Kasper: Mødet med socialpædagoger er det bedste, der er sket i mit liv Kasper: Anbringelsen er det bedste, der er sket\nDet var med paraderne højt hævet at Kasper Thomsen som 14-årig ankom til specialinstitutionen Vejle Fjord. Men her fandt han hurtigt ud af, at der var socialpædagoger, der forstod hans behov, og anbringelsen endte med at være det bedste, der er sket i hans liv, fortæller han.\nKasper: Anbringelsen er det bedste, der er sket\nAf Lea Holtze / Foto: Astrid Dalum\n– Sådan et sted skal jeg krafteddermame ikke bo, sagde Kasper Thomsen prompte.\nMen han kunne godt se på både sin mor og kommunens sagsbehandler, at han ikke havde et reelt valg. Og dybt inderst inde vidste han også godt, at en anbringelse på specialinstitutionen Vejle Fjord, som sagsbehandleren foreslog, var for det bedste. For det hele sejlede.\nDen dengang 14-årige Kasper Thomsen var efter års mobning begyndt at hænge ud med ’de hårde typer, der røg smøger nede på skolen’. De tog i byen og lavede ballade og småkriminalitet. Kasper Thomsen kom på efterskole, hvor det hele ramlede, da far ville skilles, og mor sad ulykkelig tilbage. Og en dag, en lærer tog fat i Kasper, gik han amok på læreren og blev smidt ud.\n– I det hele taget var jeg kontrollerende og respektløs. Når mor sagde, jeg skulle gøre noget, fik hun at vide, at hun skulle holde sin kæft. I virkeligheden havde jeg det jo bare ad helvede til, forklarer Kasper Thomsen.\nSå det var med parraderne højt hævet, at Kasper Thomsen ankom til Vejle Fjord for seks år siden – til en anbringelse uden slutdato. I helt nye rammer, ny skole og blandt nye ansigter.\nSocialpædagogerne har været et forbillede for mig, og jeg kunne godt tænke mig at hjælpe andre unge, ligesom de gør. Men jeg har ingen planer, jeg har bare drømme, jeg vil følge.\nKasper Thomsen, tidligere anbragt\nKrammer og high five\nVejle Fjord er en specialinstitution med intern skole for børn og unge i alderen 4-18 år. Kasper Thomsen blev tilknyttet en kombinationsindsats på stedet kaldet 'Vejen Frem'.\nIndsatsen består af et midlertidigt anbringelsesforløb, mens en socialpædagog arbejder med forældrene. Når barnet er hjemme igen, hjælper socialpædagogen med at implementere og videreudvikle de nye samspilsmønstre hos barn og forældre derhjemme.\nMen selvom Kasper Thomsen til at starte med lukkede sig inde på værelset med sin PlayStation, gik der ikke lang tid, før han lukkede socialpædagogerne ind.\n– De var virkelig søde og kunne fornemme, hvad jeg havde brug for, når jeg havde det svært. Der var sgu altid tid til en krammer, en high five eller en snak. Og det blev til ni virkelige lærerige måneder – hvor de lyttede til, hvordan jeg havde det, og vi snakkede om gode og ikke gode venner, rigtigt og forkert. Og hvor jeg lærte at hanke op i mig selv, fortæller Kasper Thomsen.\nNoget af det, Kasper Thomsen husker tydeligst fra sit anbringelsesforløb, er, hvordan socialpædagogerne viste ham tillid og lærte ham ’frihed under ansvar’. Bl.a. ved at lave klare aftaler om, at Kasper måtte tage toget hjem til Vejen for at spille med i Garden hver anden onsdag, ligesom de tog sig tid til at køre ham frem og tilbage til markfræs hver torsdag.\n– Det var fantastisk. Det betød alt for mig, og de kunne se, hvor glad jeg var for det. Og jeg følte virkelig ansvar for at overholde de aftaler – men samtidig var det et ansvar, jeg kunne løfte, fordi jeg fik al den hjælp og støtte, jeg havde brug for, siger han.\nEfterhånden kom der en slutdato på anbringelsen, og efter ni måneder vendte Kasper Thomsen hjem til sin mor og søster i Vejen igen, men fortsatte sin skolegang på Vejle Fjord.\nOm Vejle Fjord\nBørn og Unge Center Vejle Fjord er en socialpædagogisk specialinstitution i Vejle med intern skole for børn og unge i alderen 4-18 år tilknyttet KFUM og med driftsoverenskomst med Vejle Kommune.\nDerhjemme hjalp en socialpædagog fra Vejle Fjord bl.a. familien med at holde ’familierådslagning’ og få struktur på hverdagen. Der blev fx lavet klare aftaler om, hvilke dage Kaspers mormor kom, og hvilke dage Kasper skulle spise hos sin fætter eller naboerne, når mor havde aftenarbejde. Og sammen med socialpædagogen skrev familien op på en tavle, hvad tid Kasper skulle vækkes om morgenen, og hvad der skulle ske resten af dagen.\nMen selvom strukturen var klar, var der stadig nogle gange kaos i Kasper Thomsens hoved, og det var en svær omstilling at vende hjem. Og en dag, da Kasper og vennerne havde neglet pant fra et åbent skur hos den lokale købmand, ringede han til en af socialpædagogerne fra Vejle Fjord.\n– Jeg var totalt udkørt, og hun kørte hele vejen til Vejen og gav mig en krammer. Og vi fik en snak om, hvad fanden der skete. Hun spurgte, hvad jeg gerne ville gøre – jeg ville gerne sige undskyld til købmanden, så det gjorde vi, fortæller Kasper Thomsen.\nDrømme at forfølge\nI dag er Kasper Thomsen 21 år i værnepligt i Beredskabsstyrelsen og skal til at køre som brandmand på hjemegnen. Og selvom der har været udfald, og vejen langt fra har været snorlige, er han ikke i tvivl om, at den støtte, han og familien fik fra socialpædagogerne på Vejle Fjord, har bragt ham på ret køl.\n– Det er sgu det bedste, der er sket i mit liv. Det var det ikke dengang, men det kan jeg se nu. Socialpædagogerne har været et forbillede for mig, og jeg kunne godt tænke mig at hjælpe andre unge, ligesom de gør. Men jeg har ingen planer, jeg har bare drømme, jeg vil følge.\nDenne artikel er en del af temaet/temaerne: Vendepunkt, Socialpædagogisk praksis


