Carport og noia: 2016\nVi er her endnu. Og landskabet, det mentale altså, er ganske smukt (rundt om alle de sorte huller). Vi er bare jule- og babyramte, og det er krævende men absolut ikke det værste at være ramt af. Tværtimod, faktisk. Her er årets marcipangris 2016, som vi lige lader stå, indtil der er lidt flere ord i fingrene.\nIndsendt af Carportognoia kl. 13.41 4 kommentarer\nSønne blev otte.\nSønne med det lange, gyldne hår og den lille rest sommerfregner på næsen.\nSønne der engang gemte sig under opvaskemaskine-lågen, fordi han ikke kunne tegne, men som nu tegner gravemaskiner og biler og både af egen fri vilje. Og næsten-læser.\nSønne der græd hver morgen, før han skulle i skole, men som jeg nu ikke engang må følge ned i klassen, fordi det er pinligt, mor.\nSønne der kunne skrue skruer i, før han kunne gå, og sige anhængertræk, før han kunne udtale sit eget navn.\nSønne der for et øjeblik siden var en lillebitte yoda-baby, der lå og kiggede på os på patienthotellet i Skejby med sine store, mørke, kloge øjne.\nSønne der hader at sove men elsker at blive nusset på ryggen, og som siger mmm du er en dejlig mor, når han et øjeblik glemmer at være sej.\nSønne der ikke har taget sin nye fødselsdags-Ronaldo-trøje af - hverken nat eller dag - siden han fik den i fødselsdagsgave af sin mormor og morfar.\nSønne der blev så oprigtigt glad for de brugte Harry Potter-bøger, hans økonomisk udfordrede forældre gav ham, at det var helt rørende.\nSå vi kneb en lillebitte tåre og sang Happy Birthday to you og Vi har ikke sovet i OTTE år, det kan nemt ses på vores øj'n (for det har vi ikke, og det kan man nemt), og serverede saftevand og croissanter til morgenmad og wienerstang i stedet for lagkage. Og om få timer får vi besøg af 16 drenge til pizza og film, og min tynde, tynde, tynde is bliver lissom en lille smule tykkere, når han smiler med sine store, hvide tænder og siger jeg glæder mig mor, gør du ikke også det, vi skal se Krummerne 2!!\nIndsendt af Carportognoia kl. 14.48 12 kommentarer\nI dag sørger jeg. Ikke over pengene i sig selv, men over alle de drømme, der ikke kan blive til noget, når man er i dundrende minus.\nDet er ikke en tonstung, altoverskyggende, perspektivløs sorg uden taknemmelighed over alle de gode ting i vores liv. Selvfølgelig ikke. Men det er en sorg.\nEn sorg over at sige farvel til rejsedrømme for eksempel; drømmen om at hive nogle måneder ud af en kalender og vise vores børn det Stillehav, hvor vi fandt hinanden for ti år siden. Og en mindre drøm om en snarlig anti-vinterdepressions-rejse hen til et sted med lys og varme. Eller bare en uge i sommerhus.\nDrømme om at arbejde mindre for at få det bedre.\nOg drømme, som jeg ikke helt havde turdet sige højt, men som det alligevel gør ondt at sige farvel til. Som Gladiators Jyske Forfatterskole der koster nu helt ubetalelige 15.000 kroner.\nDet sørger jeg over i dag.\nIndsendt af Carportognoia kl. 14.35 10 kommentarer\nHer er stille. Jeg er ikke så god til at svare på kommentarer, som jeg normalt er.\nDet har vist sig, at vores andelspris er i strid med loven. Den rigtige, lovlige pris er pt. - på grund af gælden i ejendommen og snirklede paragraffer, ingen kendte - 0 kroner.\n0 kroner, ja.\nOg ikke 600.000, som vi gav for den i sin tid.\nVi er med andre ord teknisk insolvente.\nVi skylder med andre ord hundredetusindvis af kroner væk i en andel, der intet er værd.\nVi har med andre ord fået et problem, der får dagpenge-miseren til at virke som en lille, fuldstændigt ubetydelig bøvs.\nDet er tunge problemer for mennesker, der i forvejen opholder sig på tynd is.\nDet er en spændende zigzag-rejse mellem sorte huller af bitterhed ("fuck de tidligere beboere, der har fået alt for mange penge med og efterladt os i gældshelvede!" "Vi arbejder os i sænk og pengene havner i INGENTING, fuck!")\nDet er udbetalingen til vores fremtids-hus, der ryger.\nDet er rejser, det er økonomisk sikkerhed, det er en sund hvilepuls, der ryger.\nDet er, i hvert fald lige nu, en del i forvejen kostbar nattesøvn, der ryger.\nMen samtidig så er det jo også sådan her:\nVi har hinanden.\nVi har vores i tiltagende grad gode helbred.\nVi har et dejligt bofællesskab, der tackler den nye, forfærdelige situation med så megen ynde og medmenneskelighed, man overhovedet kan mønstre, når man er helt hvid i hovedet.\nVi har et togvogns-kontor i baghaven og nogle naboer længere nede ad grusvejen, der lige kigger forbi med økologiske vingummibamser og rødvin.\nVi har en baby på fem en halv måned, der ser sådan her ud:\nDet der gode liv, som en masse familier jagter over på DR1 ved at sælge hus og bil og tage til New York og rygsæk-Asien og Kreta og hvad ved jeg, det har vi jo stort set fundet... siger jeg helt ærligt og uden nogle falske ja-hatte. Altså ja, for helvede da, det ville være dejligt, hvis det var billigere og dermed mindre arbejdskrævende, det her bud på det gode liv. Og hvis folkeskolen var mindre folkeskole og mere børnevenlig. Men de helt store, fine linjer er jo for helvede på plads; vi har de fine, børnevenlige, livsvenlige rammer. Og det er sguda temmeligt priviligeret. Trods alt.\nVi har fået en sindssygt uheldig hånd i livets store, fede, fæle spil, og det er vi nogen, der græder en del stresstårer over. Men når vi er færdige med at græde og småpanikke, skal vi nok - som vi altid gør - rejse os igen og spille en mean, mean livspoker, mens vi siger platte vittigheder og drikker (billig) hvidvin.\nIndsendt af Carportognoia kl. 21.43 16 kommentarer\nIndsendt af Carportognoia kl. 21.27 3 kommentarer\nØkonomiske øretæver. Det senmoderne menneskes nye, spændende ekstremsport. Eller: At ha det som man har det #3\nPerspektiv er noget sjovt noget. Man kan prøve at fremmane det kunstigt ved at sige perspektivsætninger til sig selv, der starter med i det mindste, for eksempel:\nI det mindste er vi sunde og raske!\nI det mindste har vi begge to (en slags) arbejde!\nDet virker bare ikke rigtigt, vel, når grundfølelsen nærmere er panik over den pludseligt skrantende økonomi. Så er det ikke perspektiv men... selvhad og bonus-lede. Det har jeg dyrket lidt, som I kan forestille jer. Hvorefter jeg besluttede mig for at gå helt ægte i gungrende panik et par dage og så være konstruktiv og perspektivrende bagefter.\nSå jeg gik i panik, ægte gungrende panik med hvæsen og hyperventilering og tårer og stampen i jorden:\nSkal Ellinor så tidligere i vuggestue?\nHvordan fanden i helvede kunne det ske?\nSkal vi så leje et værelse ud og bo sammen med en eller anden idiot?\nHvordan i alverden er det her lort sket?\nSkal jeg så arbejde endnu mere under min barsel og blive endnu mere vanvittig?\nHvordan fuck er det gået så galt?\nOg hvordan får vi nogensinde råd til jul?!\nOg da jeg så havde hvæset og hyperventileret og grædt og stampet, skete der noget fantastisk:\nPerspektivet kom helt af sig selv.\n30.000 kroner er så mange penge, at vi virkeligt kan mærke det, iggå, på den dårlige måde. At vi virkeligt bliver rusket i. Men når der bliver rusket hårdt nok, bobler de gode ting sjovt nok op til overfladen. Ikke kun det sure, også det søde. Ikke kun panikken, også perspektivet:\nVi er (nogenlunde) sunde og raske.\nVores børn er pissesøde. Og glade.\nVi bor et dejligt sted med dejlige mennesker.\nDet er bare penge, og ikke nogen livstruende sygdom.\nOg vi har satme meget at være taknemmelige for.\nSå der gik jeg i min træthedshavregrøds-halvdepression og kunne ikke rigtigt mærke det helt store og voldsomme. Så fik vi så mange økonomiske tæsk, at det næsten ikke var til at bære.\nSå gik der et par døgn... og så blev vi i meget bedre humør end før?!\nPrøv selv at gi' 30.000 (eller hvor meget I nu virkeligt ikke har råd til at miste) bort til et moderat dårligt formål - og få det meget bedre. Agtigt.\nIndsendt af Carportognoia kl. 15.15 8 kommentarer\nDet er ikke en god dag\nNåmen jeg har lige fundet ud af\nat på grund af vilde dagpenge-barsels-regler\nsom selv ikke revisoren havde forstået\nfår jeg 4000 mindre om måneden\nDet dårlige (udover det dårlige i sig selv)\ner jeg i forvejen var maxet næsten helt ud på økonomisk stress\nhar jeg tænkt mig at kigge efter\nnår jeg er færdig med at sparke til ting, hårdt\n(og har solgt bilen og min ene nyre)\nUPDATE: Det var så endnu flere penge, end vi først troede. Til gengæld har jeg trukket vejret dybt og indset, at jeg ikke bliver nødt til at sælge en nyre. Ikke endnu i hvert fald.\nIndsendt af Carportognoia kl. 13.58 12 kommentarer\nSønne anbefaler: FC Fodboldvenner\nSønne gider ikke skønlitteratur. Jeg lokker og smisker og laver Ronja Røverdatter- og Harry Potter-højtlæsnings-aktioner, men han ryster på hovedet og kræver fakta-bøger eller Anders And-blade.\nMed én eneste undtagelse: Serien FC Fodboldvenner af Lars Bøgeholt Pedersen.\nBøgerne handler om drengen Ronaldo, der lever i en verden af fodbold, fodbold, fodbold og ind i mellem nogle hurtige biler. Det er ikke magisk realisme, vel, men alligevel tæt på, når man er en snart otte-årig fodbold- og bil-nørd: Ronaldo får tilfældigvis billetter til El Clasico, kampen over dem alle. Ronaldo møder tilfældigvis en dreng, der forærer ham de nyeste, sejeste fodboldstøvler og viser sig at være stenrig og kan sponsorere spillerbus, spillertøj og evige ture i seje biler. Og Ronaldo får tilfældigvis en anden ny ven, der tilfældigvis har en have, der kan forvandles til en privat fodboldbane. Og så videre. Det lyder måske fesent, men det virker på Sønne. Virkeligt.\nOg al denne wauw-bare-jeg-var-Ronaldo-stemning gør faktisk, at Sønne - det følsomme væsen - også sluger de konflikter, bøgerne selvfølgelig præsenterer. I særdeleshed den nyeste: I bog nummer otte (!) bliver Ronaldo sat til at konkurrere lige lovligt meget med sin bedste ven Valde, og det er næsten for meget for Sønne, der bedre kan tåle lutter turneringssejre og high-fives og evige smil. Men kun næsten.\nBøgerne her er skrevet til følsomme, nørdede fodboldtyper. Og de virker.\nOg så må typernes mødre glæde sig over, at nørde-litteratur trods alt stadig er litteratur og i øvrigt væbne sig med tålmodighed, indtil der bliver givet grønt lys for Ronja Røverdatter og andre klassikere.\nVi har fået det seneste bind i serien af Gyldendal, så vi er ude i en art sponsoreret indlæg her... hvilket dog ikke lægger en dæmper på hverken Sønnes eller min ærlighed.\nIndsendt af Carportognoia kl. 13.51 6 kommentarer\nOK OK, vi er trætte og sundhedsplejerske-ramte og tyndisede og pjevsede og pressede og alt dét. Men neden under det hele er vi glade: Tænk engang at have en baby! At ligge dér, næse mod næse, og indsnuse blandingen af babyness og syrlig mælkelugt, mens hun gurgler og snakker og griner. At kramme hende, til hun falder i søvn, og til hun vågner igen med et smil, man kan mærke i hele kroppen, og alting bliver en boble af kærlighed og nærhed og tis og bøvser og babylykke. Tænk engang! Tænk engang at vi fik lov én gang til. Tænk engang, at vi har prøvet det så mange gange nu, at skyldfølelsen og den evige senmoderne forældretvivl som regel holder sig nogenlunde i baggrunden og lader den store, bløde glæde fylde hele hytten. Det var aldrig givet, at vi skulle have et barn til. Og at det barn skulle blive så fint og særligt og sjovt og helt perfekt. Men det fik vi. Og det er hun. Børnefamiliens dessertbaby, som vi nyder, nyder, nyder.\nSønne nyder det mest, når han ikke bliver hevet i håret.\nIndsendt af Carportognoia kl. 21.31 8 kommentarer\nHusk hvad psykiateren sagde\nMin overbo er psykiater. Hun siger, at folk i krise ikke kan opfatte ret mange nuancer eller ret meget i det hele taget. Derfor skal man tale til dem i gajolvisdom og gentagelser:\n"Du gjorde det rigtige!" (hvis de gjorde det)\n"Din medicin hjælper!" (hvis den gør det)\n"Det skal nok blive bedre med tiden!" (hvis man tror på, at det gør dét)\nJeg tror, at det samme gælder meget trætte folk. Fx mig. For mange nuancer og for meget information giver mig øjeblikkelig hjertebanken og klammosved på panden.\nSom da min sundhedsplejerske var forbi og spurgte til, hvad der var svært i mit liv. Og jeg ærligt snakkede om at være ved at gå helt ned over at hente børn - men også (stolt!) om, hvordan jeg med jeres hjælp havde fundet på at lade storebroren sidde i bilen med sin babysøster, mens jeg løb ind i børnehaven og hentede mellembarnet.