folk, serija, 2000-2005, USA\nRane, Srđan Dragojević (režija), 1998, Srbija\nŠišanje, Stefan Filipović (režija), 2010, Srbija\nŠtefica Cvek u raljama života, Rajko Grlić (režija), 1984, Jugoslavija\nThe Stepford Wives, Bryan Forbes(režija), 1975, USA\nThe Stepford Wives, Frank Oz (režija), 2004, USA\nTočkovi, Đorđe Milosavljević (režija), 1999, Srbija\nWalker, Texas Ranger, serija, 1993-2001, USA


JEDNA OSOBA PREMINULA OD KORONE: U svilajnačkoj opštini pozitivan svaki treći testirani | Novosti.RS\nJEDNA OSOBA PREMINULA OD KORONE: U svilajnačkoj opštini pozitivan svaki treći testirani\nJUČERAŠNJU lepu vest iz svilajnačke opštine da nema pozitivnih na Kovid 19, pomutili su današnji rezultati.\nU poslednja 24 sata u Domu zdravlja registrovano je 7 novoobolelih od 23 testirana. Nažalost, zabeležen je i jedan smrtni slučaj.\nOd početka epidemije, proglašene 16, marta, registrovano je 1.235 pacijenata, izlečeno je 1.100, u kućnoj izolaciji je 84 lice, a na bolničkom lečenju je 14 osoba. Preminulo je 37 pacijenata.\nU prijemno-trijažnoj ambuanti Doma zdravlja juče je pregledano je 45 pacijenata.\n03. 03. 2021. u 13:44\nNOVOZARAŽENIH DESET, U KOVID-ODELJENJIMA 25: Epidemija u Rudničko-takovskom kraju\n03. 03. 2021. u 13:45\nSvilajnac korona u Svilajncu virus korona korona virus\nIMUNIZACIJA U SVILAJNAČKOJ OPŠTINI: Evo gde i kada danas možete da primite vakcinu\nMEŠTANI sela Subotica, koji su se javili šefu mesne kancelarije, danas mogu da se vakcinišu od osam do 12 časova u prostorijama škole.\n05. 05. 2021. u 10:04\nVAKCINACIJA BEZ ZAKAZIVANJA: U mesnim zajednicama Svilajnca imunizacija na terenu\nOPŠTINA Svilajnac je od danas svojim građanima omogućila vakcinaciju „Fajzer“ i „Sputnjik V“ vakcinama bez prethodnog prijavljivanja preko portala E-uprava.\nISKLJUČENO SEDAM VOZAČA I ČETIRI VOZILA: Policija u Južnobačkom okrugu za dan otkrila i sankcionisala 237 saobraćajnih prekršaja\nPOLICIJSKA uprava u Novom Sadu je, 12. maja, na području Južnobačkog okruga, otkrila i sankcionisala ukupno 237 prekršaja iz Zakona o bezbednosti saobraćaja na putevima.\n13. 05. 2021. u 19:43\nSEZONSKO CVEĆE I ZDRAVA HRANA: Druga Novosadska cvetna pijaca 14. i 15. maja na platou SPENSA\nPROLEĆNI ciklus cvetnih pijaca u Novom Sadu, u organizaciji Pokreta gorana, nastavlja se petak i subotu, 14. i 15. maja na platou ispred SPENSA.\n13. 05. 2021. u 19:40\n20:20 IZRAELSKO – PALESTINSKI RAT: Veliki broj raketa lansiran iz Gaze, ovo su mesta udara