rounduptheusualsuspects | En filmblog\nUdgivet den marts 4, 2015 by shandrill\nBloggen er lavet om, så går til\nDer har været meget snak om The Artist, først omkring Cannes Festivalen og efterfølgende her ved Golden Globe og Oscar-nominering og priser. Derfor skulle den også ses i biografen, for at se om det hele var fortjent.\nMeget af snakken har gået på, at The Artist er en stumfilm og dermed går mod strømmen med speciel effekts og 3D, som er oppe i tiden. Og tanken om, den kun har fået sine priser, fordi den er anderledes end alt andet pt., strejfede mig også.\nThe Artist er anderledes end alt andet, men den har klart fortjent sine priser på egne præmisser. Den er charmerende, sød og helt fantastisk.\nJean Dujardin i rollen som George Valentin, som ikke vil indse at tiden er løbet fra hans levebrød, spilles med en overbevisning og indlevelse, som fanger fra første øjeblik han kommer på lærredet. Han spiller fra stjernen, til den kæmpende og til sidst den opgivende, men den mimik en stumfilm kræver uden det bliver uvildigt komisk eller overspillet. Jeg føler med ham hele vejen og ønsker kun det skal gå ham godt.\nBérénice Bejo som Peppy Miller, den unge stjerne, der bliver stjernen, fordi hun satser rigtig spilles lige så charmerende. Selvom hun får alt succesen kan hun stadig ikke glemme George Valentin, der hjælp hende i starten af hendes karriere og prøver i det usete på at hjælpe ham. Også John Goodman og James Cromwell er mindeværdige i hver sin bi-rolle. John Goodman som producenten, der satser på det nye, lyd filmene, og dermed ikke har plads til sin gamle stjerne og James Cromwell som den trofaste butler, der ikke vil give op på sit gamle herskab og følger med hele vejen ned.\nFilmen er filmet som en klassisk stumfilm i 4:3, sort/hvid, med den mimik som stumfilmene havde og talen skrevet på still billeder, dette skulle jeg lige vende mig til, men det var hurtigt en del af charmen. Ved at undlade tale, kom musikken rigtig i centrum og den var helt rigtig, uden det gik hen og blev en musical.\nFilmen var for mig en stor hyldest til filmuniverset og klart den bedste film oplevelse i år.\nUdgivet den marts 5, 2012 by shandrill\nMulighederne for VOD – video on demand – breder sig. Nu er kino.dk hoppede med på bølgen og har lavet et samarbejde med yousee, hvor man kan købe film direkte til pc’en.\nIdéen er udemærket og en logik tilføjelsen til et filmsite. Der vil være en periode på 4 måneder fra filmen har haft premiere til den kan købes på VOD.\nDet synes jeg er for lang tid, ofte tages film hurtigt af biograflisten, for at gøre plads til nye, og det ville være optimalt, at når man opdager, man ikke lige var hurtig nok i biffen, kunne snuppe den på VOD.\nDet ville gøre mit forbrug af VOD meget højere. Dermed ikke sagt, at jeg ikke vil benytte mig af muligheden, men det bliver ikke hjemme i sofaen. Det vil være en mulighed, når jeg er på farten, med længere togture eller aftener på kedelige hoteller og alligevel skal se film på pc’en.\nWaters for elefant\nI ‘Hanna’ instruerer Joe Wright (‘Atonement’) igen Saoirse Ronan, her i titelrollen som en pige, der er blevet opdraget af sin far til at blive en koldblodet dræbermaskine.\nEn film som denne kan gå begge veje, enten lykkes den og bliver fantastisk, eller så fejler den og bliver latterlig. Dette er op til instruktøren og skuespillerne og her er jeg fortrøstningfuld, da det er Joe Wright bag kameraet og Saoirse Ronan, Eric Bana og Cate Blanchett foran.\nEfter første del er mine forventninger ikke store, men har set alle de andre, så det skal jo afsluttes\n‘Julia’s Eyes’ lider Julia af en arvelig øjensygdom og hendes tvillingsøster, Sara, er allerede blevet blind. En dag findes Sara hængt i kælden. Selv om alt tyder på selvmord, beslutter Julia sig for at undersøge det nærmere, da hun langt fra er overbevist. Julias eget syn bliver gradvist dårligere, men i tågelandet føler hun sig trukket ind i en anden verden, hvor hun ikke er alene. Der er en mystisk tilstedeværelse, som muligvis er skyld i søsterens død.\nFilmen har været længe undervejs mod de danske biografer, da den havde premiere tilbage oktober i andre europæiske lande, men så kan man jo læse anmeldelser af den på nette tidligere. Det er producenterne bag ‘Pans labyrint’ og ‘Børnehjemmet, som igen har kastede sig over den raffineret gyser og jeg er med.