\nMåske roste hun mig. Måske sagde hun, at det var fint, at jeg havde fundet en løsning. Men jeg er træt, træt, træt, og sundhedsplejersken kendte ikke psykiaterens regel om at tale i simple budskaber, så det, jeg husker bedst, er, at hun sagde HELT utroligt meget. Og af alt det hun sagde, husker jeg kun:\n"Det er også vigtigt at have respekt for børnehavebarnet og ikke hive hende ud midt i en leg."\n"Det er virkeligt vigtigt ikke at drive rovdrift på det store barns villighed til at hjælpe."\nJeg bliver helt ked af det, nu her hvor jeg gentager det. Mangel på respekt og rovdrift. That's me.\nLøs lige den på en almindelig afhentningshverdag, hva'!\nKlammosved og hjertebanken.\nMen jeg er virkeligt også meget træt.\nIndsendt af Carportognoia kl. 09.21 20 kommentarer\nAt ha det som man har det #2\nHvad vil I gerne lære jeres børn?\nJeg vil gerne lære dem 10.000 ting men allerallerallerhelst det her: At det er ok at ha det, som man har det. At alle følelser er ok. At man godt må være sur og gal og trist og jaloux og bøvlet uden at føle nogen skyld, skam eller hjertebanken. Man må ikke være væmmelig mod andre, men man må godt have væmmelige følelser og lyst til at dunke nogen i hovedet med en skovl. Den slags. Jeg øver mig selv hver dag i at rumme mine egne væmmelige følelser og skovl-dunke-lyst uden skyld, skam og hjertebanken, men jeg er mildest talt ikke ret god til det.\nMen altså... Jeg gad virkeligt godt, allerhelst, at mine børn blev gode til det og ikke skulle gå rundt og bøvle som 35-årige eller bare fem-årige og syv-årige. Og jeg er dagligt bekymret for, om en bøvlet 35-årig overhovedet kan lære sine børn at blive mindre bøvlede.\nOg så i går: Jeg fortalte Sønne, at han gerne måtte få den brugte-nye cykel med syv gear, han havde forelsket sig i, hvis vi solgte hans nuværende cykel, og han i øvrigt selv satte den nye i stand. Oij, han blev i godt humør: "Jeg er så glad, meget glad! Det er min drømmecykel!"\nSøsteren blev, forståeligt, mindre glad: "Jeg vil også bytte MIN cykel! Jeg vil, jeg vil, jeg vil!" Tårer og det hele.\nOg før jeg kunne nå at komme med nogle af mine på forhånd konstruerede vi-rummer-alle-sammen-dine-følelser-men-det-er-sådan-det-er-lilleskat-svar, overtog Sønne ordet:\n"Jeg kan godt forstå, du bliver misundelig, Livse. Det er helt ok. Kan du ikke godt forstå det, mor, at hun bliver misundelig?"\nDet kunne jeg godt, med helt blanke øjne, og Livse kravlede op på mit skød og var misundelig i 30 sekunder, før hun gik helt ubøvlet og misundelsesfri ud i verden igen, og jeg sagde til mig selv, at alting nok skal gå. At det satme allerede går.\nIndsendt af Carportognoia kl. 13.49 6 kommentarer\nSønne har en motocross-hjelm. Den er stor og tung og flot, og han har selv sparet sammen til den af pant-penge og tyvere fra tandfeen.\nHans største ønske er at køre motocross, men hans trætte forældre kan ikke overskue at lade ham gå til en fritidsaktivitet, hvor man skal køre halvanden times tid (!) hver vej.\nDet lader han sig dog ikke slå ud af. Han trækker bare i hjelmen og de motocross-handsker, han har fået i storebrorgave af mormor og morfar, og kaster sig ud på cyklen. En helt almindelig mountainbike, der straks bliver til en motocross-cykel, når man har det rigtige udstyr på. Afsindigt hurtigt kører han. Rundt og rundt på grusvejen, stående i pedalerne, og op og ned af stentrapperne omkring huset. Ned til supermarkedet, hurtigere hurtigere, ned til biblioteket, endnu hurtigere. Henover kantsten og bump. 45 kilometer ned ad bakke, siger hans cykelcomputer. Hans lyse hjelm-hår klistrer til panden bagefter, og det er svært at få de stramme handsker af.\nDer er ikke så meget cykling for mit vedkommende. Baby and all. Jeg savner at cykle med Sønne.\nIndsendt af Carportognoia kl. 14.13 7 kommentarer\nHealeren, katteejeren og de andre københavnere på tur\nEfter små ti år i Jylland kom mine københavner-homies endelig forbi. Nogle af dem har været her før, selvfølgelig, men ikke alle og ikke i flok. Gymnasieflokken, mine damer, mine gode venner.\nÉn lavede røræg med flødehavarti og kaldte mig ved gamle kælenavne.\nEn anden fodrede mig med kinesiske urter og forsøgte at heale min livmoder ved at trykke (oh så dejligt!) på mine lægge og føder.\nEn sad i sofaen og græd, så jeg selv fik våde øjne.\nEn sørgede for at genne mig i seng, da jeg begyndte at se dobbelt og et øjeblik blev ramt af værtindestress og rykkede siden festen ud i den til lejligheden lånte campingvogn, så jeg kunne sove i fred.\nEn fortalte Sønne historier om sin tykke kat og grinede kærligt af hans gennem-århusianske.\nEn sørgede for at tjekke, om jeg mon følte mig stødt over den kærlige latter og den stadige strøm af Århus-vittigheder (det blev jeg ikke).\nOg nu er de kørt hjem igen, og jeg er mildt overstimuleret og meget taknemmelig: Det er som om, mine to verdener er rykket tættere på hinanden. Københavnerverdenen og jydeverdenen. Jeg er mindre splittet og mere... hel.\nMen det kan selvfølgelig også skyldes urterne og healingen (og hvidvinen og de økologiske snacks og den evige kærligt-fordrukne psykoanalyse af vores barndomme).\nJeg kan virkeligt god lide mine københavner-homies, også selvom de kun kommer til Jylland i flok cirka hvert tiende år.\nIndsendt af Carportognoia kl. 16.38 6 kommentarer\nMen så kan vi da sætte flueben ved den første af efterårets 10.000 sygedage\nOK, jeg græd en lille smule af raseri her til morgen, da Sønne hostede og snottede så meget, at det blev klart, at han skulle blive hjemme. Diskret raserigråd, selvfølgeilg, men alligevel.\nJeg skulle jo sove en formiddagslur! Jeg skulle jo sidde og glo ind i væggen efter nogle dage med lidt for meget gang i den! Stakkels mig (og lidt stakkels Sønne også). Og jeg kunne kun alt for godt huske, hvordan det var at være hjemme med Baby-Livse og Lille-Sønne, sidst jeg var på barsel.\nMen så viste det sig - helt overraskende - at det er nemmere at være hjemme med en baby og en snart otte-årig end med en baby og en snart tre-årig. Helt utroligt meget nemmere faktisk.\nDet er også helt utroligt meget nemmere at hænge ud med to børn end med tre, som jeg plejer.\n(Og før alle tobørns-læsere stener mig for min arrogance, fordi to børn for helvede da kan være en stor nok mundfuld - eller værre endnu, stener sig selv, fordi hvordan kan jeg overskue tre, når to er vildt nok - vil jeg bare lige nævne den evige regel: Det er altid MEGET nemmere at have præcis ét barn mindre, end man egentlig har.)\nÅhja. Vi overlevede altså og endda med moderat hygge. I morgen satser jeg meget stærkt på at sove en formiddagslur og glo ind i en væg.\nBilledteksterne står jo nærmest i kø: Sygere er de heller ikke. Eller hvad med: De passer jo nærmest sig selv. Eller hvad med: Nogle gange er det bare så hyggeligt med en hjemmedag (ok, den sidste giver mig lidt ticks ved venstre øje...)\nIndsendt af Carportognoia kl. 21.50 8 kommentarer\nSønne og Liv anbefaler: Vovehalse\nNæsten hver eftermiddag sidder vi alle fire dér i gyngesofaen: Ellinor der gerne vil være tæt på et bryst. Liv der gerne vil have sin mor OG sin lillesøster for sig selv, og som aldrig viger fra min side, så længe jeg har Ellinor. Og Sønne der er små-splattet-bøvlet efter en lang skoledag, og som i øvrigt godt vil markere over for sin største søster, at han altså også har ret til at være tæt på sin mindste søster. Det er med andre ord festligt.\nDet er fristende at stoppe skænderierne med en iPad, men som de strikse-urtede forældre, vi er, hedder det max 30 minutters skærm pr barn pr dag. Hvad gør man så? Ofte tilbyder jeg at læse noget, men der er rimeligt stor uenighed på den front: Sønne vil helst læse bilblade og teknik-bøger om motocross. Liv vil helst læse min gamle My Little Pony-bog fra 80'erne. Det er svært at blive enige, og svært for mig at holde ud og læse noget, der er så kedeligt...\nJeg er med andre ord på jagt efter noget sid-så-stille-og-hold-op-med-at-skændes-litteratur. Som vel at mærke duer både til fem-årige og snart-otte-årige. Lidt har jeg da fundet, fx denne her:\nSønne fik den i julegave for to år siden, og vi har - slag på tasken - læst den omkring 150 gange siden. Vi er ude i noget læs-let her (lix på 19), men eftersom jeg er den eneste, der læser (let eller ej), er det mig, der er højtlæseren. Og jeg finder en sær glæde i den næsten lyrik-agtige kvalitet, der kommer, når meget indhold skal formidles på kort plads og med lav lix:\nJohn fra Danmark fik arbejde i et cirkus.\nHan ville finde på noget nyt.\nDerfor købte han en kanon.\nMåske er det samme kvalitet (eller også er det bare de 150 højtlæsninger), der gør, at begge børn citerer lystigt og ordret fra bogen, når de gerne vil imponere fx en farmor og farfar.\n"To mænd roede fra Amerika til England. Det er en tur på 5000 kilometer," siger Sønne.\nOg Liv skynder sig at tilføje:\n"De lagde togskinner i bunden. Bølgerne blev så høje, at båden væltede."\nOg farmor og farfar undrer sig over, hvor al denne viden kommer fra, og alle er glade. Jeg er i hvert fald, for jeg ved, jeg kan hale bogen frem igen-igen-igen, når skærm-tiden er brugt, og alle er ved at ryge i totterne på hinanden.\nDen er skrevet af Tommy Heisz (som er gift med en af mine gode veninder, men jeg lover: her er ingen bias, bare god læsning) og udgivet på Forlaget Turbine.\nIndsendt af Carportognoia kl. 12.02 5 kommentarer\nAmmelitteratur: Alt det lys vi ikke ser\nJeg er den sidste i verden der har læst den her bog og ville derfor ikke skrive noget om den for ikke at afsløre min lastmover-hed.\nSå fortalte jeg alle mine (ok belæste) bofæller om, hvor vild en oplevelse det havde været at læse den, og det vidste sig at ingen - ingen - havde læst den. Så nu skriver jeg alligevel for det tilfældes skyld, at I heller ikke har læst den.\nDet er den mest velskrevne, veloversatte spændingsfilm-som-bog, jeg længe har læst. En pageturner om en tysk dreng og en fransk pige under anden verdenskrig skrevet af en amerikaner... Det er en græd-uden-at-føle-dig-deprimeret-bog og en jeg-bliver-nødt-til-at-læse-videre-selvom-min-baby-er-vågen-og-jeg-normalt-ikke-gør-den-slags-bog. Det er en bog, der giver én lyst til at blive et bedre menneske i en grad, så man fluks skriver til en ukendt syrer inde på Venligboernes lokale facebook-gruppe, at man da godt kan hjælpe lidt med dansklektierne (selvom man aldrig sover). Den slags bog.\nYes. Sæt i gang. Den er skrevet af Anthony Doerr og udgivet på Politikens Forlag.\nIndsendt af Carportognoia kl. 15.12 10 kommentarer\nTræthed. Smålighed. Kærlighed.\nI dag fylder Ellinor tre måneder. Et kvart år.\nOg jeg er så træt, at jeg startede med at skrive: I dag bliver Liv tre måneder. Flot. Vi snakker Niveau-tre-dødstræthed. Så meget træthed, at jeg startede dagen med at blive indestængt rasende over, at Manden tog et bad, når nu jeg havde været oppe den halve nat og i timevis allerede og skulle være hjemme med baby og vasketøj og hvad ved jeg dagen lang.\nDet er svært at være træt og smålig og godt vide, man er dybt urimelig, så man ikke rigtigt kan ventilere træthed og smålighed men bare sidde og pruste, rasende og småligt med en baby i favnen. Men altså. Manden blev ren. Jeg drak kaffe og krammede Ellinor. Og allervigtigst: Jeg kom i tanker om, hvor rasende osv. jeg ville blive, hvis det var omvendt; hvis det var mig, der skulle på arbejde, mens han blev hjemme med verdens fineste baby (og verdens største bunke vasketøj). Og Elli smilede til mig med sutten i den ene mundvig a la cigar, og mit hjerte flød helt over med taknemmelighed over, at hun er min.\nHver dag er en gave står der på vores køleskab, og det er rigtigt. Også selvom den er pakket ind i trætheds-smålighed nogle gange, gaven.\nIndsendt af Carportognoia kl. 11.54 10 kommentarer\nShanghai baby. Beder baby.\nDa Sønne var på Ellinors alder, var vi lige kommet til Shanghai. Vinter-shanghai. Til en utæt lejlighed på 24. etage, hvor vinden fik de tunge gardiner til at blafre (selv med lukkede vinduer), og en hel del af møblerne var formet som svaner. Dér boede vi i tre måneder, midt i et lige lovligt lokalt kvarter med levende dyr på mad-markedet, prostituerede i udstillingsvinduerne (!) og metervis af vasketøj på bambuspinde over det hele.