Prvi ciklus u Nišu počinje!\nAutor: David Galiot | 26/09/2019\nNakon nekoliko meseci zagrevanja, u narednih 12 kvizova ćemo zvanično saznati koje su to najkvalitetnije ekipe iz grada gde je rodjen Car Konstantin. Naime, prvoplasirane 3 ekipe nakon završetka ciklusa će ići na završni masters krajem godine u Beogradu. Sa tim u vezi, dozvolite mi da pokušam da napravim analizu onoga sto može da nas čeka u narednih 12 nedelja.\nKonkurencija u poslednjih nekoliko kvizova je izuzetna, ali su se 2 ekipe ipak izdvojile kao blagi favoriti. Na mestu prvog favorita jeste ekipa “Icepi gi svi” koja je trijumfovala na 3 od prethodna 4 kviza. Napravili su dobar sastav koji pokriva gotove sve oblasti i sa razlogom mogu da se nadaju peharu u svojoj vitrini nakon 12 nedelja.\nListu favorita nastavlja ekipa “Klepsidra” predvođena vrhunskim kvizašem Bracom Kundalićem. Na kvizaškim oblastima su izvanredni, više puta su osvajali kviz, ali ako hoće do trofeja moraće da se pojačaju na muzici koja se čini da im je jedna od slabijih strana. Svakako da bi njihov plasman van top3 bio ravan senzaciji.\nNedaleko od pomenute dve ekipe su “Ćivot”, “The Shire” i “Elektroni”.\n“Ćivot” beleži izuzetne rezultate na gotovo svakom kvizu, a neretko su I uspevali da budu najbolja ekipa. Definitivno se radi o ekipi koja je ozbiljan kandidat za prva tri mesta.\nU stopu ih prati “The Shire”, veoma kvalitetna ekipa kada dođe u punom sastavu. Pokriveni su gotovo na svim oblastima i svakako će predstavljati nezgodnog protivnika za gorepomenuti trojac.\n“Elektroni” su pobedili na premijernom Inkvizitoru u Nišu, a najavili su ozbiljan sastav i za narednih 12 kvizova, stoga ne bi bilo iznenađenje da i oni dođu do samog vrha.\nNe treba nikako zaboraviti ekipe “Not Cool at all” i “Primati” koji su uvek nezgodan rival. I jedni i drugi su uspevali da osvoje Oblast večeri, a “Primati” su na poslednjem Inkvizitoru uz OV došli i do drugog mesta, što nam govori da i oni svakako vrebaju svoju šansu da se nađu na završnom mastersu u Beogradu.\nNaravno, nikada ne treba isključiti mogućnost da neka ekipa pored gorepomenutih iznenadi i napravi odlične rezultate. Sve gore navedeno nas navodi ka tome da nas čeka izuzetno uzbudljivih 12 kvizova, a prvi će biti održan u četvrtak 26. Septembra. Mi jedva čekamo da vidimo koje ekipe će biti najuspešnije.


Roda Cineplex i Mobil Cinema: Ja volim domaći film - Dan u Beogradu\nNaslovna » Izlasci » Film » Roda Cineplex i Mobil Cinema: Ja volim domaći film\nRoda Cineplex i Mobil Cinema: Ja volim domaći film\nAh Neša 2. avgust 2017. Film Postavite komentar\nU ponedeljak, 7. avgusta, bioskop Roda Cineplex organizuje veliku akciju „Ja volim domaći film“ namenjenu svim ljubiteljima domaćih ostvarenja koji, i u vrelim letnjim danima, ostaju verni bioskopskoj magiji.\nUz najveću ponudu domaćih naslova, koji su beležili sjajne rezultate na blagajnama tokom cele godine, bioskop Roda Cineplex ponudiće posetiocima, da u udarnim terminima po ceni ulaznice od samo 100 dinara, pogledaju neka od najboljih domaćih ostvarenja.\n• „Vojna akademija 3 – Novi početak“ (sala 1, 16.00),\n• „Na mlečnom putu“ (sala 1, 18.00),\n• „Biser Bojane“ (sala 1, 20.30),\n• „Jesen samuraja“ (sala 1, 22.30),\n• „Santa Maria della Salute“ (sala 2, 15.45),\n• „Kozje uši“ (sala 2, 18.10),\n• „Zona Zamfirova, drugi deo“ (sala 2, 20.00) i\n• „Dnevnik mašinovođe“ (sala 2, 22.30).\nIstog dana, putem mreže Mobil Cinema stanovnici Sremske Mitrovice, Požarevca, Aleksinca, Smedereva, Pančeva, Lazarevca i Zrenjanina, moći će, takođe, da po ceni ulaznice od 100 dinara, pogledaju tri filmska ostvarenja:\n• „Zona Zamfirova, drugi deo“ reditelja Juga Radivojevića,\n• „Biser Bojane“, Milana Karadžića i\n• „Na mlečnom putu“, Emira Kusturice.\nTagovibioskopi domaći film film izlasci leto u beogradu mobil cinema roda cineplex srbija\nPrethodni KC Grad: I ovog leta „Bioskop pod zvezdama“\nSledeći Fudbal: Super liga Srbije, 3. i 4. kolo