Udbryderkænguruen HipHop er blevet fanget | TV SYD\n25. maj 2016, kl. 19:09\nUdbryderkænguruen HipHop er blevet fanget\nHipHop er her ved at vågne igen efter at have været bedøvet. Foto: Pernille Keller Sand, TV SYD\nDen lille albinokænguru er igen blevet fanget, og denne gang har familien sikret sig mod, at kænguruen stikker af igen.\nAlbino-kænguruen HipHop har åbenbart forelsket sig i det fri liv udenfor sin indhegning. I april var han på tur på Hornsyld-kanten. Og i weekenden stak han igen af fra sit hjem, men denne gang fik han ikke lang tid i naturen.\n- Vi har haft dyrlægen til at hjælpe os med at give ham en bedøvelsespil, for det er ret umuligt at fange ham ellers, siger kænguruens ejer, Linda Kjerkegaard, til TV SYD.\nHipHop har hoppet rundt siden han stak af fra sit hjem i Bjerre ved Hornsyld. Men onsdag eftermiddags lykkedes det for en dyrlæge at få ram på den lille kænguru, og denne gang skal HipHop helst blive i sin indhegning.\n- Vi har haft tid til at forberede os på, at han kom hjem igen, så vi har gået hegnet efter for huller, og så har vi gjort det ekstra højt, så han i hvert fald skal hoppe en meget stor bue rundt, hvis han vil stikke af igen, siger Linda Kjerkegaard.\nDen hvide udbryderkonge bliver genforenet med familiens andre kænguruer i morgen.\nUndsluppen kænguru fanget igen


Restaurant Riethof, Zollikon - Restaurantanmeldelser - TripAdvisor\nZollikon VIST FOR NYLIG Der blev ikke fundet nogen resultater Log på Tilmeld dig nærSøg Om ZollikonHotellerRestauranterForslag til aktiviteterFlyrejserFlyselskaberRejseguiderDet bedste i 2017SupportcenterLog in Tilmeld dig Rejser Bookinger Rental Inbox Kontooplysninger Gennemse\nKort over Zollikon\nAlle restauranter i Zollikon Italiensk restauranter i Zollikon\nSupportcenter Restaurant Riethof, Zollikon\nEuropa Schweiz Zürich Zollikon Restauranter i Zollikon Restaurant Riethof\nNr. 4 af 5 Restauranter i Zollikon $$ - $$$\nVis også KortSatellit Kortopdateringer er sat på pause. Zoom ind for at se opdaterede oplysninger. Nulstil zoom Opdaterer kortet... Tilbage til kortet Få rutevejledning Rietstrasse 40, Zollikon 8702, Schweiz +41 44 391 69 20\nRyd alle Begynd din anmeldelse af Restaurant Riethof Klik her for at vurdere\nOpdaterer listen... Rejsende, der kiggede på Restaurant Riethof, kiggede også på\nZollikon, Zürich Wirtschaft Zur Hohe\nZollikon, Zürich Wirtschaft Zum Truben\nZollikon, Zürich Café & Restaurant Zolliker Stube\nZollikon, Zürich Alle restauranter I Zollikon (5)\nHar du været i Restaurant Riethof? Fortæl om dine oplevelser! Skriv en anmeldelse\nRietstrasse 40, Zollikon 8702, Schweiz Placering:\nHar du nogen spørgsmål? Få svar fra ansatte på Restaurant Riethof og tidligere besøgende.\nRetningslinjer for indlæg Få meddelelser om nye svar på dine spørgsmål. Spørg Ofte stillede spørgsmål: Er der mulighed for retter uden gluten? Er der krav til påklædning? Er hunde tilladte på den udendørs terrasse? I nærheden af Restaurant Riethof Bedst bedømte seværdigheder i nærheden 12 anmeldelser Nordamerika Native Museum (NONAM)\n11 anmeldelser Museum Muhlerama\n16 anmeldelser Foundation E. G. Buhrle Collection\nGennemse alle seværdigheder Bedst bedømte restauranter i nærheden 50 anmeldelser Gasthaus Rössli\n30 anmeldelser Alte Laterne\n41 anmeldelser Wirtschaft Zur Hohe


En række butikker på nettet tildeler nu om stunder en hel del forskellige former for fragt. En der er meget almindelig er for nærværende pakkeshops, fordi du på den måde nemt kan hente din nyindkøbte vare præcis når det passer dig. Den er altså særligt uproblematisk, og endda desuden den prisbilligste leveringsmulighed ved køb af .\nDu burde endvidere prøve at få produkterne sendt til din private bopæl eller ud til din arbejdsplads. Leveringsformen viser sig tit en sjat dyrere, men til gengæld ualmindeligt ligetil. Den prisbilligste leveringstype vil dog altid vise sig at være at du selv henter produkterne, som desværre nødvendiggør at du fysisk befinder dig nærved e-forretningens hjemsted.\nLeveringsdygtigheden på kan vise sig at være usædvanlig betydningsfuld hvis man har brug for din pakke om kort tid, og i det øjemed er det ret så væsentligt at man checker den forventede leveringstid for den relevante vare.\nMasser af internet forretninger garanterer levering på blot en enkelt hverdag på mange af butikkens varer, eksempelvis , som imidlertid nødvendiggør at der bestilles inden et besluttet tidspunkt, sådan at de sandsynligvis kan nå at få produkterne på posthuset inden lagermedarbejderne har fyraften.\nFlere online firmaer frembyder fragt uden gebyr, men i reglen stiller det krav om at der erhverves for en fastsat sum. Derudover skal du udvælge den billigste fragttype, hvilket i de fleste tilfælde – ligegyldigt om du bor tæt på Hørsholm, Nakskov eller Støvring – vil være at få leveret pakken til et udleveringssted.\nDet er jo efterhånden rigtig enkelt for almindelige dødelige at sammenligne priser (via fx PriceRunner) i blandt flere internet firmaer i Danmark, og ergo har en lang række internet firmaer været presset til at at reducere udsalgspriserne på mange af deres varer – til juniorer, og samtidig til mænd og kvinder – en hel del, og endda nogle gange yde gebyrfri levering.\nDet kan dog til hver en tid være gavnligt at kontrollere nogle forskellige e-shops efter udsalg på forinden du handler, således at du er på den sikre side med at få fat i den skarpeste pris.\nDu skal blot ikke undervurdere, at i tilfælde af at en e-forretning afhænder produkter til salg for en udsalgspris som kan ses som ekstraordinært fremragende, kunne det ofte være en indikator for en falsk online butik. Handler med kort er imidlertid indbefattet af en vedtægt, hvilket støtter dig som kunde overfor uærlige netbutikker.\nVi tilråder handler med kort eller mobilbetaling. Som et alternativ kan du drage fordel af en løsning som fx ViaBill, såfremt du ønsker at finansiere prisen af flere omgange.\nForud for at folk bestiller hos en internet handler kunne man for at være sikker gennemlæse butikkens handelsbetingelser, men det er for det meste et omfattende projekt.\nEt alternativ kan være at kigge hvorvidt internet shoppen er støttet af e-mærket, da det typisk er en sikring om at internet firmaet forsvarer de danske love, udover at webshoppen jævnligt monitoreres af sagkyndige som har nøje kendskab til vilkårene på området. Derudover giver det dig genvej til at få bistand, såfremt du forvoldes problemstillinger i processen med din ordre.\nEndvidere er det godt at køberen er obs på de mest betydningsfulde regler der kan håndhæves i forbindelse med handlen, som fx den ombytningspolitik online butikken tilsikrer. På grund af dette er det desuden vigtigt, at man permanent bibeholder ens kvitteringsmail, så man fremadrettet vil kunne vidne om bestillingen af , hvad end du er på udkig efter produkter til en mand eller kvinde.\nTrustpilot tilbyder adskillige ønskværdige løsninger til at granske en lang række tidligere brugeres omtaler og herved slår vi et slag for, at du sonderer online forretningens bedømmelser af inden du bestiller.\nFacebook byder på endvidere stort set gunstige chancer for at få indsigt i internet butikkens pålidelighed. Tilmed møder vi nogle online forretninger som tilbyder folk at registrere en anmeldelse af virksomhedens service, hvilket tillige bør anvendes til at tage stilling til tidligere kunders oplevelser.\nWebsitet er reklamefinansieret. Vi har faste samarbejder med en hel del internet virksomheder idet vi annoncerer butikkernes tilbud, og tager imod betaling når en af vores besøgende realiserer en handel.\nData vedrørende varer og internet forhandlere værnes om hyppigt, men vi ønsker ikke at tage ansvar for korrektioner der er realiseret efter sidste opdatering af sidens oplysninger.