\nJeg blev - som jeg tilsyneladende har for vane - lettere vanvittig. I Danmark var vi flyttet stort set lige midt i fødslen, som jo (også) endte i noget blodtab, og så huhej pakke-lejlighed-ud og huhej fremleje-lejlighed og huhej sygdom i Mandens nærmeste familie. Og SÅ altså af sted til Crazy Kina i tre måneder - en obligatorisk del af Mandens uddannelse og den lige vej til eksotisk ensomhed og kulturchok for mit vedkommende. Også selvom jeg fandt det meget passende, at Sønne havde stjernestatus på linje med Michael Learns to Rock (eller hvem der nu er store i Asien). Det var lige før, trafikken stoppede, når vi bevægede os ud på gaden og der var ingen ende på begejstringen over hans blå øjne og hvide hud (og ingen ende på fordømmelsen over, at jeg sjældent iklædte ham fire til seks lag fleece, som var de lokale babyers obligatoriske outfits).\nNår jeg prøvede at bestille ris på restauranterne, kom de med øl. Når jeg prøvede at få Sønne til at sove, blev han vækket af sine fans, uendelige horder af højlydte kinesiske fans. Og jeg havde en kinesisklærer der foreslog, at mit Kina-navn skulle være Panda-bamse-bjørn. Vandhane-vandet gav os udslæt, og det lokale gadekøkken gav Manden en infektion, han var ved at krepere af. Åhja. Ak ja.\nDer er ikke nogen pointe. Udover denne: Beder er det modsatte af Shanghai. Luften er ren, husene lave, og der er en hel del, der er grønt. Vandet er så rent, at det kan drikkes. Alle forstår, hvad jeg siger. Her sker ikke noget som helst. Jeg er meget, meget glad for at være i Beder i stedet for i Shanghai.\nIndsendt af Carportognoia kl. 15.40 8 kommentarer\nAmmelitteratur: Og vejret skiftede, og det blev sommer og så videre\nJeg læser. Virkeligt, virkeligt meget. Det har noget at gøre med, at vi er bedst til liggende-krammende amning, Ellinor og mig, og at jeg på et tidspunkt mere eller mindre tabte iPad'en ned i hovedet på hende, da jeg lå og så noget Netflix... Jeg havde dårlig samvittighed i dagevis. Så nu læser jeg i stedet for. Og helst lette paperback-bøger, som jeg ikke behøver at være så bange for at tabe.\nSenest har jeg læst Og vejret skiftede, og det blev sommer og så videre. Selvom den var tynd og let, sådan tykkelses- og vægt-wise, var den dælme tung. Jeg troede en kort overgang, jeg havde fået en depression, til jeg kom i tanker om, at jeg a) aldrig sover og b) var i gang med en bog om to små piger, der dør, og to forældre, der bliver pænt vanvittige af sorg. Ikke verdens bedste bog at læse, hvis man er et træt-følsomt menneske, der ligger og ammer en lille pige, kan man mene. Lidt a la dengang jeg så Changeling i babybio med Sønne...\nIkke umiddelbart verdens bedste valg af ammelitteratur. Og så alligevel. For der står fantastiske ting som det her: "Kari løfter barnet op, selvom armene er lige ved at give efter, selvom trætheden er en bjørn, der lægger sin fulde vægt oven på hende." Den bjørn ligger også på mig! Det er dejligt sådan at blive set og mødt af en bog, mens man ligger gemt af vejen på et halvmørkt værelse i en fjern forstad. Det er ikke så dejligt at blive momentant deprimeret, men det går jo over igen. Og bogen er fyldt med træthedsbjørne og lykkens blå himmel, sorg der sidder i porerne og fremtid der lugter på samme måde som gamle træer - og andre billeder, der glider lige ind i læsesjælen uden at virke skabede eller forcerede. Og den har lidt samme heldige effekt, som nogle oplever ved at se De unge mødre: Man føler sig som en bedre forælder bagefter, ene og alene fordi man ikke putter cola i sutteflasken/håndterer sine psykiske vanskeligheder fuldstændigt vanvittigt og alkoholisk. Ohyes.\nDen er i øvrigt skrevet af en nordmand med det meget norske navn Pedro Carmona-Alvarez og udgivet af Turbine. Læs den!\nIndsendt af Carportognoia kl. 14.31 6 kommentarer\nJeg snakkede med Ellinor, der lå i mit skød og pludrede, mens jeg hjalp meget modvillige Sønne med dansklektierne og smålegede lidt med Liv ind i mellem ("ja, vi er i Spanien, ja, hold da op, hvor er du dygtig til at danse flamenco"), og det gik sådan set pretty damn good, indtil sofaen begyndte at gynge en lille smule. Ikke voldsomt ubehageligt, bare sådan lidt gyngesofa-stemning a la veranda i New Orleans. Og jeg tænkte, at jeg burde gøre et eller andet for at få den til at holde op med at gynge igen - drikke noget saft, lægge mig ned, bede om en pause - mens jeg fortsatte med at snakke og hjælpe og smålege. Fordi det er svært at tænke helt klart, når man sidder i en gyngesofa med ansvar for tre børn. Og fordi en del af min grund-programmering er en indre stemme, der nonstop fortæller mig, at jeg skal tage mig sammen. Også når sofaen gynger, og jeg er stået op klokken halv seks efter at have ammet en fire-fem gange om natten og i øvrigt er blevet vækket flere gange af bunker af større børn med vokseværk og tissetrang.\nSå begyndte sofaen at gynge kraftigere, uforudsigeligt og i flere retninger. Ikke helt hurricane Kathrina, men i hvert fald gyngesofa i stiv kuling. Så jeg holdt lidt bedre fast på alle mine unger og bed tænderne sammen og håbede på det bedste. Inklusive at deres grundprogrammering bliver anderledes end min, så de godt kan finde ud af at lægge sig lidt, når deres fremtidssofaer begynder at vippe.\nFor helvede altså. Det er ikke nok, at en teenager henter Sønne to gange om ugen (tak til Lotte for den glimrende ide!). Det er ikke nok, at Sønne bliver siddende i bilen og passer Elli, mens jeg løber ind og henter Liv de øvrige dage (tak til en anonym for denne ligeledes glimrende ide). Det er ikke nok at sove så lidt og stå så tidligt op. Something's gotta give.\nIndsendt af Carportognoia kl. 10.38 12 kommentarer\nIndsendt af Carportognoia kl. 14.08 22 kommentarer\nSkolen er startet igen, og det går sguda meget godt, ikke, men vi husker med gru tilbage på sidste år.\nOg selvom Sønne nu insisterer på at lave matematik i stedet for at høre godnathistorie, selvom han fortæller stolt om sin nye danskbog, selvom han spiller fodbold i alle frikvarterer, selvom han - i følge pædagogerne - er blevet så stor og god og fræk i sommerferien, og selvom han er glad-glad om eftermiddagen... ja, så er det som om, han også husker. I hvert fald har han ondt over det hele om morgenen; så er det armen, så er det foden og så "hvorfor fanden skal jeg i skole, når det gør så ondt?!"\nOg vi øver os på at lade ham have det, som han har det (åhja), men hold nu op hvor er det svært. Svært og upraktisk. Uhyre fristende at råbe tag dig nu sammen! (eller hvisle det), uhyre svært ikke (kun) at komme med trusler men også vise noget, der ligner forståelse. Fem minutter efter, at man skulle have kørt, hvis man skulle være kommet til tiden.\nDet er helt sikkert overstået lige om lidt, siger vi til hinanden, og jeg snuser til min baby og skiftevis frygter og håber, at der slet ikke er noget, der hedder folkeskole, når det bliver hendes tur om seks år.\nIndsendt af Carportognoia kl. 15.12 14 kommentarer\nEn af de største gaver, man kan give til folk, er at lade dem have det, som de har det. Ikke noget med underliggende dagsordener om, at de skal tage sig sammen; ikke noget med at indlede trøste-sætninger med "men i det mindste..."\nDet kan godt være endnu sværere at give sig selv den gave.\nHvis man fx har det meget, meget ringe med at hente to børn på bekostning af en baby, kan man fx godt få lyst til at sige til sig selv, at man skal være glad for, at man i det mindste har tre fantastiske børn. Og en bil. Og en barselsorlov. At man skal tage sig lidt sammen og suck it up.\nHvis man så trækker vejret VIRKELIGT dybt og livsklogt, kan man måske sige noget i den her retning til sig selv: Du er sårbar og pjevset og kan ikke tage ret meget, men det nytter ikke noget, at du skælder dig selv ud. Det ændrer ingenting. GØR noget i stedet for. Find en løsning.\nHvis man så skriver om det på sin blog (eventuelt mens alle ens indre brokke-alarmer bimler og bamler), regner man med, i bedste fald, at blive bestyrket i sin autopeptalk. Altså at nogen siger: Du er sårbar og pjevset og kan ikke tage ret meget, men det nytter ikke noget, at du skælder dig selv ud. Det ændrer ingenting. GØR noget i stedet for. Find en løsning.\nOg når der så sker noget andet - når alle hurtige og kloge kommentarer oser af "fuck det lyder ægte hårdt, det ville vi også synes" - ja, så føles det... fantastisk. Som om man godt må have det, som man har det, uden at kalde sig selv sårbar eller pjevset.\nSom en art syndsforladelse.\nIndsendt af Carportognoia kl. 12.42 8 kommentarer\nTynd is, tung autostol, fanden på væggen og i afhentningen\nJeg er typen, der holder meget af at male fanden på væggen. Så kan han lissom hænge der og kigge ned på en virkelighed, der endte med at blive meget finere og bedre, i hvert fald i sammenligning med forventningen.\nDerfor brugte jeg også en masse energi på at forhåndsstresse over den daglige hentning. Både over det manuelle gear, naturligvis, men også over hvordan mig og Ellinor skulle bære os ad med at komme ind i bilen, ud i børnehaven, ind i bilen igen, ud i skolen, ind i bilen igen... uden at bryde sammen i sind, bækkener og babyhjerter.\nNu har vi så hentet, Ellinor og jeg, i over en uge. Og problemet er, at virkeligheden er værre end selv mine mest pessimistiske fantasier om den. Altså: For det første må jeg stoppe bilen flere gange og finde en sut frem og trøste, før vi overhovedet forlader matriklen. Når vi når til børnehaven, er Bette E næsten faldet i søvn, men vågner selvfølgelig, så snart jeg parkerer. Så hun kommer i bæreselen, mens jeg traver den vidunderligt, hæsligt kæmpestore naturbørnehave rundt for at lokalisere en fem-årig og derefter traver op og ned ad nogle trapper for at krydse ud og tage mudret tøj med og den slags. Nu er Bette E igen stort set faldet i søvn - men vågner naturligvis, når hun skal i autostolen. Eventuelt bliver hun ammet lidt på forsædet, mens Liv kravler rundt skiftevis på hende og mig og aer os i ansigterne med sine vidunderligt, hæsligt sorte fingre og råbesynger ELLI ELLI ELLI ER SÅ SØØØØØØD. Efter mælk, gråd og sutte-terapi kommer Bette E i autostolen en gang til og klynker på vej til skolen.\nNogle dage når hun at falde i søvn, og jeg lister autostolen diskret ud og marcherer SFO'en rundt for at lokalisere en syv-årig... trapper og larm og flyvende klodser og en baby, der selvfølgelig vågner i den sygt tunge autostol, nu den ikke længere befinder sig i en bil. Og jeg har ondt-ondt af Elli, der på den måde betaler prisen for det rigtige børnehavevalg og det rigtige skolevalg (de kunne jo også have gået lige på den anden side af vejen) og måske også en lillebitte smule ondt af mig selv, så jeg slår nogle indre handler af: Hvis vi kommer helskindet igennem det her i dag, må jeg drikke to kopper kaffe, når vi kommer hjem. Den slags.\nAndre dage vågner hun, så snart jeg har parkeret på skolens p-plads og kommer - nu helt klatøjet og pylret af alt den søvn-tortur - i bæreselen en gang til, før vi vandrer ind og forsøger at lokalisere Sønne.\nOg nårhja, så skal vi jo ud i bilen en gang til, og autostol og ELLI ELLI ELLI ER SÅ SØØØØØØD, og jeg forsøger at være max nærværende og spørgende overfor mine to store børn, mens mine hænder sætter sved-aftryk på rattet.\nHeldigvis bruger de deres hellige halv times daglige skærmtid, så snart vi kommer hjem, de to store, så Bette E og mig kan ligge i ske og spise lidt (hende), græde lidt (hende, evt os begge to) og sove lidt (absolut kun hende).\nOg inde i hovedet er der naturligvis stemmer, der råber, at jeg bør tage mig sammen, og at alle andre har det meget hårdere, og kom nu for fanden, og hvor svært kan det være. Men jeg nægter at lytte til dem, stemmerne. Jeg er for gammel og for børne-rig og har saftsusemig tænkt mig at GØRE noget. I stedet for at skælde mig selv ud. Jeg skal bare lige finde ud af, hvad det er.\nIndsendt af Carportognoia kl. 13.55 17 kommentarer\nJeg havde glemt, hvordan den føles: Den altoverskyggende kærlighed, der får hele kroppen til at snurre og prikke af lykke, hver gang man ser bare antydningen af en tandløst gumme-smil, og når man kigger ind i runde, store baby-øjne.