Vršac: IGNJATIJEVIĆ UZ MIJAILOVIĆA | Lokalni internet portal grada Vršca\nVršac isplata novčanih naknada\nAK Atina Vršac, učestvovao na otvorenom prvenstvu Beograda za pionire do 16 godina\nVršac: broj inficiranih za 24 časa (17. Januar 2021.)\nUredili kanale za odvodnjavanje atmosferskih voda u Vršcu\nVršac: Podešavanje kazaljki vršačke crkve – 202 stepenika i visina od 55 metara\nPrvo pojačanje u zimskom prelaznom roku dolazi u naš stručni štab, reč je o Nikoli Ignjatijeviću (38) bivšem igraču Crvene Zvezde i internacionalcu u Ukrajini i Rumuniji. Ignjatijević se posle bogate fudbalske karijere i sticanja UEFA A licence, odlučio da trenersku karijeru počne upravo u našem klubu.\n– Dobio sam pozv ljudi iz OFK Vršac, posle razgovora sa čelnicima i provedenog vremena u Vršcu, moji prvi utisci su vrlo pozitivni. Iznenadjen sam da je klub srpske lige organizovan na tako visokom nivou. Poziv ljudi da budem deo stručnog štaba sam prihvatio bez mnogo razmišljanja. Mislim da sam izabrao pravi klub za moji novi početak u fudbalu. – komentar je Ignjatijevića\nProzivku za prolećni deo prvenstva naš šef stručnog štaba Nenad Mijailović izvršiće u sredu 20.januara. U stručnom štabu ostaju kao i lane Ilijevski, Čukić, Miok i Vučković.\n– Nikoli želim dobrodoslicu i uspešnu trenersku karijeru, drago mi je da neko posle ozbiljne igračke karijere u našem klubu prepoznao mogućnost da se afirmiše i usavršava kao trener. – izjavio je Mijailović\nNa pitanje o transferima rekao je da će se za koji dan obelodaniti sve novosti kada je u pitanju prelazni rok, kao i da će sve takmičarske selekcije biti kvalitetnije nego lane. Shodno takvom komentaru možemo očekivati neku transfer bombu, pošto sjajni potezi u transfer politici u Vršcu odavno nisu iznenadjenje.\nPrethodna: Vršac: broj inficiranih za 24 časa (13. Januar 2021.)\nSledeća: U VRŠAČKOJ BOLNICI POČELA VAKCINACIJA PROTIV KORONE\nјануар 2021 (45)\nGRAD Vršac je ovih dana uredio objekte za odvodnjavanje atmosferskih voda na putevima, koji su ...


VULIĆEVIĆ I STEVANOVIĆ: Apsolutno zasluženo! -\nVULIĆEVIĆ I STEVANOVIĆ: Apsolutno zasluženo!\nFudbaler Partizana Miroslav Vulićević ocenio je da je njegova ekipa “apsolutno zasluženo” osvojila “duplu krunu” večerašnjom pobedom nad Crvenom zvezdom u finalu Kupa Srbije.\n“Apsolutno zaslužena dva trofeja. Naša serija utakmica bez poraza počela je u avgustu, a evo sad će opet avgust. Apsolutno zaslužena pobeda. Utakmica je bila teška, kao i svaki derbi. Imali smo svoje šanse, ali imali su i oni. Mogli smo ranije da rešimo utamicu, ali to je sada suvišno komentarisati”, rekao je Vulićević novinarima.\nPartizan je večeras pobedio 1:0 i tako osvojio Kup Srbije, odnosno “duplu krunu”.\nOn je zahvalio navijačima na podršci i oba trofeja je posvetio njima. Novinari su ga podsetili da je letos tim bio u jako teškoj situaciji, ali da nije smeo da se predaje.\n“Tako je krenulo, bila je jako teška situacija, ali dres i grb Partizana ne daju nikad da se predajete, kolika god da je razlika. Situacija je bila teška, ali je zbog toga uspeh toliko sladji i lepši. Apsolutno zasluženo”, rekao je Vulićević.\nOn je kazao da veruje u ovaj tim i u Evropi.\n“Može mnogo u Evropi. Neko će reći da ovaj tim nije jak, ali ovaj tim je napravio 37 utakmica bez poraza, odigrao četiri derbija, sa tri pobede i jednom nerešenom utakmicom. U Partizanu su uvek dobrodošli dobri igrači, ali ima ko je zadužen za to. Apsolutno verujem onima koji vode tu politiku. Nama sledi kraći odmor, a onda idemo dalje”, rekao je Vulićević.\nJedan od junaka pobede bio je i golman Nemanja Stevanović koji je u nadoknadi vremena sjajnom odbranom spasao gol nakon slobodnog udarca Nenada Milijaša.\n“Utakmica je bila jako teška. Trebalo je da nadjemo snagu da posle osvojene titule osvojimo i kup. Na sreću, uspeli smo. Mislim da smo bili bolji za jedan gol. Zvezda je takodje igrala dobro, sve čestitke i njihovim igračima, ali na kraju smo mi ipak izašli kao pobednici. Kad se sagleda cela sezona, sasvim zasluženo”, rekao je Stevanović.\nPROČITAJTE JOŠ: OVO BI BILO POJAČANjE ZA LIGU ŠAMPIONA: Zvezda želi povremenog reprezentativca Srbije!\nOn je ocenio da je derbi bio dobar, iako je vidjen samo jedan gol, pošto su oba tima igrali napadački. On je takodje ocenio da je početak sezone bio težak.\n“Nismo dobro krenuli, ali dolaskom (trenera) Marka Nikolića uspeli smo da se konsolidujemo i da polako idemo utakmicu po utakmicu. Verovali smo u sve ovo i stvarno živimo san na kraju”, rekao je Stevanović.