Lykke-Per (1920) kap. 20\nÅbningssiden » Kilder » Bøger » Lykke-Per » Lykke-Per E » Lykke-Per (1920) kap. 20\n154 I den Ugestid, Per nu havde opholdt sig paa Kærsholm, havde han ikke en eneste Gang hørt fra Jakobe. Skønt han selv skrev regelmæssigt hveranden Dag og temmelig udførligt gjorde Rede for, hvad han oplevede, vedblev hun at være tavs.\nHan blev tilsidst lidt urolig. Han maatte for sig selv indrømme, at hun havde nogen Grund til at være fortrydelig over hans lange Fraværelse, saa meget mere som han ikke længer havde nogen Undskyldning for den. Det skulde da være, at han endnu ikke havde faaet sine Pengeaffærer ordnet her. Hver Morgen foresatte han sig at bringe Sagen paa Bane overfor Hofjægermesterinden eller hendes Mand; men naar det kom til Stykket, kunde han ikke bekvemme sig dertil. Han talte nok en Del med dem om sine Fremtidsplaner, og de syntes ogsaa begge to at være ikke saa lidt interesserede; men Anmodningen om et Laan kunde han alligevel ikke faa over sine Læber. Han kom nu ogsaa til at tænke paa, at en saadan Anmodning let kunde vække Mistanke hos dem, fordi de jo umuligt kunde sætte sig ind i de Følelser, der gjorde ham det ubehageligt at modtage Penge af sin Svigerfader.\nSaa lod han foreløbig Spørgsmaalet hvile indtil Afrejsen, og denne udskød han fra Dag til Dag. Han befandt sig i rent legemlig Henseende saa ualmindelig vel paa Kærsholm, og Tanken om den forestaaende Omtumling i en fremmed Verdensdel gjorde ham det dobbelt svært at rive sig løs fra Øjeblikkets Velvære.\nDen meste Tid af Dagen tilbragte han i Naturen. Herude var der stadig saa meget nyt, som optog ham, og saa meget gammelkendt, der interesserede ham paa en ny Maade.\n155 Han havde vedblivende en Forkærlighed for at ligge ude paa Aaen med en Medestang, – ikke saa meget for selve Fiskeriets Skyld som for den Nydelse, det var at sidde der midt i den ørkenagtige Stilhed og høre paa Vandets Klukken under Baaden og stirre ned paa de store, bredbladede, grønbrune Bundplanter, der tavse og sagte ligesom væltede sig i de fremilende Strømhvirvler, – en indslumret Verden, et tryllebundet Liv, der syntes plaget af urolige Drømme. Han maatte da ofte tænke paa Pastor Blombergs Ord om den Livsvisdom, der var at hente i Naturen, om det saa blot var ved at lytte til en Lærkes Triller. Man følte sig virkelig i slige Øjeblikke paa mystisk Maade sjælsforbunden med alt levende. Der var noget af en vellystfuld aandelig Besvangrelse ved en saadan Hensynken i en Naturstemning. Fantasien blev saa virksom, Ideerne strømmede til. Det var, som om selve Livets Urkraft blidt og stille udgød sig i En som en gylden Taage af mylrende Tankekim.\nSagen var vel den, tænkte han, at en saadan Naturlyd bragte Bud fra det evigt uforgængelige i Tilværelsen. Folkeslag kunde uddø og Verdensbyer sporløst forsvinde; men saaledes som Vandet her klukkede under Baaden, havde det klukket under det første Menneskes første Kano, og Lyden vilde gentage sig indtil Dagenes Ende ikke alene her paa Jorden men paa alle Himmelrummets Kloder, hvor der overhovedet fandtes Vand og et Øre til at høre.\nEn Dag fik han Brev fra Ivan, der havde faaet hans Opholdssted at vide af Jakobe. Svogeren skrev, at han med stor Utaalmodighed ventede hans Tilbagekomst, idet han – trods alt – endnu nærede Haab om gunstige Resultater for hans Sag. Overretssagfører Hasselager og Kommissionær Nørrehave forhandlede stadig om den, skrev han, og Misstemningen mod det københavnske Projekt bredte sig mere og mere, særligt i Provinserne. Han foreslog Per at benytte Lejligheden til at holde en Række offentlige Foredrag om sit Projekt i nogle af de større jyske Byer, hvad der var saa meget større Opfordring til, som han havde faaet oplyst, at den mystiske Ingeniør Steiner for Tiden berejste Jylland og talte rundtom i Industriforeningerne.\n156 Denne Skrivelse virkede paa Pers Stemning som Kniven paa en Byld. Han blev endelig ganske klar over, at han ikke vilde have noget med det forretningsmæssige at gøre. Han var Opfinder, Tekniker – ikke Børsspekulant. I et Brev, han samme Aften skrev til Jakobe, udtalte han sig udførligt derom. Samtidigt meddelte han hende, at han under disse Forhold ansaae det for rigtigst at holde sig borte fra København, indtil den lovbefalede Tinglæsning af deres Ægteskab om et Par Uger var tilendebragt, saa de straks kunde gifte sig.\n"Hvad nu specielt mit forenede Kanal- og Havneprojekt angaar," – skrev han, – "saa betragter jeg mig altsaa nu for mit Vedkommende som færdig med det. Jeg overlader herved Nationen dets Ide til behagelig Afbenyttelse, mens jeg selv med udelt Kraft vender mig til min næste Opgave, til Videreudviklingen af mine Vind- og Bølgemotorer, saaledes som Professor Pfefferkorn jo ogsaa har anbefalet mig det, og hvortil jeg nu venter at høste gode Erfaringer i Amerika. Maaske vil du indvende, som du har gjort det før, at et saa respektstridigt Forhold til Pengemagten vil kunne blive mig til Skade; men det faar saa være. Jeg tilstaar, at jeg vistnok ikke besidder tilstrækkelig Forfængelighed eller Ærgærrighed til at kunne trodse min Natur paa det Punkt. Det er naturligvis en Fejl, men dog ikke af dem, der er særlig Grund til at beklage. Iøvrigt skriver jeg endnu imorgen til din Broder og overdrager ham lovformeligt Varetagelsen af mine Interesser under min Fraværelse; de er jo hos ham i de bedste Hænder."