\nJeg havde også glemt den altoverskyggende træthed, følger med sådan en baby. I hvert fald den baby-model, vi producerer herhjemme. Den kommer i tre væmmelige grader, trætheden:\nDen let til moderate træthed, der viser sig som små grå prikker for øjnene og en søsyge-agtig fornemmelse af, at hele verden ligesom gynger lidt. Og som en følelse af, at hjernen ligesom er blevet til en art grålig grød. Det er der, jeg er nu, fordi jeg gik i seng allerede 22.30 og kun har ammet en tre-fire gange i nat. Win.\nDen moderate til svære træthed, der - udover at give symptomerne beskrevet oven for - viser sig som en generel vrissenhed og/eller vrede på verden. Inklusive alle børn, der er ældre end ét år.\nDet er der, jeg var, under stort set hele min barsel med Sønne. (Da han var otte måneder, kom jeg begejstret hjem fra mødregruppen og sagde til Manden "jeg ved simpelthen ikke, hvad der skete i dag - de var bare SÅ meget sødere, end de plejer! Og sjovere og mere intelligente! Og jeg kan i øvrigt også bedre lide Aarhus, end jeg plejer, og kaffen var god og..." Hvortil han svarede: "I nat sov du fem timer i streg for første gang i otte måneder. Tror du måske, det kunne have noget med det at gøre?" Which it had, selvfølgelig.)\nDødstrætheden, der føles som en depression. Der var jeg også under en del af Sønne-barslen. Jeg forsøger at powernappe mig uden om det sorte trætheds-hul denne her gang men frygter (som altid, for en sikkerheds skyld) det værste. Jeg har altid været bedre til blog og kaffe end til pludselige lure midt på dagen. Og har altid været bedre til at lave små powernapping-børn end de der typer, der sover forudsigeligt og i timevis.\nTræthed, sødhed, kærlighed, kækhed.\nIndsendt af Carportognoia kl. 12.16 4 kommentarer\nIndsendt af Carportognoia kl. 14.06 4 kommentarer\nØj, hvor jeg fantaserede om at blive fulgt at et helt TV-hold eller et heppekor eller nogle andre, der lissom kunne anerkende, hvor sygt voksen jeg var i morges: Tre børn i bilen, alle mætte og ingen nævneværdig gråd. Og vel at mærke i KÆMPEbilen, den nye stationcar med ægte manuelt gear (IKKE tidligere tiders automatgear), som jeg styrede like a boss. Koblingspunkt, min nye ven. Af sted af sted til børnehave, videre videre til skole, svinge ind langs kantstenen og parkere blødt som en pro. Sjældent har jeg følt mig så kompetent og voksen.\nFølelsen blegnede en anelse, da Sønne med hovedet på skrå og sin mest pædagogiske stemme sagde: Flot mor, du gik ikke engang i stå i dag!\nMen den kom igen, følelsen, og varede lige til hentetid. Hvor jeg formåede at gå i stå FIRE gange - mens jeg holdt midt i Beders eneste og meget lille lyskryds og ventede på at svinge til (fucking) venstre. Der blev rødt og grønt og rødt igen, mens bilen hoppede op og ned og Bette E formentlig pådrog sig varigt piskesmæld, mens det halve Beder fægtede med armene i deres biler og ikke kunne komme nogen vegne, fordi vores kæmpe tank blokerede hele krydset. For fanden i helvede og stress-sved-dryp på rattet. Vi har byens mest genkendelige bil, men forhåbentlig var jeg inkognito bag min Pernille Skipper kører-brille.\nJeg svedte stadig efter at have hentet barn et og to men formåede at komme næsten hjem, før jeg gik i stå igen med et ordentligt hop, midt i et helt uskyldigt trafiklys-løst venstresving. Hvortil Liv, det optimistiske barn, muntert sagde: Og det er jo lige præcis DERFOR, at man altid skal huske sin sikkerhedssele, iggås mor!\nJeg føler, jeg har tabt den leg, der hedder voksen. Men i det mindste er det lykkedes mig at opfostre nogle pænt anerkendende børn.\nIndsendt af Carportognoia kl. 16.23 7 kommentarer\nKender du den nye Anne-Anne? Så send hende (m/k) til Beder...\nI går skrev jeg det mindste af de her to yndige mennesker op til vuggestue. Endda helt uden at græde. Ikke fordi jeg er blevet cool eller pludselig ser på institutionslivet med håb eller optimisme - men fordi jeg simpelthen satser på, at der melder sig et mirakel inden næste sommer. Et ung-pige-hjemmepasnings-mirakel, så Ellinor kan få samme vidunderlige start på livet som sin storesøster. Først og fremmest beder jeg naturligvis til, at Anne-Anne pludselig hiver et halvt år ud af kalenderen til at passe en af mine døtre. Igen.\n(Og hvem er så Anne-Anne, spørger I måske. Anne-Anne er en speltet lykketing, en vuggestue-udskyder og en søvn-magiker. Og så passede hun BetteLiv da hun var ægte bette - tre dage om ugen fra hun var et år til hun var halvandet. Fandme en god start på tilværelsen væk fra forældrene.)\nIndsendt af Carportognoia kl. 12.33 0 kommentarer\nJeg tror, det her er sidste kapitel – væmmeligheden, traumet, det dramatiske højdepunkt er overstået, alt andet er i sammenligning små bump på vej hen mod den lykkelige slutning og rulleteksterne.\nNuvel: Jeg vågnede i et lille, halvmørkt rum uden nogen vinduer ud til verden. Og se – dér ved siden af sengen sad jo Manden og Ellinor! Alting flød lidt sammen, på grund af bedøvelsen og blodprocenten, men hun kom endelig over i sengen til mig, den lille, og fik endelig endelig endelig lov at spise.\nManden ringede som det første til fødselshjælper-veninden, der stadig gik rundt derhjemme, bange for at vi havde set hinanden for sidste gang, mens en sygeplejerske og vist nok også en læge tjekkede op på tingenes tilstand. Al god medicin og bedøvelse i min krop virkede stadig så fint, at jeg ikke kunne mærke min krop, kun at jeg var sulten som en ulv. Nogen sørgede for det obligatoriske ristede brød, og både jordemoderen og den jordemoderstuderende kom ind og snakkede om forløbet – nærmest høje over, at det var gået godt.\nJeg græd og spiste og græd noget mere. Jordemoderen beklagede meget, at jeg intet blod havde fået. Hun var kommet op at skændes med den gamle kvindelige overlæge, og hun havde jo lovet… Men selvom jeg godt vidste, jeg stadig havde brug for det, det forbandede blod, var jeg tryg. Vi VAR på hospitalet. Vi VAR i nærheden af en hær af læger. Ellinor var der. Manden var der. Jeg skulle ikke være alene igen.\nMandens faster, der er jordemoder, kiggede også forbi, og det var rart med én, der holdt ægte af os, både til at begejstres over Ellinor og til at ae mig over håret, mens jeg græd og græd. På et tidspunkt blev Manden nødt til at gå for at finde noget mad til sig selv, og så gik jeg nærmest i panik: Under ingen omstændigheder skulle jeg være alene hverken med eller uden Ellinor. Den jordemoderstuderende blev hos mig og sad helt tæt op ad sengen og holdt mig i hånden, mens jeg græd og græd noget mere.\nGråden fortsatte on-off op på mor-barn-afsnittet. Selvom min erindring om rækkefølge, og hvad der egentlig foregik, er pænt tåget, husker jeg, at vi blev mødt af det sødeste, mest forstående menneske, sundhedssystemet har budt os indtil videre: En ældre sygeplejerske, der havde læst min journal og selv gennemskuet, hvor ekstra-traumatiserende det hele måtte have været for os. Hun rummede alle tårerne, og hun håndfodrede mig med stærk smertestillende, da jeg begyndte at kunne mærke min krop.\n”Du har båret den ambulance hele vejen fra Beder til Skejby,” sagde hun.\n”Det er ikke mærkeligt, at du har nerver i klemme, og at dine muskler gør så ondt.”\nJeg græd noget mere. Og lå fladt på ryggen, helt ude af stand til at hæve hovedgærdet på sengen det mindste uden at være ved at besvime. Sådan er det jo, når man ikke har ret meget blod tilbage…\nOg her må vi lige tage en hurtig mellemregning, for hvorfor hulen havde jeg ikke fået noget blod, når jeg sådan havde brug for det? Så vidt jeg kan gennemskue skyldes det en langt ude fejl i retningslinjerne: Man må kun få blod, når ens blodprocent er under 4.3. Men efter store blodtab (eller store blodtransfusioner for den sags skyld) har blodprocenten det med at tage flere dage om at stabilisere sig. Bløder man for øjnene af en masse læger, får man som regel det blod, man skal have. Bløder man i stedet for øjnene af sin mand eller sin jordemoder, udløser det ingen transfusioner. Heller ikke selvom man ikke kan sidde op eller holde sit barn, man har det skidt, og hele verden ligesom flyder lidt sammen.\nAllerede på opvågningen begyndte vi at kæmpe: ”Kig på klinikken, IKKE på blodprocenten,” sagde jeg – men uden resultat.\nSå jeg lå stadig helt fladt på ryggen, da Sønne og Liv kiggede forbi i en sværm af bedsteforældre. Jeg smilede så godt jeg kunne, mens jeg skældte mig selv ud over slet ikke at kunne holde ud, at de var der. Jeg var træt og forkvalmet, og Liv kom hele tiden til at bumpe ind i slangen til katederet. Men de var begejstrede, de store børn, for deres nye søster, og især Sønne havde fornemmet dramaet og stor brug for at se sin mor.\nVed midnat kom den vidunderlige sygeplejerske for at sige godnat og så panikken i mine øjne. Og fordi hun havde forstået alting, som den eneste, ringede hun til den læge, hun mente ville være mest tilbøjelig til at fravige 4.3-reglen (en ganske ung kvinde…). Og ganske rigtigt: Jeg fik endelig tilkendt en pose blod! Den ankom midt om natten, og jeg kunne stadig ikke sidde op bagefter, men lidt af forkvalmetheden forsvandt.\nOg så gik tiden på hospitalet ellers. På den ene side forfærdelig: Jeg havde det dårligt, smerter over det hele, kunne ikke løfte Ellinor selv overhovedet, og vi var i konstant kamp-modus for at få lægerne til at kigge på, hvordan jeg havde det i stedet for på den kunstigt høje blodprocent. Ellinor der pludselig var en sag på børneafdelingen og skulle have taget en million blodprøver, fordi mine blodprøver viste, at jeg måske havde dannet antistoffer mod hende og givet hende en art blodsygdom, så hun skulle have blodtransfusioner. På den anden side var det… så fint, så fint på en skrøbelig måde. Ellinor der lå dér os sov på Mandens nøgne bryst. Hendes små lyde. Hendes mørke, nyfødte blik. En barselsbobble med Manden, Ellinor og mig selv; lidt tid til at lappe på den tid, vi tabte, lige da hun var kommet til verden. Uendelige samtaler i stil med den her:\n”Er hun ikke bare fin?”\n”Jo, hun er den fineste. Hvor er det synd for alle de mennesker, der ikke får lov at prøve at være hendes forældre!”\nMange tårer, både af den gode og den dårlige slags. Utrolig stærk medicin. Et kateder, der sad ad helvede til, og et konstant flow af saltvand ind i min slunkne blodårer. Besøg. Søde sygeplejersker. Manden i den samme skjorte nat og dag, mit hår i én stor dreadlock, ikke redt efter fødekarret. Og så én til ung læge, der havde forstået pointen:\n”Du har det jo ad helvede til. Jeg har givet blodbanken besked om at forberede to portioner blod til.”\nEfter tredje portion kunne jeg ganske langsomt gå ud af sengen og trisse de 15 meter hen til toilettet. På vejen så jeg dét, man nok altid ser på sådan en afdeling: Mænd der er nogenlunde velklædte og ser nogenlunde normale ud, og kvinder med store slaskede maver i store slaskede hospitalsskjorter, vilde i blikket. Jeg var én af de kvinder. Den blufærdighed, jeg havde følt derhjemme på sengen, var helt væk, og det meste af tiden lå jeg med åben skjorte og bryster og mælk og tårer ud over det hele.\nEfter tredje portion blod holdt vi op med at kæmpe, sikre på at vi ikke ville få mere – med Sønne, hvor jeg givetvis mistede mere blod, fik jeg kun to. Men så: En læge kiggede forbi og sagde, at jeg simpelthen ikke kunne blive udskrevet, når jeg havde det så dårligt, og vupti fik jeg en fjerde portion. Halleluja! Efter den blev jeg så frisk, at jeg fik lov at låse døren, når jeg gik på toilettet. Så frisk, at jeg insisterede på at blive udskrevet, selvom de vist nok gerne ville have beholdt os en dag eller to yderligere. På dét tidspunkt havde vi været indlagt i tre dage, og jeg havde massiv dårlig samvittighed overfor de store børn – og en underlig forestilling om, at hvis bare jeg kom HJEM, ville jeg blive helt frisk med det samme. Så vi krammede alle sygeplejerskerne farvel, satte Ellinor i autostolen og kørte hjem til Beder. Solen skinnede, og hele verden var grøn og fin. Der var ikke et øje hjemme i bofællesskabet, bare os og verdens dejligste baby.