Vladika Grigorije: Hiljade ljudi me vole bez razloga. I isto toliko me mrzi bez razloga!\n2020-07-15 22:17:47 0\nCene goriva na benzinskim stanicama padaju od 20. Januara što je rezultat pada tražnje kao i tromesečnog “naftnog rata” među najvećim svetskim proizvođačima koji je povela Saudijska Arabija povećavajući proizvodnju, rekao je danas u izjavi za Tanjug generalni sekretar Udruženja naftnih kompanija Srbije (UNKS) Tomislav Mićović.\nХАОС НА ЊУЈОРШКОЈ БЕРЗИ: Обусављен рад на 15 минута, пад вредности од седам одсто\nЊујоршка берза на Вол стриту данас је обуставила трговање у трајању од 15 минута, јер су индекси пали више од седам одсто.\n2020-03-09 15:36:51 0


Papa se susreo sa suprugama boraca iz Azovstala - Kamenjar\nUkrajinski bataljun Azov osnovali su nacionalisti i neonacisti koji i sada njime dominiraju. No za mnoge u Ukrajini, borci postrojbe, koji su među posljednjima koji odolijevaju ruskim snagama među ruševinama Mariupolja, predstavljaju posljednju nadu da će grad ostati u ukrajinskim rukama. Hina


Centralno grejanje, Leskova :: Daibau.rs\nCENTRALNO GREJANJE, LESKOVA\nTražim dobrog instalatera centralnog grejanja: Sakupili i proverili smo instalatere centralnog grejanja, koji rade u mestu Leskova i okolini. Pošaljite potražnju i zainteresovani instalateri centralnog grejanja će vas kontaktirati za pregled, predračun i ponude.\tIskusan instalater centralnog grejanja , koji može da izvede:\tmontaža podnog grijanja, ploče zidnog grijanja, grijanje radijatorima, grijanje na stropu, ugradnja plinskog kotla, montaža peči na pelete, uljna peć, dobre toplinske pumpe, poduzeće za centralno grijanje, ili drugo će se sigurno naći i za vas. više


Mesečni horoskop za decembar 2020. godine | Luftika\nDo kraja godine vas čeka velika završnica na svim poljima I vi ćete se sadasposebnim zadovoljstvom posvetiti svojim ciljevima. Kako je u vašem prirodno polju ličnosti I dalje planeta Mars, ali se kreće direktnim hodom, primetićete kako, za početak, ne fali preko potrebne energije I završili ste s stagnacijom. Do sedamnaestog decembra se veliki broj prepreka kada je vaša karijera u pitanju, prevazilazi.\nNa polju ljubavi, do prve polovine meseca zauzeti pripadnici vašeg znaka prolaze kroz krizu kada je partnerstvo u kom se nalaze u pitanju. Odnos sa voljenom osobom trpi, zbog sumnji, različitih stavova I natezanja oko ličnih stavova. Druga polovina meseca donosi povoljan aspekt palnete ljubavi, koja ulazi iu vatreni znak Strelca I vraća vam veru u ljubav I sklad u odnosu sa voljenom osobom.\noznakeastro decembarski horoskop horoskop horoskop za decembar mesecni horoskop mesecni horoskop za decembar


Balkan Explorer | Tara Sport\nTrodnevni aranžman je fuzija lepote divlje prirode, adrenalinske avanture, lude zabave i vrhunske domaće hrane.\nTrajanje ture: 3-5h rafting, 3h hajking\nU poslepodnevnim časovima okupljamo se u našem kampu. Nakon što se upoznamo, smestićemo vas u komforne autentične drvene bungalove. Nakon što se odmorite od puta, sledi večera, a potom okupljanje i večernja zabava. Dobra muzika, druženje, nova prijateljstva i potpuno opuštanje ispuniće veče pred nama.\nBuđenje u prelepom ambijentu jutra u planini, posle čega sledi tradicionalni gorski doručak koji daje svu potrebnu energiju za adrenalinsku avanturu koja je pred nama.\nSpremamo se i krećemo u susret divljim brzcima Tare i Drine. Svaki gost dobija svu potrebnu opremu za rafting i uputstva za njeno korišćenje i našim terenskim vozilima odlazimo na startno mesto spusta, Brštanovicu.\nPoslednji dan Balkan Explorer aranzmana zapocinjemo buđenjem u ranim jutarnjim satima i doručkom koji će nam obezbediti potrebnu snagu za današnju pustolovinu.\nKrećemo našim terenskim vozilima ka Dragos sedlu, na vidikovac sa koga se pruza nestvaran pogled ka vodopadu Skakavac i jedinoj evropskoj prasumi Perucica. Obilazimo vidikovac a zatim silazimo u podnožje vodopada kroz srce prašume, gde uživamo u razgledanju jedinstvene flore i faune koja se tu nalazi. Tu ćemo se zadržati 2-3 sata, ručati (lunch paket), dopuniti zalihe vode na okolnim izovorima, fotografisati se i rashladiti noge umorne od pešačenja.\nVraćamo se nazad do vozila i potom dolazimo u kamp. Tamo nas čeka ljubazno osoblje sa sveže pripremljenim planinskim ručkom, koji će upotpuniti ovu trodnevnu gorsku avanturu.\nRazmenjujući utiske, ispraćamo vas sigurni da vas je priroda dovoljno opčinila, da ćete nas prvom prilikom ponovo posetiti.\nSve aktivnosti, dva noćenja, šest obroka, sva oprema neophodna za rafting (neoprensko odelo, neoprenske čizmice, zaštitna kaciga, sigurnosni prsluk, anorak, vodootporne vreće)