\nDennegang kom der Svar. Naar hun hidtil'1 ikke havde kunnet faa sig til at skrive, var det, fordi hun fra det Øjeblik, hun fik hans første Brev, havde følt sig overbevist om, at hun havde set ham for sidste Gang. Og hun havde spurgt sig selv, om det ikke ogsaa vilde være bedst for dem begge, at de afgørende brød med hinanden. Hun var forfærdelig træt af Kampen mod denne fremmede, skjulte, spøgelseagtige Magt, der Gang efter Gang røvede ham fra hende, netop naar hun troede ham aller fastest omsluttet af hendes Kærlighed.\nHun var heller ikke sikker paa, at hun dennegang vilde være 157 i Stand til at vinde ham tilbage. Paa hans egen Modstandskraft stolede hun stadig mindre. Hun saae ham nu, som han virkelig var. Den Side af hans Væsen, hun overhovedet ejede Forudsætninger for at overskue og bedømme, kendte hun nu tilbunds. Med al sin Naturkraft var han et Menneske uden Lidenskab, uden Selvopholdelsesdrift. Eller rettere: han besad kun Lidenskabens negative Egenskaber, dens kolde Natside: Trodsen, Selviskheden, Egensindigheden, ikke dens stormende Higen, ikke dens fortærende Længsel, ikke dens hærdende og lutrende Glød og Flamme.\nVar det da ikke haabløst at fortsætte Kampen? Hun havde i disse Dage ofte maattet mindes, hvordan han engang i Spøg havde sammenlignet sig med hin Eventyrets Bakketrold, der var krøben op gennem en Muldvarpetue for at leve mellem denne Verdens Børn men ikke taalte Solens Skær og idelig i sin Lysrædsel tyede tilbage til sit lille Jordhul. Hun forstod nu, at der var en dybere Selverkendelse heri, end hun dengang havde anet eller vilde have tiltroet ham.\nJa, han tilhørte dybest inde en anden Verden, en anden Sol. Hvor forskellig fra de fleste andre af sine Samtidige han end kunde synes at være og altid selv havde følt sig, – han var dog Landets ægte Søn, et fuldbaarent Barn af det lidenskabsløse danske Folk med de blege Øjne og de frygtsomme Sind, … Bakketroldene, der ikke kunde se mod Solen uden at komme til at nyse, der først levede rigtig op i Skumringen, naar de sad paa deres lille Jordtue og fremkoglede straalende Syner i Aftenskyen til Trøst og Opbyggelse for det betrængte Sind … et Puslingefolk med store, tænksomme Hoveder med et Barns kraftløse Lemmer … et Tusmørkefolk, der kunde høre Græsset gro og Blomsterne sukke, men som forputtede sig i Jorden, saasnart Morgenhanen galede.\nUden at nævne nogetsomhelst om Grunden til sin lange Tavshed eller med et Ord at berøre Forberedelserne til Giftermaalet eller deres Rejseplaner kritiserede hun i spottende Tone den Beslutning, hvortil hans "Udvikling" havde ført ham.\n"Du taler om din Mangel paa Forfængelighed," skrev hun. 158 "Du slaar dig for dit Bryst og takker Gud, at du ikke er som visse andre Syndere. Herregud, denne stakkels Rest af vor Stolthed, skal nu ogsaa den mistænkeliggøres? Jeg har ganske vist selv engang været revolutionær paa det Punkt, men jeg er med Aarene bleven mere nøgtern. Mit Syn paa Menneskene bliver i det hele mere og mere gammeldags. Om det saa er foragtede Ting som Ordner og Titler, begynder jeg at begribe saadanne Naragtigheders Betydning for Menneskehedens Vel. Ganske særligt har vistnok det danske Folk ikke Raad til at ofre noget af, hvad der kan tjene til Spore for "Kraftudviklingen" – et Ord, du i gamle Dage idelig førte i Munden, og som jeg selv er kommen til at holde af. Dersom jeg var Digter, vilde jeg skrive Sange til dens Pris. Og dersom jeg var Præst (med eller uden Præstekrave), vilde jeg udslette Forfængeligheden af Menneskenes Synderegister, der jo er tilstrækkelig langt endda."\nNogle Dage efter, at Pastor Blomberg og hans Datter havde været paa Kærsholm, foreslog Hofjægermesterinden at lægge den sædvanlige Eftermiddagsudflugt om ad Bøstrup for at gøre Præstefamiljen et Genbesøg. Per havde ikke rigtig Lyst til dette Besøg, men gjorde dog ingen Indvendinger. Ogsaa Hofjægermesteren lovede at følge med; men da Vognen holdt for Døren, undslog han sig alligevel. Han havde igen faaet et Anfald af sin Tykblods-Melankoli, og hans Kone havde haft Brug for al sin Behændighed for nogenledes at dække over hans ondsindede Lunefuldhed.\nPer var i Forvejen gennem Forvalterens Fortællinger bleven forberedt paa disse pludselige Stemningsomslag hos sin Vært. Alligevel var han lidt i Tvivl om, hvorledes han skulde opfatte dennes skulende Blikke. Han begyndte at ængstes for maaske at have misbrugt Familjens Gæstfrihed, og han benyttede nu Køreturen til at føle sig for hos Hofjægermesterinden. Men denne erklærede rent ud, at dersom han tænkte paa at rejse 159 allerede nu, vilde baade hun og hendes Mand opfatte det, som om han ikke havde befundet sig vel paa Kærsholm, og de maatte da i høj Grad beklage, at de nogensinde havde opfordret ham til at blive der.