\nDet var en lørdag, og lige præcis den lørdag, hvor Manden og jeg havde været kærester i ti år. Vi havde snakket en del om, hvordan vi skulle fejre det, men det var naturligt ikke blevet til noget som helst… Jeg græd, da jeg trådte ind i lejligheden og så det værelse, hvor det hele gik så galt. Bagefter græd jeg af taknemmelighed over, at det alligevel gik godt. At vi endelig var hjemme.\nOg jeg tror, vi lader filmen om Ellinor og traumet slutte lige her, MED Ellinor hjemme i stuen, de voksne med armene om hinanden og med sol ind gennem alle vinduer og med gode tårer i øjnene – og med lyden af de store børn, der ruller ind på parkeringspladsen med flag og bedsteforældre.\n”Måske er det her en ok måde at fejre den ti-års-dag,” sagde én af os.\n”Ja. At komme hjem med nummer tre," sagde den anden.\n"At være i live. At elske hinanden.”\nIndsendt af Carportognoia kl. 12.08 13 kommentarer\nInd i mellem er sommeren sådan her: Solskin og sovende baby. Pæn mand ved pænt vand.\nOg den er sådan her: Søskende der lærer hinanden at kende og siger ting som hun KAN ikke blive bedre, kan hun vel mor? og hun er den sødeste baby i verden.\nOg ind i mellem skriver jeg ting på bloggen, der er så vilde og svære og personlige, at jeg bliver i tvivl (igen og igen): Burde det her ikke bare blive skrevet i en dagbog? Og igen og igen bekræfter I mig i, at bloggen er det helt rigtige sted at skrive alting. Det bedste man kan sige til nogen, der har det svært er: hold da op, vi kan godt forstå, du har det svært! Og det siger I, igen og igen. Det er svært at forklare, hvor stor en forskel dét gør. Tak og tak og tak. Må jeres sommer være fyldt med pæne mænd og søde babyer og sol (eller hvad I nu måtte crave).\nIndsendt af Carportognoia kl. 11.36 10 kommentarer\nDet her er det, der er sværest at skrive. Fordi det var det, der var værst. Og jeg ved ikke engang rigtigt hvorfor. I filmene ligger det dramatiske højdepunkt altid inden, at ambulancedørene smækker. Men i min indre film er ambulanceturens 25 minutter ikke bare uendeligt lange, de er også de mest dramatiske. Helt klart. Mine flash-backs handler primært om den forbandede tur. Selvom jeg jo var i trygge hænder-agtigt. Selvom vi var på vej på hospitalet og seriøs hjælp så hurtigt, som det overhovedet kunne lade sig gøre – op over kantsten og i zig-zag gennem trafik med max udrykning. Hvorfor var det så slemt, når folk nu kører alene i ambulancer hele tiden (gør de ikke?) og tager det max godt og utraumatiseret og tappert (gør de ikke?!)?\nNuvel, nu prøver jeg – altså at beskrive turen og måske endda forklare, hvorfor det var så væmmeligt: Jeg lå på båren midt i den skrumplende, meget meget hurtigt kørende ambulance med den jordemoderstuderendes hænder presset hårdt, hårdt ned i min smadrede mave og en redder og jordemoderen i fuld aktivitet omkring mig. Der var et saltvandsdrop, der skulle sidde det rigtige sted, og et forlig, der skulle tages – sådan en blodprøve man skal bruge for at kunne finde den rigtige blodtype til en transfusion, og sikkert også en masse andet, jeg ikke husker tydeligt. Jordemoderen befandt sig ved bårens hovedende, ind i mellem med en hånd på min arm. Hun var stadig bekymret, men ikke panisk – hun har nok følt sig sikrere på, det nok skulle gå, nu hvor vi var i ambulancen. Også selvom der ikke var en læge med, som hun havde bedt om i telefonen. Hun var mit anker på den tur, jordemoderen. Nå jeg ikke lå og kiggede op i luften, højlydt jamrende, kiggede jeg på hende så godt jeg kunne og snakkede så meget jeg kunne. Noget i retning af:\nOm lidt har jeg mistet tre liter blod, jeg kan mærke det, og så bliver jeg bevidstløs, det ved jeg, du må love mig, du ikke går, lover du det, det er dig, der skal passe på mig, du skal love mig, jeg får blod, lover du det? Lover du det? Lover du det? De vil ikke give mig blod, når jeg kommer frem, det får man ikke bare sådan, men du skal LOVE mig, jeg får blod, lover du det? Om lidt mister jeg bevidstheden, det er DIG, der skal passe på mig, lover du, du gør det? DU skal sørge for, jeg får blod, du er med mig, ikke? Lover du det? Jeg skal have blod, ellers dør jeg, lover du, at du sørger for, jeg får det? Når jeg har mistet tre liter, mister jeg bevidstheden, så skal DU sørge for, jeg får blod, lover du det? Ellers går det ikke. Du bliver her. Du bliver her, du bliver her, lover du det?\nHun nikkede og lovede, jordemoderen, og jeg snakkede og jamrede. Et klogt menneske har siden sagt, at jeg ved hjælp af ren og skær vilje (og adrenalin og angst, kunne jeg tilføje) holdt mig ved bevidsthed i ambulancen i en situation, hvor jeg egentlig havde mistet så meget blod, at det ikke kunne lade sig gøre. Den forklaring kan jeg godt lide. Og jeg tror, den passer. Jeg var bange for, at hvis jeg først mistede bevidstheden, ville jeg aldrig vågne op igen. Enormt fysisk ubehag, skarpe hænder i maven, skrumplende ambulance. Måske kan jeg alligevel godt forstå, hvorfor turen var så hæslig. Endnu en forklaring: Manden var der ikke. Ellinor var der ikke. Jeg gjorde jordemoderen til min livs-advokat, så godt jeg kunne, men følte mig alligevel mutters alene. Og gungrende dødsangst. Det er en dårlig kombination. Også selvom jeg husker følelsen af lettelse undervejs: Hvor ER det godt, at Ellinor ikke er med! Hun ville slet ikke kunne tåle sådan en bumplende, skrumplende helvedestur.\nVed min mave stod den studerende og peptalkede fortsat – ligesom hun så irriterende havde gjort under fødslen. Nu var det bare ikke irriterende mere, men virkeligt godt: Du er så sej, du klarer det her, du er så sej… Mens jeg jamrede og pev og ingenlunde følte mig det mindste sej. Hvad husker jeg ellers? Jeg husker, at jeg udover at være bange for at dø, var bange for den operation, jeg var på vej til. Som jeg har beskrevet tidligere, var operationen efter Sønnes fødsel forfærdelig, forfærdelig, og jeg kunne ikke overskue at skulle igennem det igen. Jeg husker, at jeg havde det fysisk fuldstændig afsindigt ringe. Jeg husker, at jordemoderen og redderen undrede sig over, hvorfor chauffør-redderen (ham der tidligere gik i panik…) kørte gennem midtbyen for at komme til hospitalet – en helt langtude vej. Jeg husker, at jeg spændte i hele kroppen, og at jeg forsøgte at kigge ud af vinduessprækken under ambulancens loft for at lure, hvor vi var, om vi mon ikke snart var der. Det kunne jeg ikke.\nMen til sidst, efter 1000 år, kom vi endelig frem til hospitalet. Og jordemoderen fik guidet den uduelige chauffør frem til den rigtige indgang. Og ud med båren, direkte ind i en elevator, ”du er med mig du er med mig du er med mig” til jordemoderen, jordemoderens ”jeg er med dig!”, jordemoderens lettede stemme: "vi er her!", den studerendes hårde, nu rystende hænder i min ømme mave, det fysiske ubehag, tåget, væmmeligt, den studerende næsten i klemme i elevatordøren, direkte ind på OP, så hurtigt det gik, løb løb, jordemoderens ”vi skal med – skal vi have noget om håret?”, lægens ”der er ikke tid”, hurtigt hurtigt, ind på briksen, så mange mennesker der var, ti måske, tre læger sagde hej, iltmasken over mit ansigt, narkoselægens ansigt tæt ved mit, han havde briller: ”Det her er ilt. Træk vejret dybt. Se hvor mange mennesker, der er. Vi er her alle sammen for at passe på dig, for at redde dig. Hvad vejer du?”\n”Jeg ved det ikke!”\n”Ikke noget, tror jeg. En banan i nat.”\nOg jordemoderen, nu med hat og mundbind:\n”Jeg er her, se, jeg er her også.”\nOg narkoselægen igen: ”Nu lægger vi dig i narkose. Bare træk vejret dybt.”\nJeg skulle IKKE være ved bevidsthed! Jeg behøvede IKKE have det fysisk dårligt mere, de ville slukke, de ville redde mig, der var tre læger!\nDyb indånding. Salig, taknemmelig søvn.\nIndsendt af Carportognoia kl. 10.58 16 kommentarer\nUden for løb Manden rundt med Ellinor og råbte. Bofællerne var begyndt at dukke op for at se, hvad der foregik. Bag rattet i ambulancen sad én forstenet redder, den anden begyndte – vist nok – at kommandere med bofællerne.\nAlt det her vidste jeg selvfølgelig ikke, jeg lå inden for på sengen og blødte og fik det dårligere og dårligere. Men det her fangede jeg dog: På et tidspunkt kom den ene, ikke-paniske redder ind sammen med én af de mandlige bofællerne og en båre. Hvor Manden og Ellinor var ved jeg ikke, men de må have været lige i nærheden, for Manden kan huske det. Og det må være cirka heromkring, at redderen fik sagt klart nej til, at Manden og Ellinor skulle med ambulancen.\nJeg husker svagt jordemoderens undren over, at der ikke var kommet en lægeambulance - eller måske er det en puslebrik, jeg har fyldt ind i mine erindringer siden hen.\nRedderen kiggede på mig og sagde: ”Jeg kan godt se, du har mistet meget blod – du er helt bleg, og du sveder.”\nDen udmelding gjorde mig underligt tryg, i hvert fald kortvarigt: Han troede på mig! Han kunne se, det var alvorligt! Han tilskrev ikke bare min ansigtskulør angst! (Og her skal vi selvfølgelig tilbage til beretning om Sønne - hvor det var lægens mistro, der var ved at tage livet af mig - for at forstå, hvorfor jeg kunne blive overrasket over dét, når jeg nu vitterligt lå i flere liter blod).\nMit andet klare erindringsglimt er at kigge op på den mandlige bofælle og tænke, hvor mærkeligt det måtte være for ham: at se mig ligge dér, nøgen og blodig. Redderen instruerede ham i at flytte min overkrop over på båren, og de fik halet mig derover.\nEfterfølgende har jeg fundet ud af, at min fødselshjælper-veninde løftede mit hoved, men det husker jeg ikke. Til gengæld husker jeg at bede om et tæppe: ”Dæk mig til, dæk mig til!” Jeg fik et lagen kylet halvvejs over kroppen, og af sted det gik.\nSenere har Manden fortalt, at han blev lettet over min bøn – hvis jeg kunne mærke blufærdighed, var jeg måske ikke helt så tæt på at dø, som han ellers troede. Redderen fik sammen med alle de improviserede hjælpere bøvlet båren ned af vores ganske få trappetrin og uden for. Som sagt har jeg fundet ud af, at det halve bofællesskab stod derude, men jeg husker det ikke. Jeg har formentlig lukket øjnene.\nBedst husker jeg fornemmelsen i kroppen: Båren der skrumpler af sted over rallet ud til ambulancen på parkeringspladsen. Overraskelsen over, at den ikke holder lige uden for døren – ambulancen – når jeg nu tidligere havde fanget, at de gjorde plads til den. På vejen så jeg Manden – dér har mine øjne alligevel været åbne, så. Han har nok holdt Ellinor i armene, men det husker jeg ikke. Han sagde noget, sikkert noget med, at vi sås på hospitalet, det er tåget. Til gengæld står det helt klart, at han ikke græd. Det tolkede jeg som om, at jeg måske ikke var ved at dø – endnu en beroligelse midt i alt det hæslige.\nSå bumplede vi videre, vist nok med den jordemoderstuderendes spidse hænder i et fast greb om min livmoder, og op og ind i ambulancen.\nIndsendt af Carportognoia kl. 10.57 0 kommentarer\nIndsendt af Carportognoia kl. 12.46 10 kommentarer\nIndsendt af Carportognoia kl. 15.58 2 kommentarer\nIndsendt af Carportognoia kl. 21.46 8 kommentarer\nIndsendt af Carportognoia kl. 13.28 8 kommentarer\nEllinor lå hos mig på sengen, og Manden tog nogle billeder.\n”Tag et billede UDEN bryst,” kommanderede jeg, og det gjorde han.\nJeg ville have, at vi kunne vise hele verden de billeder af vores lille barn, der lå der, helt fin og ny.\nAlt var stadig kærlighed og lykke.\nOgså selvom jordemoderen sad mellem mine ben, og jeg bare havde lyst til at vende mig om på siden, så Ellinor bedre kunne få fat i brystet.\nOg så: Jeg husker det som om, at alting skete på én gang, og rækkefølgen er uklar, kun ved jeg, det gik hulens stærkt, og at det må have været nogenlunde sådan her: Jeg blødte. På den virkeligt mærkbare, klumpede, shit-det-kommer-meget-blod-agtige måde. Jordemoderen blev bange. Jeg kan ikke huske, hvad hun sagde, men der var en ny tone i hendes stemme, og hun snakkede om moderkagen, der ikke ville ud.\nDer blev trykket og trykket på min mave, arbejdet mellem mine ben. Ubehaget steg og steg. Jordemoderen og den jordemoderstuderende gik i gang med stikpiller og medicin og – lidt senere – også at gøre klar til noget saltvandsdrop. Men først og fremmest kan jeg huske fornemmelsen: Fornemmelsen af blodet, der vælter ud. Dét har jeg prøvet én gang før, ti dage efter Sønnes fødsel, hvor det viste sig, at et lille stykke moderkage var blevet siddende tilbage. Hvor jeg rejste mig op en almindelig træt barselseftermiddag, og det bare væltede og væltede ud ad kroppen. Og hvor jeg til sidst var ved at dø. Min krop kunne huske det. Jordemoderen var bange. Jeg var bange. Men da hun sagde ”Nu er vi på én liter” tænkte jeg noget i retning af: Jamen herregud – jeg har mistet meget mere end dét og overlevet.