BIO JE POBEDNIK "OPERACIJE TRIJUMF": Danas je neprepoznatljiv! Ugojio se 15 KILOGRAMA (FOTO) - Politika ekspres\nHarizmatičnog Bosanca Adnana Babajića sećamo se kao pobednika prve Operacije trijumf, ali umesto među zvezdama regiona, danas ga zatičemo u prilično drugačijem kontekstu.\nDanas, Adnan je i dalje u muzičkim vodama, ali, umesto da trese velike scene regiona kako se očekivalo - on nastupa sa sintisajzerom po svadbama i klubovima u Čikagu, gde se preselio zbog svoje izabranice Lejle.\n- Mnogi su pisali da sam obustavio svoju karijeru, ali to nije tačno... Traže me ljudi sa prostora bivše Jugoslavije - izjavio je ranije Adnan, koji je u međuvremenu nabacio i koji kilogram viška.\nInače, Adnan je pre nekoliko dana objavio spot za pesmu "Kani suzo" gde se primetilo da se ugojio najmanje 15-tak kilograma.


Sava - Srbija\nBez obzira da li ste u Srbiji samo na par dana ili planirate da tu provedete ceo odmor, reka Sava je mesto koje svakako morate posetiti. Trasom od 200 kilometara rečnog toka, Sava vas vodi kroz brojne kulturno-istorijske znamenitosti i zaštićena prirodna područja.\nNedaleko od Savske obale u Pećincima nalazi se Muzej hleba, sa preko 2000 predmeta koji dočaravaju put zrna pšenice od zemlje u kojoj raste do konačnog proizvoda. Stalna postavka mlinova, žetelica, posuda za čuvanje žita i pećnica, govore o evoluciji pravljenja hleba kroz vekove, ali i o njegovom značaju za opstanak lokalnog stanovništva.\nLociran na obali Save, svetski poznat rezervat prirode Obedska bara, Ramsarskom konvencijom je zaštićeno močvarno područje i dom brojnih zaštićenih biljnih i životinjskih vrsta. Od svih životinja koje su dom pronašle u Obedskoj bari, najbrojnije su ptice močvarice, te tako ljubitelji ptica mogu na obalama Save da posmatraju preko 200 vrsta ptica u letu, ali i da prošetaju prastarim šumama hrasta lužnjaka i slatine.\nNa teritoriji opština Sremska Mitrovica i Bogatić, nalazi se još jedno Ramsarsko područje, rezervat prirode Zasavica, koji je kanalom Bogaz direktno povezan sa Savom. Ovo mirno područje predstavlja utočište autohtonim životinjskim vrstama kao što su podolsko goveče i stara rasa svinja, mangulica, ali i biljnim i životinjskim vrstama kojima preti nestajanje. Boravak u kampu na samo 200 metara od rezervata omogućiće vam ne samo da se dobro odmorite već, i da bez žurbe istražite sve prirodne vrednosti zaštićenog područja.\nOne koji se bolje snalaze i više uživaju u znamenitostima gradova, obradovaće činjenica da Sava prolazi kroz više urbanih centra, uključujući Sremsku Mitrovicu, Šabac i Beograd. Na prostoru Sremske Mitrovice nalazi se arheološko nalazište Sirmijum, jedan od kulturnih i trgovačkih centara Rimskog carstva koji još uvek čuva ostatke Carske palate, luksuznih kupatila i rimskih vila izgrađenih između I i IV veka.\nAko ispratite tok Save do samog kraja, stići ćete do srpske prestonice gde ćete sa velelepne Beogradske tvrđave moći da posmatrate mesto gde se Sava uliva u Dunav. Posmatranje sumraka na ušću sa bedema Kalemegdana mnogi smatraju najromantičnijim prizorom koji možete videti u Beogradu.\nNa samo par kilometara od centra Beograda, na obali Save nalazi se popularno izletište Ada Ciganlija. Među lokalcima poznato i kao „beogradsko more,“ rečno poluostrvo Ada Ciganlija vam pruža jedinstvenu priliku da provedete leto onako kako ga provode pravi Beograđani. Ukoliko na odmoru želite da iskusite više od uobičajenih turističkih atrakcija, Ada Ciganlija će vam pružiti autentični doživljaj svakodnevnog života u Beogradu tokom leta.\nA kada padne mrak, preselite se na jedan od brojnih klubova na vodi, popularnih splavova koji pružaju nezaboravan noćni provod po kojem je Beograd nadaleko poznat. Kombinacija dobre muzike i odlične atmosfere čini da se posetioci uporno vraćaju kako bi iskusili savršenstvo letnje noći kraj savske obale.