\nPer var meget glad for denne kraftige Forsikring, – ogsaa fordi den ligesom virkede tilbage paa Hensynet til Jakobe.\nAfstanden fra Kærsholm til Bøstrup Præstegaard var fem-seks Kilometer. Under stærk Stigning førte Vejen op over Bakkerne og fulgte derefter temmelig nøje Engdragets Krumninger. Det var stille Vejr, men Himlen var let overskyet, saa Solen generede ikke. Til den ene Side havde man Udsigt over den grønne Dal med den bugtede Aa, til den anden saae man op til de mange Smaaskove med deres uendelige Kragesværme.\nHenreven af dette Syn gav Baronessen sig til at deklamere:\n"Se, Fuglen højt sig svinger\npaa sine mørke Vinger.\nVidt skuer den fra Luftens Blaa.\nOm alt, hvad skønt og stort den saae,\ndens Toner herligt klinger."\nIkke langt fra Kærsholm kørte de gennem en lille By, Borup, med en Kirke, der var Herregaardens Sognekirke. Ogsaa her var der en Velstand af Fugle, der vidnede om Markernes Overflod. Skarer af Spurve laa og boltrede sig i Vejstøvet. Stære i Tusindtal sad rundt omkring i Trætoppene.\nLangsmed Vejen stod en Række Straatagshytter og udstillede uden Blu deres Fattigdom. Bøndergaardene laa mere tilbagetrukkent, omgivne af gamle Æblehaver og med Storkereder paa Taget. Per kendte allerede næsten hvert Hus og hvert Menneske i den lille By. Han var daglig kommen derigennem paa sine Spasereture og havde da undertiden givet sig i Snak med Folk. Det var første Gang i sit Liv, han havde haft Lejlighed til at komme Landboerne paa nærmere Hold, og det interesserede ham at høre dem udtale sig om deres Forhold. Det slog ham da, at deres Gaardes høje Prioriteter øjensynlig ikke trykkede dem synderligt. De viste ham rundt paa deres Ejendomme med et lyst, veltilfreds 160 Smil, som om de ikke selv tænkte paa, at den hele Herlighed kun var Laan og Leje. Og adskillige af disse Folk nedstammede dog fra Fædre, der havde haft indtil hundrede tusinde Sølvdalere paa Kistebunden. Nu taltes der overalt kun om, hvormeget eller hvorlidt en Mand skyldte.\nEt Stykke nede paa Skrænten ud mod Engene laa en forfalden Præstegaard. Man kunde fra Landevejen kun se dens tre sodede Skorstenspiber og Havens Trætoppe. Her levede en ældre Mand, Pastor Fjaltring, om hvem der paa Kærsholm et Par Gange var faldet meget nedsættende Ytringer. Hofjægermesterinden havde endog erklæret, at den "mildeste Forklaring" paa Mandens Optræden og hele Levevis var den, at han ikke var rigtig klog. De fleste af Menigheden havde da ogsaa ligesom Godsejerfamiljen løst Sognebaand til Pastor Blomberg.\nPer gav sig til at tale om denne Præst og udtrykte sin Forundring over, at han ikke havde mødt ham paa sine Spasereture. Men Hofjægermesterinden svarede, at det slet ikke var saa mærkeligt. Pastor Fjaltring kom kun sjelden udenfor sin Hule og i hvert Fald ikke gerne, før det blev Aften. Han var en Uglenatur, et lyssky Væsen, ret egentlig en Mørkets Aand, der var til megen Forargelse der paa Egnen.\n"Er han da ikke troende?" spurgte Per lidt forsigtig. "Det forekommer mig, at jeg har hørt, at han endog er strengt ortodoks."\n"Ja – saadan ter han sig paa Prækestolen, men i sit Hjerte er han en Spotter og Fornægter. Som han engang skal have sagt til en Mand: "Jeg tror fuldt og fast baade paa Gud og paa Djævelen; jeg er blot ikke altid lige sikker paa, hvem af de to, der er mig mest imod?" – Har De hørt Mage!"\n"Men hvor kan en saadan Mand blive ved at være Præst?"\n"Det er jo ogsaa en Skandale. Men han er saa snu at gemme sin forargelige Tale, til han er alene med Folk. I sine Prækner er han, som sagt, meget rettroende, bare saa gyselig triviel og kedsommelig."\nUdenfor Byen gik Vejen atter nedad, og efter en Snes Minuters 161 rask Kørsel saaes Bøstrup By forude, kønt beliggende ved Foden af en skovklædt Bakke.\nDe fandt Præstefamiljen samlet ude paa et Stykke Mark bagved Haven, hvor der var indrettet en Sportsplads for Ungdommen. Tre gullokkede Drenge i Alderen fra ti til seksten Aar spillede Langbold i Skjorteærmer, og Præsten førte selv an i Legen og raabte allerivrigst, naar det galdt om at stikke en Bold rettidigt ind til Maalet. Hans Kone stod ved Siden af med en lille Pige ved Haanden og saae til. Frøken Inger, der var den ældste af Præstens Børn, sad for sig selv henne ved Havediget med en Bog i Skødet og læste.\nDer var ingen af dem, der havde hørt de fremmede komme; og disse havde ikke villet lade sig melde men var gaaet lige fra Vognen ind gennem Haven for at kunne overraske.\nDen første, der fik Øje paa dem, var Frøken Inger. I samme Øjeblik var hun oppe med et lille Henrykkelsesskrig og kastede sig om Halsen paa Hofjægermesterinden. Saa blev der en almindelig Modtagelse med hjertelige Udbrud af Glæde og Overraskelse.\nPræsten slog Per paa Skulderen og bød ham Velkommen.