\nIndsendt af Carportognoia kl. 10.35 0 kommentarer\nIndsendt af Carportognoia kl. 10.39 7 kommentarer\nOmvejslouise har mistet sin far og skriver hårdt og fint om dét. Senest med sin liste over (ikke altid superheldige) ting folk siger til hendes tab. Uden at sammenligne vores situationer i øvrigt har jeg ladet mig inspirere af konceptet.\nPÅ DEN ENE SIDE SIGER FOLK...\nDet er da godt, at I er på den anden side af det nu, hva'.\nDet er da godt, at den lille har det godt.\nI det mindste lader hun jer sove lidt om natten, så I kan samle kræfter.\nDet er dejligt, det er ovre nu.\nGodt vi bor i et velfærdssamfund, hva'!\nI det mindste gik selve fødslen godt.\nDet må være dejligt at være kommet hjem igen og kunne få lidt ro på.\nNå, der har vi så den lille dame, det prøvede at slå sin mor ihjel!\nPÅ DEN ANDEN SIDE SIGER (EN ANDEN SLAGS) FOLK...\nJeg kan fandme godt forstå, du har det dårligt.\nJeg kan slet ikke forestille mig, hvor hårdt det må være.\nJeg vil gerne sponsorere noget praktisk hjælp i huset, hvis det er. Eller en psykolog.\nMin kusine har speciale i fødselstraumer. Jeg har tjekket - du må gerne ringe til hende.\nHvor ville jeg ønske, jeg kunne efterlade min syge mand/mine mange børn/mine skøre livsomstændigheder og bare komme til Jylland og kramme dig.\nJeg har sendt noget Peter Beier-chokolade. Det synes jeg, du fortjener.\nJeg sms'er bare lige for at sige, jeg tænker på dig. Du behøver ikke svare!\nOg her er et billede af Ellinor... for det ER godt, at hun har det godt. Hun er et vidunderligt, møffende, smilede, storspisende mirakel. Det er bare ikke dét, I behøver at minde mig om, når jeg forsøger at fortælle, hvor goddamn traumatiseret, jeg selv er...\nIndsendt af Carportognoia kl. 15.26 4 kommentarer\nFødekar, markudsigt og rimeligt meget tvivl. En fødselsberetning.\nDet er ikke helt nemt for mig at skrive en fødselsberetning, for det er det hæslige efterspil, der fylder i kroppen og hovedet… Men det var en god og fin hjemmefødsel, og nu prøver jeg alligevel. Det bliver langt, meget, meget langt, og der kommer en smule (godartet) splat. Så er I advaret. Og efterspils-beretningen får I en anden dag.\nEfter en bøvlet graviditet havde jeg i uge 39 et par dage med fornyet energi og den klassiske uimodståelige trang til – pludselig og rimeligt out-of-character – at gøre rent og pudse vinduer og luge og den slags. Om tirsdagen begyndte ældre, kloge koner at kigge på mig og sige, at jeg snart ville føde. Selv var jeg dog helt overbevist om, at det ville ske på selve terminen, om lørdagen. Jeg kunne ligesom fornemme det, iggå… Men det eneste, man kan stole på ift. min intuition om fødsler, køn og graviditeter er, at den altid er forkert på den. Og onsdag morgen klokken fire blev jeg da også vækket af en plukkeve og en kraftig, brændende smerte i ryggen. Og lidt efter én til. Jeg stod op og bøvlede lidt rundt, spiste en banan, drak noget vand og skældte mig selv ud over, at jeg havde luget og pudset så meget de sidste dage. For det var vel derfor, at plukkeveerne gjorde så helvedes ondt i ryggen? Tanken om, at det kunne være Ægte Veer faldt mig selvfølgelig ind, men jeg tog dem ikke seriøst. Det starter ikke så voldsomt, tænkte jeg, og jeg kunne heller ikke helt genkende den brændende fornemmelse.\nVed femtiden skrev jeg en seddel til Manden og lagde foran soveværelsesdøren: Please lad mig sove her til morgen, jeg har været en del oppe i nat. Og lagde mig så på gæsteværelset med noget meditation i ørerne for at se, om jeg dog ikke kunne falde lidt til ro. Klokken halvseks fjernede jeg sedlen igen. Jeg havde brug for hjælp og opmærksomhed, ikke at ligge alene bag en lukket dør… Det gik mere og mere op for mig, at noget måtte være under opsejling, men det kraftige parallel-tankespor i mit hoved blev ved med at skælde ud: Skiftevis over lugningen (der måtte have forårsaget den meget kraftige smerte i ryggen, jo) og skiftevis over, at jeg havde overraskende svært ved at håndtere smerten. Efter en alletiders andengangs-fødsel så jeg på mig selv som lidt af en super-føder og tænkte nok, at jeg tredje gang ville være den rene ninja. Hvorfor gjorde det så så ondt? Pauser var der masser af, og de var lange og helt fredelige, men veernes styrke var for vild, og jeg kunne ikke håndtere dem liggende. Det gik bedre stående, men så snart jeg kom ud af sengen, kom de i stimer, og jeg kom igen til at skælde mig selv ud over, at jeg ikke var bedre til at smertehåndtere – selvom jeg faktisk gispede mig helt fint og overskudsagtigt igennem de fleste veer smertefri-fødsel-style og havde åndsnærværelse nok til at snakke mig selv igennem dem: You-can-do-it-you-can-do-it-to-minutter-to-minutter-to-minutter…\nManden blev vækket af min rumsteren ved seks-tiden og fandt mig gispende under den varme bruser – og anede nok, hvad klokken havde slået. Han masserede min lænd lidt, og fik ellers børnene op, affodret og afleveret. Jeg var en anelse fornærmet over, at han sådan efterlod mig på mit smertens leje – nu igen i sengen på gæsteværelset – men dels overdøvede parallelsportet ”jeg er ikke i fødsel” eventuelle argumenter for, at han skulle blive hjemme, dels faldt jeg ganske kort efter i søvn til lyden af noget bølgebrus, jeg havde fundet på youtube… Så længe jeg bare lå ned, havde jeg 10-15 minutter mellem veerne og kunne snildt falde i søvn, hvilket blot bestyrkede min mistanke om, at det var plukkeveer-møder-luge-smerter og ikke ægte udvidelsesveer. Manden tog (efter min ordre) juice, rundstykker og ost med hjem efter at have afleveret, men da han kom tilbage ved halvni-tiden, var vi forbi dét punkt, hvor jeg havde lyst til rigtig mad, og jeg sukkede kun efter sodavandsis. Selvom jeg stadig var lidt i tvivl om, hvad det egentlig var, der foregik (og hvorfor jeg var helt førstegangsføder-forbløffet over smertegraden), kom min smertehåndtering op og køre, og jeg gispede dygtigt og fokuserede på et punkt på væggen og fik i det hele taget lidt mere styr på tingene. Vist nok efter at have ringet til jordemoderen – vist nok ved ti-tiden – fyldte Manden fødekarret, men jeg havde svært ved at holde ud at være i det. Først og fremmest havde jeg det som om, jeg hele tiden skulle på toilettet – og jeg var pænt angst for pøller i karret… Jeg tænkte, at det nok var nu, jeg burde bruge klyx, men veerne var for mange. Jeg kunne ikke engang holde ud at sætte mig ned på toilettet og lavede i stedet en hele del flotte stående tisse-danse henover toiletkummen, som jeg er meget taknemmelig for, at der ikke var tilskuere til.\nVed 11-tiden (tror jeg nok) kom jordemoderen og en jordemoderstuderende og gav sig storsnakkende til at pakke deres sager ud på spisebordet. Jeg var heldigvis i rummet ved siden af, gæsteværelset, men blev irriteret over ikke at blive undersøgt først. Hvad nu, hvis jeg slet ikke var rigtigt i fødsel?! Så skulle de jo pakke det hele sammen igen. Og nu hvor jeg lå i sengen, var der atter meget længe mellem veerne, rask væk ti minutter, så jeg var seriøst i tvivl om, hvad jeg kunne forvente. Jeg lå og forhandlede med mig selv: ”Hvis bare jeg er tre centimeter åben, så kan jeg overskue det. Hvis det er mindre, og jeg allerede har oplevet så store smerter, så ved jeg ikke, hvad jeg skal gøre. Bare tre centimeter!”\nEndelig kom jordemoderen, og hun havde ingenlunde travlt. Jeg delte – igen-igen-igen – min tvivl om, hvor vi mon var i processen og fortalte om min toilet-trang, som hun smilende fortolkede som barnets hoved, der pressede det rigtige sted… Og endelig-endelig undersøgte hun mig så. Dommen var 8-9 centimeter, og dét gav fornyet tro på projektet! Så var det jo klart, at veerne havde gjort ondt! Og så var det jo bare en ren velsignelse, at der var så lange pauser i mellem, hvor jeg var fresh og klar i hovedet. Jordemoderens vurdering var, at det var for sent til klyx, og at jeg hellere måtte komme i karret, hvis det var der, jeg ville føde. Op i karret med mig, mens jordemoderen snakkede om, at nu gik vandet nok om en ve eller to, og vupti ville jeg føde… Jeg håbede, hun havde ret, men vidste godt, at min krop producerer nogle seriøst seje hindeblærer, der ikke bare sådan brister ved det første og den bedste ve. Og ganske rigtigt – jeg sad i badet længe og nød effekten af det varme vand og havde endelig seriøs optur over at kunne håndtere smerten. Men vandet lod vente på sig.\nI mellemtiden var min veninde og fødselshjælper (aka Handlingens kvinde aka Dyrlægen) dukket op og sørgede for at holde temperaturen i karret nogenlunde konstant – og jeg havde fint overskud til at hilse og smile og prale med de 8-9 centimeter. Jeg havde også overskud til at diskutere hente-børnepasnings-logistik med Manden og rumme, at han ringede til et halvt dusin bedsteforældre for at få det hele arrangeret. Efterhånden kom hovedet længere og længere ned i bækkenet – jeg kunne genkende følelsen – og jeg gjorde mit bedste for at give slip-slip-slip, også selvom det spændte mellem veerne. Det gik ganske glimrende, ikke mindst på grund af det varme vand, og at jeg ikke længere behøvede at deale med min egen tvivl om, hvorvidt jeg var i fødsel eller bare pjevset. Jeg havde en del samtaler med Ellinor undervejs: ”Kom nu ned, lille skat, kom nu, kom nu, vi kan godt.” Og Manden havde fat i min arm, hvilket var rart – ved de andre fødsler har jeg ikke kunnet rumme nogen former for kropskontakt. I det hele taget havde jeg fine pauser og overraskende overskud på det her tidspunkt – især sammenlignet med de andre fødsler, hvor de sidste timer har været ren ve-storm og smerte-craziness. Det eneste, jeg faktisk havde svært ved at rumme, var jordemoderens og den studerendes konstante knevren, især den studerende syntes at have købt en billet til første række til et spændende show og sad og kiggede og heppede, selvom jeg havde ønsket det modsatte – altså fred og ro og så lidt indblanden som muligt. Jeg kunne ikke finde ud af at smide hende ud af rummet, men da de endelig fik læst min ønskeliste til fødslen – som især handlede om tid og ro med Manden – knævrede de primært inde i stuen og mindre ved karret.\nDa vandet klokken (vist nok…) cirka 13 stadig ikke var gået, bad jordemoderen mig presse på toppen af veerne for selv at få det til at gå. Det gjorde jeg så efter bedste beskub – siddende på knæ med overkroppen hvilende på karrets kant og Mandens arm på min – og efter en (vist nok…) cirka ti veer lykkedes det endelig: vandet gik. Og så gik det stærkt! Første presseve kom næsten med det samme og gjorde så forbandet ondt, at jeg for første gang skreg og råbte på hjælp. Jordemoderen sad på det tidspunkt bag mig, og uden hendes guidning og øjenkontakt gik jeg et kort øjeblik i panik. Jeg fik beordret hende til at guide mig – og den studerende til at holde kæft (”det er KUN voksenjordemoderen der snakker nu!!”), og så snart hun mindede mig om at puste, gik det bedre.\nJeg husker det som om, at Ellinor var ude i fire nasty men håndterbare veer, og både jordemoderen og den studerende hjalp med at få skubbet hende frem mellem mine ben, så jeg selv kunne tage hende op. Helt perfekt og fin og færdig var hun! Hun trak vejret med det samme, snøflede bare lidt og skulle gnubbes på ryggen, før hun gav et skrig, der gjorde jordemoderen tilfreds. Jeg lænede ryggen op af karret, kyssede min glade, grædende Mand, hilste igen på verdens dejligste lille pige, og smilede til Dyrlægen, der stod i døren, lutter smil, og noterede tidspunktet for fødslen: 13.46. Og et kort øjeblik var alting helt, helt perfekt og rigtigt.\nIndsendt af Carportognoia kl. 07.20 6 kommentarer\nØkonomiske øretæver. Det senmoderne menneskes nye,...\nHealeren, katteejeren og de andre københavnere på ...\nMen så kan vi da sætte flueben ved den første af e...\nAmmelitteratur: Og vejret skiftede, og det blev so...\nFødekar, markudsigt og rimeligt meget tvivl. En fø...