Vladina neorganizacija: Tri namćora\nUšao sam uveče u pekaru par minuta pred zatvaranje, što znači da je izbor peciva bio sveden na minimum. Trebalo mi je makar pola hleba ili neka kifla, ali jedino što je preostalo bila su četiri somuna i neki lisnati štap od ranih jutarnjih časova. Pre mene je jedna žena pokupovala poslednji komad nečega što se moglo opisati kao sveže, pa sam odlučio da rizikujem i kupim jedan od tih somuna, ali je radnica nešto, da prostite, zajebala na fiskalnoj kasi, pa je zamišljeno provela nad njom nekoliko desetina sekundi...\nU međuvremenu je u pekaru ušetao stariji gospodin i tužnim pogledom tražio isto što i ja malo pre toga. Kad mu se najzad zaustavio na korpici u kojoj su stajali oni somuni, počeo je lagano da ih opipava, prvo stidljivo, odgore, pritiskajući ih palcem, ali kad je hteo da ispita i kako su pečeni odole, onda je stid nestao pa je najnormalnije stisnuo svaki pojedinačno, između palca i ostalih prstiju desne šake.\nMeni je "pala roletna" pa sam ga ubio pogledom i upitao "Zar STE morali baš SVAKI da opipate?". Kao da sam ga presekao, ukočio se u mestu i pogledao me iznad onih "socijalnih" naočara sa debelim ramom, kao da ne razume jezik.\nU istom trenutku je prodavačica rešila problem sa fiskalnim čudom tehnike pa je ponovila moju porudžbinu od pre nekoliko desetina sekundi "Dva somuna ste rekli?" na šta sam joj odogovorio: "NEĆU sada nijedan somun, dajte mi taj lisnati štap!".\nČikica je na to tiho frknuo, podigao naočare, okrenuo se i mirno išetao iz pekare, očigledno nezadovoljan kvalitetom somuna, a možda je otišao i po neki komad oružja.\nPekarka nije rekla ništa, bar ne glasno, ali sam jasno video kako pomera donju usnu, verovatno misleći kakvih sve budala ima, samo što nisam siguran da li je pritom mislila na onog Gospodina ili mene.\nPlatio sam i izašao, a potom sam pojeo najgore parče testa koje sam okusio u životu.\nDušan Čavić i Dušan Šaponja su svojevremeno imali emisiju Ciklotron na B92. Jedna epizoda je imala naziv "Pipači hleba":