\n"Dyrker De Sporten, Hr. Ingeniør?" spurgte han, idet han tog sin store Halmhat af Hovedet og tørrede sig over Panden med sit Lommetørklæde. "Aa, det er en livsalig Ting! I den Henseende er vi ældre bleven forsømt. Og nu er jeg for gammel til at tage fat. Jeg maa nøjes med at være Tilskuer her paa Idasletten. Men ogsaa det er saa vidunderlig velgørende. Det er, ligesom Ens egne Muskler spændes, naar man saadan ser paa, hvordan de Unge boltrer sig. Jeg kan ligefrem ikke undvære den Motion!"\nOg med en munter Latter førte den lille Mand Selskabet tilbage gennem Haven, idet han majestætisk skridtede foran i en hvid Lærredsjakke og et Par Benklæder, der stumpede over Anklerne.\nMan slog sig ned paa en Bænk og nogle Stole henne i Husskyggen udenfor Havedøren, hvor der blev dækket et landligt Kaffebord med Kobbermaskine og duftende Bagværk. Det var 162 Frøken Inger, der forestod Anretningen, hvad hun gjorde saare nydeligt. I sit stille Sind tillod Per sig dog den Indvending, at hun maaske vidste dette lidt for meget selv.\nSom det gerne gaar, naar Fruer paa Landet sidder sammen omkring en Kaffeopdækning, gled Samtalen efterhaanden ind paa det huslige Omraade. Selv Pastor Blomberg gav i et Par spøgefulde Bemærkninger sit Besyv med om Bagning og Syltning, indtil han blev kaldt bort, fordi der var kommen en Mand, der skulde tale med ham.\nDa det viste sig, at de Kager, der var paa Bordet, var Frøken Ingers egenhændige Værk, kappedes Baronessen og Hofjægermesterinden om at holde Lovtaler over dem, hvad Præstefruen kvitterede for ved at klappe sin Datter paa Kinden og sige, at hun saamænd var ganske flink.\nDen unge Pige lod temmelig ligegyldig for denne Anerkendelse. Det var end ikke frit for, at hun surmulede lidt, da Moderen kærtegnede hende. Per tænkte ved sig selv, at hun vistnok var meget forkælet. Men unægtelig var hun nydelig. Han fandt hende endda nok saa indtagende idag som forleden, da han saae hende i Kærsholms skumringsfyldte Park. Hun tog sig ligesom mere virkelig ud, saadan som hun stod der i fuldt Dagslys med et lille hvidt Smækkeforklæde og skænkede i Kopperne. Ligheden med Francisca kunde han forresten ikke længer faa Øje paa.\nAf Hensyn til Per søgte Hofjægermesterinden et Par Gange at skifte Emne og begyndte at tale om København. Men Per var ikke meget underholdende, og Præstefruen førte hver Gang hurtigt – og ligesom lidt demonstrativt – Samtalen tilbage til hjemlige Omraader. Hun var en høj og slank Dame med noget vist fornemt over sig. Det var ikke vanskeligt at se, at det var fra hende, Datteren havde arvet sine ydre Fortrin. Overfor Per viste hun sig i Modsætning til sin Mand meget tilbageholden. Uden ligefrem at være uhøflig havde hun endnu ikke en eneste Gang henvendt Ordet til ham, og det var just for at bøde herpaa, at Hofjægermesterinden stadig søgte at drage ham ind i Samtalen.\n163 Men nu rejste man sig paa Værtindens Opfordring for at se sig lidt om i den store og smukt vedligeholdte Have.\nDe tre Fruer gik foran i livlig Passiar. Per fulgte bagefter med Frøken Inger. Han følte sig ilde tilmode, fordi han ikke vidste, hvad han skulde sige til hende. Han, som ellers var saa veltalende, kunde ikke finde den rette Tone overfor denne lille Landsbypige.\nHun paa sin Side var her paa Hjemmets Grund ganske anderledes fri overfor ham end forgangen paa Kærsholm. Hun var ligesom bleven mere voksen, mere Dame. Aabenbart var hun sig som Husets Datter en selskabelig Forpligtelse bevidst, og hun varetog den med ikke ringe Anstand.\n"De kommer meget til Kærsholm," sagde Per for dog at sige noget.\n"Ikke saa ofte, som jeg gerne vilde. Men Vejen er jo temmelig lang, og Vogn kan jeg ikke altid faa."\n"De holder meget af Hofjægermesterinden?"\n"Ja," svarede hun – dennegang noget kort, som var Emnet for ophøjet til at berøres imellem dem. – "De har jo truffet Hofjægermesterinden og Baronessen i Italien."\n"Det maa være morsomt saadan at rejse," sagde hun videre og fortalte om, hvordan det længe havde været paa Tale, at hun skulde gøre en Schweizertur sammen med sine Forældre. Men Faderen havde aldrig kunnet faa Tid. Folk i Menigheden vilde ikke undvære ham saa længe. Det var daarligt nok, han fik Lov til at tage til København i otte Dage.\nPer lagde Mærke til, at hun ligesom blev højere i Skoene, naar hun nævnede sin Fader. Der var heri noget, der mindede ham om hans egen Søster Signe; – og uden at han rigtig gjorde sig klart hvorfor, kom han til at smile.\nI det samme fik han Øje paa en rødmalet Jernkrog, der var anbragt i Mandshøjde paa en Træstamme ved Siden af Gangen.\n"Er den bestemt til at hænge sig paa?" spurgte han og standsede for at betragte den.\nFrøken Inger kom mod sin Vilje til at le. Hun gjorde ham opmærksom 164 paa en lille Jernring, der – befæstet i en lang Hyssing – hang ned fra et Træ paa den anden Side af Havegangen.\nDet hele udgjorde et Underholdningsspil, – Kunsten (forklarede hun) bestod i at slynge Ringen henimod Krogen saaledes, at den blev hængende der.\nPer fik Lyst til at prøve. Saa gik i hvert Fald den Tid, tænkte han ved sig selv.\nHan var ikke heldig.\n"Der skal Øvelse til," sagde han efter nogle forgæves Forsøg og bad hende om at vise ham, hvordan man skulde bære sig ad. "For De er naturligvis en hel Mester!"