Plaza Libertad (San Salvador, El Salvador) - anmeldelser\nHoteller i nærheden af El Arbol de Dios\nRestauranter i nærheden af Plaza Libertad\nBedste Risotto i San Salvador\nBedste Nachos i San Salvador\nAktiviteter i nærheden af Plaza Libertad\nPlaza Libertad anmeldelser, San Salvador\nNr. 27 af 42 aktiviteter i San Salvador\nPlaza Libertad, San Salvador, El Salvador\nSådan kan du opleve Plaza Libertad\nKulturel gåtur i San Salvador, El Salvador\nEl Boqueron National Park og San Salvador...\nfra 61,25 $\nPrøv at besøge dette sted\nDet er et interessant sted at gøre et kort stop på din rejse. Prøv at få nogle flotte nogle shots af den antikke plaza og det er alt hvad du kan gøre.\nDækket op til jul\nDa vi gik til Plaza Libertad, det var i færd med at blive dækket op på alle sider af metalplader for at fejre jul og var utilgængelige for offentligheden, men der var ikke meget så venlig at lade os igennem til de politifolk patruljerer rundt...i parken og skyde nogle billeder. Det er smukt indrettet og træerne er pænt igen og var meget pænt og rent.Mere\nInteressant sted for et kort besøg i San Salvador\nVi stoppede på denne plaza mens man er på et kort stop i løbet at besøge San Salvador. Vores taxachauffør tog os rundt og besøge nogle af de steder, og det var et af de steder, han tog os med til. Meget let at komme...omkring og interessant at se seværdigheder og de mennesker der hang rundt omkring i parken.Mere\nAltid masser af aktivitet på Plaza\nMange mennesker tusse rundt omkring. Nogle sælger ting, nogle kræver penge eller din mobiltelefon, og nogle sightseeing.\nAnmeldt d. 16. december 2014\nFoto Op - på egen risiko\nStedet egner alt det dårlige, men det er mangelfuld. Der er som regel et par officerer der for at holde fred, men masser af folk, som bare sidder omkring gør noget. Det er et billede op hvis du ønsker at tage risikoen. Jeg har aldrig...haft nogen problemer, men jeg vil ikke anbefale det til den gennemsnitlige foto skydespil til at gå rundt med øje på kameraet. Uanset om du vil opleve San Salvador du er nødt til at tage en hurtig tur gennem her. Det er bare trist at der ikke er gjort med dette område.Mere\nEn meget smuk plaza lige ved siden af Iglesia El Rosario. Både sammen er helt sikkert værd at gå :)\nAnmeldt d. 22. maj 2014 fra mobile enheder\nIkke et indbydende sted.\nDet historiske centrum af San Sal ikke velkommen med åbne arme. Denne park er ingen undtagelse. Det er bare ikke var fremmende for afslappende. Dette er på grund af manglende skygge, siddepladser, og generel vedligeholdelse. Der er også et par mennesker omkring der konstant har...brug for 5 cents for en bus. Vi elskede vores tid i San Sal, som mine andre anmeldelser stat. San Salvador mangler en god central plads til at hænge ud i. Der er ingen interessant eller livligt sted at bare sidde. Jeg synes Det er en skam!Mere\nAnmeldt d. 6. august 2013\nTrist at se sin nuværende tilstand\nJeg mener, at den aktuelle plaza afspejler moral i området. Det er i forfald, beskidt og et sted, jeg ville ikke gå alene. Sørg for, at du kommer ikke om natten. Det er værd at bruge tid til at køre af og tage et billede,...bare lad dine værdigenstande. Historisk betydningsfuldt, men smerteligt at se fordi det er beskidt. ;(Mere\nAnmeldt d. 6. maj 2013\nRío Sucio y peligroso - Beskidte gader og farligt!\nHvis du sætter pris på dit liv, tag ikke derhen. Brolagt med tyve, ikke meget rent og lugtende sted. Tag et andet sted hen.\nSe 57 hoteller i nærhedenSe 407 restauranter i nærhedenSe 104 seværdigheder i nærheden\nFå hurtige svar fra personale og tidligere besøgende på Plaza Libertad.


Mere aktivitet bag linjerne\nEn politiker på Christiansborg kan snildt få mellem 5 og 10 henvendelser om dagen fra forskellige interesseorganisationer, foreninger og virksomheder, der gerne vil fortælle om deres problemer, udfordringer eller give deres mening om en lov eller beslutning. Men spørger man på Borgen, er det sjældent de kommunale aktører, der banker på for at få en kop kaffe og en snak. Tværtimod er der hos flere MF’er en undren over, at de ikke har en stærkere dialog med de kommunale politiske aktører.\nOg der er ingen tvivl om, at mange kommunale aktører kunne få en stor gevinst ud af at have en tættere dialog med politikerne fra Christiansborg. For i forhold til områder som skole, institutioner, beskæftigelse, miljø og det sociale ligger der altid nogle aktuelle problemstillinger og udfordringer, som der kunne tåles en god snak om. Og de fleste af disse områder er også ofte omgærdet af en del planer om strukturelle forandringer, som også kunne være gode at få vendt og drejet i god tid af de implicerede parter.\nPublic Affairs eller lobbyisme vil derfor være velegnede og effektive discipliner for de kommunale aktører at gøre brug af. Disse redskaber vil nemlig gøre det muligt at klæde Christiansborg-politikerne på med viden, argumenter og forklaringer fra den kommunale virkelighed, og det vil også gøre det muligt at få skabt nogle kontakter og at deltage i nogle netværk, der fremadrettet vil kunne bruges både formelt og uformelt til at styrke kommunernes position i den politiske beslutningsproces. Desværre bliver de kommunale aktørers Public Affairs ofte reduceret til et par sure opstød i medierne under lovbehandlingen i folketinget.\nFaktisk vil det ikke kræve meget af de kommunale aktører at udføre noget professionelt og systematisk Public Affairs-arbejde mod Borgen. Først og fremmest har de fleste kommunale aktører – hvad enten det gælder politikere eller embedsmænd – en god fornemmelse for den politiske virkelighed. Og netop det at forstå den konkrete virkelighed, som MF'erne navigerer i, er en vigtig egenskab, når der skal skabes kontakt. Derudover er det også vigtigt at ”banke på” på den rigtige måde. Det skal ske kortfattet og med en klar vinkel, der meget tydeligt viser, at MF'erne kan få noget ud af henvendelsen til sig selv eller deres parti. Igen aspekter, som mange kommunale aktører må kunne nikkende genkende til fra deres verden.\nOgså i forhold til en række andre vigtige aspekter i Public Affairs-disciplinen, som f.eks. at kunne lægge et mediepres, have et solidt netværk at trække på og have forståelse for samfundsforhold og udviklingstendenser, må man forvente, at de kommunale aktører er forholdsvis godt rustet. Så sammenholder man, hvad de kommunale aktører kunne få ud af at styrke dialogen til Christiansborg med, at de i forvejen har en række stærke kompetencer inden for Public Affairs-feltet, kan det undre, at de ikke gør sig mere i det. Og kommer de ikke snart i gang, bliver de slået med flere længder af virksomheder og interesseorganisationer, der over en bred kam er i gang med at opruste og professionalisere deres aktiviteter mod Christiansborg.


⇒ Køb Calvin Klein Beauty online [Se bedste tilbud]\nNetshops med calvin klein beauty\nNiceHair.dk er pt. imellem de mest populære online selskaber der sælger beauty-produkter. Forretningens udvalg udgøres af opimod 14000 varer fra diverse mærker. Netbutikkens Trustpilot-evaluering på 9,4 af 10 røber stærk tilfredshed hos kunderne. Vurderingen er baseret på 37612 bedømmelser, hvoraf 31933 af dem er 5-stjernede. På Facebook er 225196 personer tilhængere af NiceHair.dk, og herpå har forretningen modtaget 4607 anmeldelser med en middel bedømmelse på 4,1 af 5, hvilket ligeledes er yderst flot.\nMade4men.dk er pt. en af de mest populære online butikker med beauty-produkter. Virksomhedens udvalg favner opimod 3000 varer fra en række producenter. Forhandlerens Trustpilot-bedømmelse på 9,4 ud af 10 tilkendegiver stor tilfredshed hos kunderne. Scoren er baseret på 6942 vurderinger, hvoraf 5800 af disse er 5-stjernede. På Facebook er 6276 brugere fans af Made4men.dk, og herpå har netshoppen modtaget 75 evalueringer med en middel score på 4,1 ud af 5, hvilket lige så vel er super overlegent.\nLookfoxy.dk er nu imellem de mest benyttede e-firmaer der sælger beauty-produkter. Netbutikkens udvalg rummer opimod 300 produkter fra flere mærker. Forhandlerens Trustpilot-vurdering på 6,9 ud af 10 viser en høj grad af tilfredshed hos kunderne. Vurderingen er baseret på 43 evalueringer, hvoraf 14 af dem giver topkarakter. På Facebook er 608 mennesker fans af Lookfoxy.dk, og herpå har forretningen modtaget 10 anmeldelser med en gennemsnitlig score på 3,9 af 5, hvilket også er temmelig godt.\nMatas.dk er aktuelt iblandt de mest benyttede netbutikker der sælger beauty-produkter. Webbutikkens udvalg omfatter på den anden side af 90000 produkter fra en række producenter. Firmaets Trustpilot-evaluering på 8,2 ud af 10 er et udtryk for stærk kundetilfredshed. Scoren er baseret på 12075 vurderinger, hvoraf 8851 af disse giver topkarakter. På Facebook er 279941 personer tilhængere af Matas.dk, og herpå har webbutikken modtaget 549 bedømmelser med en gennemsnitlig bedømmelse på 3,8 ud af 5, som lige så vel er vældig overlegent.\nLuxplus.dk er i dag imellem de bedste internet foretagender inden for beauty-produkter. Virksomhedens udvalg rummer flere end 40000 produkter fra flere brands. Netshoppens Trustpilot-rating på 9,6 af 10 bevidner en høj grad af kundeloyalitet. Ratingen er baseret på 27258 vurderinger, hvoraf 23476 af dem giver topkarakter. På Facebook er 108766 mennesker fans af Luxplus.dk, og herpå har de modtaget 5451 anmeldelser med en middel vurdering på 4,8 ud af 5, som tillige er vældig beundringsværdig.\nCalvin Klein Beauty shoppes over nettet\nEn stor portion e-firmaer foreslår heldigvis en række forskellige former for levering. Det mest populære er nu om stunder at få sendt til en pakkeshop, hvor det er nemt for dig at hente de bestilte produkter på et selvvalgt tidspunkt. Leveringsmetoden er jo meget let gængelig, og mange gange tillige den prisbilligste leveringsmanér.\nDu kan alternativt foretrække at vælge at få sendt til din lejlighed eller ud til dit arbejde. Den er typisk et hak mere bekostelig, men omvendt super overkommelig. Den mest letkøbte løsning til levering af calvin klein beauty er utvivlsomt at hente varerne selv, som dog forudsætter at du befinder dig nær calvin klein beauty online firmaets bopæl.\nFragttiden kan være temmelig betydningsfuld såfremt du har behov for din pakke om få sekunder, så i det øjemed er det selvfølgelig væsentligt at vi ser nærmere på det estimerede leveringstidspunkt for det aktuelle produkt.\nAdskillige calvin klein beauty internet foretagender annoncerer 1 hverdags levering på mange varer, hvilket er påkrævet at ordren placeres tidligere end et besluttet klokkeslæt, så de garanteret kan nå at få calvin klein beauty fikset inden lagermedarbejderne får fri.\nEn hel del online butikker sikrer fragtfri levering, men i de fleste tilfælde påkræves det at man bestiller for en præcis sum. Derudover kunne man beslutte sig for den mest betalelige mulighed for levering, der i de fleste tilfælde – uafhængig om man befinder sig nær Kolding, Hjørring eller Tønder – vil blive at få fragtfirmaet til at levere produkterne til et udleveringssted.\nDet er efterhånden vældig enkelt for forbrugerne at analysere priser på calvin klein beauty fra diverse online varehuse, og på grund af dette har flertallet af e-shops været presset til at at mindske prisniveauet på deres varer – til børn, men også til mænd og kvinder – kolossalt, og endda nogle gange byde på fri fragt.\nDog kan det til hver en tid være indbringende at sammenligne diverse internet forhandlere efter calvin klein beauty tilbud forinden du gennemfører din bestilling, så du er garanteret at få fat i den mindst kostelige pris.\nMan bør blot være opmærksom på, at i tilfælde af at en e-forhandler udlover calvin klein beauty for en pris som kan virke uhørt letkøbt, så bør det for det meste være et signal om en falsk internet butik. Køb med gængse betalingskort er heldigvis omfavnet af en vedtægt, der bistår os overfor snydagtige internet forhandlere.\nVi anbefaler generelt køb med betalingskort eller betalinger med mobilen. Som en anden løsning bør du vælge et tilbud som for eksempel ViaBill, ifald du vil betale betalingen i flere bidder.\nForinden nogen køber calvin klein beauty på en butik på nettet kan de de facto gennemløbe webbutikkens vilkår, det er dog tit ikke særlig interessant.\nEn nem løsning kunne derfor være at efterse om internet forretningen er e-mærket medlem, siden det er et sympol på at online forretningen opretholder dansk lovgivning, samt at e-firmaet undertiden kigges til af fagfolk der forstår reglerne. Dette er desuden din chance for assistance, for så vidt du møder vanskeligheder i forbindelse med dit køb.\nYderligere støtter vi at køber er hensynstagende til de mest relevante retningslinjer der influerer på bestillingen, som for eksempel hvilken returneringsret på calvin klein beauty online butikken benytter. I den forbindelse er det ydermere vigtigt, at man altid bibeholder ens kvittering på e-mail, så man i fremtiden vil kunne vidne om sin shopping, uden hensyn til om du er på indkøb til en dame eller herre.\nTrustpilot leverer nogle pæne genveje til at bese en stor portion aktuelle konsumenters evalueringer og på grund af dette er det anbefalelsesværdigt, at du studerer e-shoppens calvin klein beauty omtaler forinden du køber.\nFacebook byder på ligeledes faktisk gode løsninger til at få en idé om internet firmaets kundefokus. I øvrigt er der nogle firmaer på nettet hvor du kan udfærdige en anmeldelse af deres købsoplevelse, hvilket på samme måde burde drages fordel af til vurdering af tilfredsheden hos kunderne.\nDette website er finansieret af reklamer. Vi har et fast samarbejde med massevis af forhandlere på nettet i form af at vi formidler virksomhedernes produkter, og modtager honorar for så vidt den besøgende vi sender videre udfører en handel.\nOplysninger omkring calvin klein beauty og webshops værnes om nu og da, men vi kan ikke garantere imod forandringer der muligvis er realiseret efter at vi sidste gang opdaterede vores oplysninger.