Priboj: Nana Mulka odolijeva zvijerima i prirodi\nNaslovnica Sjeverni Sandžak Priboj Priboj: Nana Mulka odolijeva zvijerima i prirodi\nPriboj – Iako zvuči nevjerovatno, čudno i neobično, Mulka Halilagić, devedesetogodišnja starica, jedini je stanovnik dva gotovo spojena sela, Dragovići i Radaje, u opštini Priboj gdje je nekada živelo nekoliko stotina stanovnika.\nOna živi u trošnoj kućici, bez elementarnih uslova za život, struje i vode. Pomažu joj rodbina, prijatelji i ljudi dobre volje koji je povremeno obilaze i pruže koliko mogu. Mulka, iako u dubokoj starosti, sama obrađuje vrt kako bi imala povrća makar preko leta.\nSama donosi vodu sa prirodnog izvora udaljenog par stotina metara od kuće, koristi poljski toalet, sprema, cijepa i donosi drva. Takođe, sama se liječi, a danima nema sa kime da progovori koju riječ i popije kafu. Kako kaže za Glas zapadne Srbije – živi kao vuk samotnjak!\nStara kuća u kojoj živi Mulka Halilagić\n“Sudbina je tako htjela, nisam se udavala i bez porodice sam. Imam rodbinu u Priboju, najviše mi pomaže rođak Džemajil Halilagić, donese mi lijekove, hranu, druge potrepštine i često me obilazi”, priča ova devedesetogodišnja starica. Za vrijeme rata u Bosni, kako kaže, iz sela su otišli i muslimani i Srbi, ali ona nije. Znala je, navodi, da se danima krije po šumi i da tu konači jer je njeno selo Dragovići na samoj granici Srbije i Bosne, gdje je, ističe, bilo puno zla, ubistava, paljenja kuća.\nOdavde su, kaže ona, početkom rata u susjednoj Bosni otišli svi, i Srbi i Bošnjaci, jer je to bilo „mjesto opasnog življenja“. Ona napominje da je počela gradnja nove kuće za nju, nedaleko od njene trošne kućice, ali je za sada samo ozidana i ukrovljena i na proleće bi trebalo da se potpuno opremi. Riječ je o izgradnji kuće po programu Vlade Srbije za porušene i oštećene kuće Bošnjaka iz opštine Priboj.\nPreko ljeta ovdje u Dragovićima i Radajama je življe, dolaze komšije i muslimani i Srbi, priroda je netaknuta, ima dosta voća, obrađuju njive i uživaju u ovoj ljepoti. Tada je i njoj lakše, ima sa kim da popriča i popije kafu, ali je teško od početka oktobra do maja mjeseca, kada je bukvalno sama. Oko njene stare kućice zavijaju vukovi, dolaze lisice na vrata, ali ona zamandali vrata. Veli da ako doživi da useli u novu kuću, biće joj puno lakše i udobnije.\nZimus, jedini stanovnik pribojskih sela Dragovići i Radaje, na tromeđi tri države, je 90-godišnja Mulka Halilagić, bez struje i televizora. Veli da osjeća da uskoro dolazi prava zima, jer to najavljuju bolovi u njeim leđima, ali i priroda i životinje sa kojima cijelog života druguje. Iako u teškoj oskudici, uz biljne čajeve i čorbice od povrća, to je njen recept za zdrav i dug život. Kaže da se ne žali na nemaštinu, ali i na činjenicu da ona uopšte ne zna ni šta se događa i njenoj državi Srbiji i svijetu i uopšte ne žali zbog toga. Na kraju, smatra da je imala televizor i struju, životni vijek bi joj bio mnogo kraći.\n“Više bih se sekirala, a manje radila i najteže fizičke poslove da bi se održala u životu”, zaljučuje devedesotogodišnjakinja.\nIanče, do sela Dragovići stiže se od centra opštine Priboj putem dugim 41 kilometar, koji je bezmalo polovinom svoje deonice – makadam.\nMalo Morgen 15. Septembra 2015. At 11:24\nMudra je nena mulka, da ima TV zivot bi joj zasigurno bio em kraci em ruzniji i nervozniji. 🙂\nUz autonomnu prekogranicnu regiju sandzak ovaj kraj bi zasigurno zazivio! 🙂 Nek tako i bude. 😀\nAleks 15. Septembra 2015. At 12:15\nPa ti odi pa se naseli.. . Nema rata, nema ljudi, nemas se cega bojati.. Ono sto nisi kadar sam uraditi ne trazi od drugoga tastatura misu.