Fever Dream, Lp\nI Danmark har vi eksisteret siden 1999, og vi hører derfor til blandt landets ældste forhandlere af film på nettet. På tværs af alle markeder er vi derudover en af landets ældste netbutikker. Vi startede op som en netbutik udelukkende med salg af DVD. Og i årenes løb, mens passionen for film blev ved med at vokse og nye filmformater kom på markedet, blev en tilsvarende kærlighed for spiluniverset og musikken grundlagt. Så det var klart for os, at både CD'er og spil blev en del af dvdoo.dk's sortiment.\nVi har konstant fokus på at skabe den gode kundeoplevelse. Og branchekendskabet, som vi i årenes løb har samlet, har givet os et nuanceret billede af, hvilke ønsker kunder har, når de kommer forbi vores netbutik. Vi ønsker bl.a., at vores store interesse i musik, spil og film er helt tydelig, og påvirker dig når du kommer forbi vores underholdningsunivers.\nEr du i tvivl om noget eller har du spørgsmål, så finder du som regel et svar i vores FAQ. Tag fat i vores kundeservice hvis du fortsat måtte have andre spørgsmål - vi er klar til at hjælpe dig per telefon eller via e-mail. Dvdoo.dk ønsker dig god fornøjelse med besøget i vores onlinebutik.


Kendte til kamp for kønnenes flydende grænser: - Mit mål er at være et levende politisk kunstværk | jv.dk\nKendte til kamp for kønnenes flydende grænser: - Mit mål er at være et levende politisk kunstværk\nFlere kendte, som Billy Porter på billedet, viser via deres tøj, at det er okay at bryde med normerne. Samtidig står flere frem med deres kønsidentitet, og det kan være med til at bane vejen for andre. Foto: Mike Blake/Reuters/Ritzau Scanpix\nFlere kendte gør oprør med stereotype kønsroller gennem deres påklædning, og andre kæmper for LGBT+-rettigheder ved at dele deres kønsidentitet med verden. JydskeVestkysten har udvalgt nogle af de mest prominente personer i bevægelsen.\n28 jun. 2020 kl. 14:00\nHarry Styles. Foto: Andrew Kelly/Reuters/Ritzau Scanpix\nHarry Styles, sanger, 26 år\nSangeren Harry Styles overraskede, da han til sit første Met Gala, som er en form for et velgørenhedsgalla, i New York i maj sidste år dukkede op i højhælede sko og en Gucci buksedragt med gennemsigtig overdel, flæser og blonder. Pyntet med en enkelt perleørering i det højre øre og masser af ringe på fingrene, hvor neglene var lakeret med sort neglelak.\nHan er efterfølgende blevet et modeikon på grund af sine farverige og mønstrede jakkesæt og perlekæden, han flere gange har båret om halsen.\n- Harry styles er måske det bedste eksempel på det her med at låne fra hinanden uden at identificere sig. Det er blevet mere legalt at gøre for alle mand. Før var det måske en superstjerne,der kunne gøre det, men i dag er det mere legalt for alle mand, siger As Øland, der er kreativ chef hos Dansk Mode & Textil.\nHarry Styles er flere gange blevet interviewet om sin tøjstil af flere udenlandske medier. Til den britiske avis The Guardian har han i december sidste år udtalt følgende:\n- For mig handler det ikke om, hvad kvinder går i, og hvad mænd går i. Hvis jeg ser en pæn skjorte og får at vide, at den er til kvinder, så tænker jeg "okay?". Det giver mig ikke mindre lyst til at bruge den. Jeg tror, at det hele bliver nemmere det øjeblik, hvor du føler dig komfortabel med dig selv. Og det er ikke kun tøj, hvor linjerne er blevet slørede. Det går igen i så mange andre ting. Jeg tror også, du kan relatere det til music, genre og seksualitet.\nJannie sprang ud som kvinde, da hendes hustru døde: - Jeg sk...\nLaverne Cox, skuespiller, 48 år\nLaverne Cox er kendt for sin rolle som den transkønnede Sophia Burset i Netflix-serien Orange is the New Black. Selv er hun en stolt transkønnet kvinde, og med sin rolle i Orange is the New Black, har Laverne Cox været et forbillede for transkønnede. Hun er ligeledes fortaler for LGBT+-rettigheder. Hun holder derfor mange foredrag om, hvordan det er at være transkønnet. Det indebærer hendes egen historie om, hvordan hun som barn blev drillet, fordi hun ikke levede op til forventningerne om drenge.\n- Jeg blev mobbet, og jeg internaliserede en masse skam, på grund af hvem jeg var som barn. Jeg blev mobbet, fordi jeg ikke opførte mig som en person, der var tildelt kønnet mand ved fødslen, skulle opføre sig. Så jeg blev kaldt tøsedreng. Jeg blev jagtet hjem fra skole stort set hver dag. Der var altid et barn eller en gruppe af børn, der ville banke mig, har Laverne Cox udtalt til det amerikanske medie Advocate tilbage i 2014.\nHun har ligeledes startet bevægelsen #Transisbeautiful (transpersoner er smukke red.) for, at transpersoner kan definere skønhed på deres egne vilkår.\nLaverne Cox. Foto: Lucy Nicholson/Reuters/Ritzau Scanpix\nSam Smith, sanger, 28 år\nSam Smith er en af de efterhånden mange kendte personer, der er non-binære. Det vil sige, at de hverken identificerer sig som mand eller kvinde, men Sam Smith føler i stedet, af de hører til et sted i spektret mellem de to køn. Derfor foretækker sangerne at blive tiltalt "de" og "dem" i stedet for "han" eller "ham". Det meddelte de på Twitter i september sidste år:\n- Jeg har besluttet, at jeg ændrer mit pronomen (det stedord, der beskriver kønnet red.) til de/dem. Efter at have været i krig med mit køn hele livet har jeg besluttet mig for at acceptere mig selv for den, jeg er, både indvendigt og udvendigt.\nUnder Twitter-opslaget er der mange kommentarer fra personer, der ikke støtter op om Sam Smiths kønsidentitet. Det har dog ikke holdt dem tilbage, og man har siden opslaget kunnet se Sam Smith eksperimentere med tøj, makeup og smykker. I april i år udgav de sangen "I'm ready" med sangeren Demi Lovato. I musikvideoen kan man se Sam Smith iført kjole, stiletter, makeup, smykker og glimmertrikot. De har ligeledes eksperimenteret på den røde løber, hvor de blandt andet har haft højhælede sko og makeup på.\nSam Smith. Foto: Mario Anzuoni/Reuters/Ritzau Scanpix\nBilly Porter, artist, 50 år\nBilly Porter er en artist, der har taget kampen op mod stereotype kønsroller. Han har i sit liv oplevet mange fordomme og kommentarer om manglende maskulinitet, fordi han er homoseksuel. Men nu, har han flere gange udtalt, har han muligheden for at ændre samfundets syn på hvilket tøj, mænd må gå i.\n- Nu er jeg i en verden, hvor jeg bliver inviteret til mange røde løbere, og jeg har noget at sige via tøj. Mit mål er at være et levende politisk kunstværk hver gang, jeg dukker op til events. Jeg vil udfordre forventningerne. Hvad er maskulinitet? Hvad betyder det? Kvinder går i bukser hver dag, men i samme sekund en mand går i kjole, så skiller vandene sig. Jeg er ikke en drag queen, jeg er en mand i kjole (red.), har han udtalt til mediet Vogue i februar sidste år.\nDerfor er Billy Porter ved flere lejligheder blevet set i alt fra lyserøde kapper til store balkjoler og guld buksedragter.\nBilly Porter. Foto: Mike Blake/Reuters/Ritzau Scanpix\nBillie Eilish, sanger, 18 år\nBillie Eilish er ikke kun kendt for sin musik. Hun er også kendt for sin tøjstil, eftersom hun stort set aldrig er blevet set i tætsiddende tøj. Sidste år fortalte hun i en Calvin Klein kampagne, at hendes tøjstil er en måde, hvorpå ingen kan dømme hende for hendes krop.\nDen 27. maj i år trådte sangeren dog ud af sit skjul, da hun delte en video på Youtube, hvor hun fortæller sin historie om de kommentarer, hun får for sin krop og sit tøj.\n- Hvis jeg har det tøj på, som jeg synes er komfortabelt, er jeg ikke en kvinde. Hvis jeg smider lagene, er jeg en luder. Selvom du aldrig har set min krop, dømmer du den stadig og dømmer mig for den, siger hun i videoen, mens hun lag for lag tager de store trøjer af, mens hun langsomt glider længere ned i en ukendt sort væske.\nBillie Eilishs tøjstil er også kendt under fænomenet normcore, der i følge As Øland er meget udbredt i dag.\n- Normcore er en måde at sige, jeg er ligeglad, og jeg er den, jeg er. Det er en form for frigjorthed, hvor man kan gå uden bh, være karseklippet uanset køn og gå i træningstøj. Det er det Billie Eilish gør. Det giver en form for anonymitet, siger As Øland.\nBillie Eilish. Foto: Simon Dawson/Reuters/Ritzau Scanpix\nVoxpop: Hvad mener sydjyderne om kønnenes flydende grænser?\nOverlæge: - Kønsidentiteten sidder ikke mellem benene, men m...\nJV mener: Hurra for begge køn - vi kan ikke undvære nogen af...\nHavnearbejderen Diana lever i en mandsdomineret verden: - Je...


Vådfoder og tørfoder\nFra samme selskab\nVelkommen til LEONARDO®\nVores LEONARDO® Super Premium kattefoder er produceret i Tyskland af ingredienser af høj kvalitet - uden kunstige farver, aromaer eller konserveringsmidler. Og naturligt uden dyreforsøg! Vi kan bruge ingredienser, der ikke ville være tilgængelige for multinationale selskabsdyr til i tilstrækkelige mængder. Derfor kan du også finde innovative ingredienser i vores kæledyrsfoder som krill, druekernemel eller STAY-Clean™.\nHvad gør, god kattefoder?\nDa det hele handler om smag og naturlighed i vores opskrifter, har vi forfinet hver enkelt opskrift med de bedste ingredienser. Suppleret med mange vigtige komponenter bidrager hver LEONARDO®-opskrift til kattenes velvære, dvs. med yderligere beskyttelse af tænderne, mod skadelig plakdannelse, understøttelse af skånsom hårboldovergang eller den ekstra støtte til immunsystemet hos indekatte.\nSådan er LEONARDO® lavet\nLEONARDO® kattefoder er meget anderledes\nIkke mange virksomheder er i stand til at fremstille deres egen tørre og fugtig kattefoder. Traditionelt har producenterne brugt kødmel til at lave tørfoder og frisk kød til at lave vådfoder. Som følge heraf er de to produktionsprocesser meget forskellige.\nFordelen ved at forarbejde vores eget friske kød, er at vi har direkte adgang til lokale leverandører. Det betyder, at vi har indflydelse på kvalitet og kan vælge kød, der opfylder vores høje standarder.\nEn kvalitet smag din kat vil nyde\nKatte, som deres modparter i naturen, er ægte kødædere. Derfor bruger vi kun friske kødprodukter. Takket være den høje biologiske værdi af disse produkter skal din kat have en forholdsvis lille mængde for at opfylde de daglige ernæringsmæssige krav.