Ne pristajte na manje od ovoga! | MTELBA\n22.09.2018. | 20:20\nS obzirom na to koliko veze ponekad mogu da budu komplikovane i naporne, neki ljudi se skrase u vezi koja je OK, onako, mlaka. Znate na šta mislimo, na vezu koja je prosečna, ali za koju u srcu znate da to nije TO.\nIpak, ono što mnogi ne shvataju je da takve, "onako" veze, mogu da budu i toksične. Osim toga, često se dešava i da ljudi ni ne shvate da su u takvoj vezi. Da i vi ne biste napravili takvu grešku, evo nekoliko smernica – nemojte da se skrasite dok...\n... ne nađete osobu koja će vas ceniti na svaki mogući način\nNemojte da pristanete da život provedete sa nekim ko će vas samo držati za ruku dok hodate. Nađite nekoga čiju ćete ruku osetiti dok hoda sa vama kroz život.\n...ne nađete partnera koji vam uvek govori i pokazuje kako se oseća, koliko vas voli\nPored sebe želite osobu koja će da vas poljubi jer ne može da živi bez vas. Nekoga ko vas privuče do sebe kad ležite zajedno jer želi da vas oseti blizu. Osobu koja želi da vas gleda dok spavate, koja će vas pokriti kad se otkrijete, koja će istrpeti utrnulu ruku da bi vas još malo gledala u svom zagrljaju.\n...ne nađete iskrenog partnera koji želi da vas upozna sa svim svojim prijateljima\nNađite onoga ko jedva čeka da ljubav svog života predstavi ljudima koji su već u njegovom/njenom životu. Ne pristajte na manje od osobe koja čini da se osećate cenjeno i kad ste sami, i kada ste u društvu prijatelja, porodice... I najvažnije, nađite onoga ko će uvek i bezuslovno da bude na vašoj strani.\n...ne nađete osobu koja ceni svaki zajednički trenutak\nNe želite osobu osobu koja želi da izlazite isključivo na pića i večere, ili da uživate u intimnim trenucima. Skrasite se sa osobom koja uživa u svakom trenutku provedenom sa vama, nebitno je gde i kada.\n...ne nađete nekoga ko vas poštuje i ko je dobar prema vama\nNemojte da pristanete na manje od osobe koja će uvek da vam odgovori na poruku i poziv. Ne pristajte na manje od osobe koja razgovara sa vama i nakon svađe, od osobe koja planira vašu zajedničku budućnost i ne plaši se ozbiljne veze. Nemojte da pristanete na manje od osobe koja nikada ne bi iskoristila niti povredila vaša osećanja.\n...ne nađete osobu na koju možete da se oslonite\nPored sebe želite osobu koja neće da igra razne igrice sa vama i vašim osećanjima jer zna da je to detinjasto, glupo i da je odraz nesigurnosti. Zato nemojte da se skrasite dok ne nađete partnera koji razume da treba da vam ponudi čistu ljubav, bez sebičnosti i ličnih interesa. Nađite partnera koji je iskren i uvek drži svoju reč.\n...ne nađete partnera koji čini da se osećate samouvereno\nŽelite pored sebe osobu koja ceni vaš izgled i ono što imate unutra. Osobu pored koje se osećate bezbedno, poželjno i voljeno. Skrasite se sa osobom koja vam kaže da ste prelepi, a ne seksi. Sa osobom koja vam iskreno govori i dobre i loše stvari, ali i koja vas voli bez obzira na sve. Nađite partnera koji razume značenje reči "u dobru i u zlu".\n...ne nađete partnera koji je spreman na obavezivanje\nZnate, neko ko je dovoljno odgovoran da održava ozbiljnu vezu. Neko ko ima planove i vidi vas u svojoj budućnosti. Osobu koja je dovoljno zrela da bude u dugoj i ozbiljnoj vezi.\n...ne nađete nekoga ko shvata da je za vezu potreban trud\nPored sebe želite nekoga ko razume da, sada kada ste par, imate još dosta toga da uradite zajedno. Nekoga ko radi sve što može da vas zadrži. Ostanite sa osobom koja ne želi da vas izgubi, sa osobom koja je spremna da se bori za vas. Nađite partnera koji je spreman da ulaže trudi i napor da bi vaša veza opstala.\n...ne nađete osobu koja ume da održi onu iskru između vas\nŽelite da provedete život sa osobom zbog koje zadrhtite od glave do pete kada vas samo dodirne. Želite osobu koja vam izmami osmeh na lice čim je vidite, nekoga ko je strastven i želi da održi tu iskru među vama.\n...ne nađete nekoga ko je siguran u svoja osećanja prema vama\nBudite sa osobom koju nije strah da vam prva izjavi ljubav jer jednostavno želi da to znate. Sa partnerom koji se nikada ne predomišlja u vezi sa vama, iz bilo kog razloga.\n...ne nađete nekoga sa kim ste srećni onako kako niste mogli ni da zamislite\nNađite osobu kakvu priželjkujete kada čujete sve one romantične ljubavne pesme. Nemojte da se skrasite dok ne nađete partnera koji će vam biti i najbolji prijatelj.\n...ne nađete osobu koja je spremna da prizna da je pogrešila\nNemojte da se skrasite dok ne nađete onoga ko ume da se izvini kada nešto pogreši. Osobu koja nije tvrdoglava po cenu vašeg odnosa. Takođe, nađite partnera koji će prihvatiti vaše izvinjenje kada nešto pogrešite jer, niko nije savršen.\n...ne nađete nekoga ko vas sluša, čak i kada iznova "vrtite" stare priče\nNađite partnera koji ceni vaše mišljenje, čak i onda kada nije saglasan sa tim što govorite. Nekoga ko želi da zna kako ste proveli dan, ko želi da čuje šta imate da kažete, umesto da se žali kako previše pričate. Umesto da vam kaže da ste previše osetljivi, dramatični, komplikovani...\n...ne nađete osobu koja je vredna truda, energije, vremena\nNemojte da gubite dragoceno vreme na osobu kojoj ste potrebni samo da ne bude sama ili koja nema ozbiljne namere. Nemojte da budete osobom koja čini da zbog napora koji ulažete u vezu izgledate bedno. Čekajte dok ne upoznate partnera koji vas iskreno voli i želi da provede život sa vama. Jer, sve drugo nema smisla...\nBiH 13:22 > 13:27


7.8/10 ocena (17 glasova)\nSrbija, 23 mart 2015\nPriča koja prati sudbinu starog srpskog ratnika Milisava Janjića, bivšeg kaplara, koji se tokom Drugog svetskog rata borio protiv nemačkog okupatora kao pripadnik Ravnogorskog pokreta i posilni pukovnika Dragoljuba Draže Mihailovića.\nKroz preplitanje njegovih uspomena i sećanja na prošlost i ratna dešavanja u proleće 1941. godine, s savremenim trenucima, autor pripoveda o napadu fašističke Nemačke, Aprilskom ratu i slomu Kraljevine Jugoslavije, o nedaći koja je zadesila srpski narod, gubitku slobode, pojavi oslobodilačkih pokreta u Srbiji i o jednom srpskom vojniku, koji se posle 65 godina izgnanstva u Americi, vraća u otadžbinu.\nŽanr kat.: Mart 2015., Aktuelno, Drama, Evropski, Ratni\nRežija: Radoš Bajić (autor serije "Ravna Gora")