\nInger tøvede, lidt tvivlraadig. Men hun kunde ikke modstaa Fristelsen til at brillere med sin Færdighed. Ringen foer ud fra hendes Haand, beskrev en pragtfuld Langbue i Luften og smuttede paa Tilbagevejen ned paa Krogen med en egen Inderlighed ligesom en ung Kvinde, der i Enkemandsleg indfanges af sin Kærestes Arm.\nPer blev imponeret. Han maatte igen forsøge. Men han var stadig uheldig.\n"Nej, det gaar ikke! … Prøv De igen, Frøken!" sagde han og flyede hende Ringen.\nInger lod sig paany overtale, skønt hun allerede et Par Gange havde set lidt langt efter de andre Damer, som var kommen et godt Stykke bort. Og enten det nu skyldtes Uroen herover, eller hvad Grunden var, – Sikkerheden svigtede hende dennegang. Ogsaa det næste Kast mislykkedes for hende. Hun blev rød i Hovedet, tog omhyggeligere Sigte og kastede paany. Men endnu engang gik det galt.\nPer, der kunde se paa hende, at Uheldet gik hende nær, nænnede ikke at triumfere.\nSkønt Inger paa en vis Maade følte denne Hensynsfuldhed som en ny Ydmygelse, erobrede han i dette Øjeblik et lille Stykke af hendes Hjerte. Da hun i sin Febrilskhed vedblev at slaa forkert, lo hun tilsidst selv deraf, kaldte sig en Klodrian og blev mere og mere ivrig.\n165 Midt under denne Scene vendte Fruerne tilbage. Hverken Per eller Inger hørte dem, før de standsede bagved dem.\n"Inger," kaldte Præstefruen ret skarpt. "Gaa ud og se lidt efter dine Søskende, mit Barn." – Og vendt mod de andre sagde hun: "Vi skal maaske gaa ind i Stuerne nu."\nI Havedøren traadte Pastor Blomberg Selskabet imøde pulsende paa en Pibe.\n"Naa, jeg skulde netop ud og kigge efter Dem, Ingeniør! De maa vist være tobakssulten! Kom, saa gaar vi over til mig selv. Saa generer vi ikke Damerne med vores forstandige Tale," sagde han overgiven og snoede sig omkring med sin muntreste Latter.\nFor at komme til Præstens Værelse maatte de gaa gennem hele den store Lejlighed, og Per fik paa denne Vandring et levende Indtryk af den solide Hygge, der prægede det blombergske Hjem. Det var et rigtig dansk Præstegaardshjem, et Uomskiftelighedens Sindbillede. Store, uflyttelige Mahognimøbler dækkede Væggene med deres mørke, tunge Masser, der syntes tømret op for Evigheden. Fru Blomberg tilhørte en gammel Embedsmandsfamilje, der havde levet i gode Kaar. En af Slægten havde endog været Stiftamtmand og Kammerherre, hvad der ikke blev lagt Skjul paa der i Huset. Pastor Blombergs Slægt nævntes derimod ikke ofte og sjeldnest af ham selv. De fleste vidste blot, at han var Søn af en Købstadslærer, og der var noget i hans Udtale, der røbede ham som Øbo.\nPræstens Værelse laa for sig selv paa den anden Side af Forstuen og var et ægte gejstligt "Studerekammer" med et Par af disse store, bogfyldte Reoler, der bidrager saa mægtigt til at opretholde Kirkens Anseelse blandt Menigmand, skønt de i saa mange Tilfælde blot er Skærmbræt for Uvidenheden.\nHer var det dog anderledes. Pastor Blomberg var vel langt fra nogen lærd Mand, men han læste ikke saa lidt og var mere modtagelig for boglig Belæring, end han undertiden selv vilde vide af. Det var hans Ærgerrighed at være med overalt, hvor der rørte sig noget nyt i Tiden; men paa den anden Side tilegnede han sig af dette nye kun, hvad der kunde nære hans Aand uden 166 at virke forstyrrende paa hans Kristentro. Han var paa dette Punkt et Stykke af en Jesuit. Men forresten laa den følgeklare Tænkning slet ikke for ham. Han var et Følelsesmenneske, og da tilmed hans ydre Liv havde formet sig ualmindelig harmonisk, var der ikke bleven Anledning for ham til nogen strengere Selvprøvelse. I sin Ungdom havde han været en Smule plaget af Næringsbekymringernes Lusebid; senere havde han et Par Gange lidt Skuffelser ved Embedsbesættelser, og – skønt han var en Afgud for sin Menighed og havde et kendt Navn over det hele Land – sad han endnu inde med en Del utilfredsstillet Ærgerrighed. I alvorligere Modgang havde Livet ikke forsøgt ham, og hvad han havde mødt af den Slags udenfor sig selv, var gledet saa besynderligt af paa hans Naturs lykkelige Rundhed.\nDa Per var kommen til Sæde i Sofaen og havde faaet tændt en Cigar, tog Pastor Blomberg Plads i en Lænestol henne i Vindueskrogen med sin Pibe og blev hurtig meddelsom. Han fortalte et Par underholdende Historier der fra Egnen, og ligesom ved deres første Samtale følte Per sig ikke saa lidt smigret af den Ligefremhed, hvormed Præsten talte til ham som til en Jevnaldrende.\nHan vilde have været det mindre, dersom han havde vidst, at det hele var et aftalt Spil mellem Præsten og Hofjægermesterinden, forsaavidt denne i sin Missionsiver havde anbefalet ham Per som et Menneske, der vist "ikke var uimodtagelig for religiøs Paavirkning". Det varede da heller ikke længe, før Pastor Blomberg genoptog Samtalen fra forleden netop der, hvor han dengang havde maattet slippe den paa Grund af mangelfuld Forberedelse.\nHan var nu bedre rustet og begyndte med at spørge Per, hvorledes det i Grunden var gaaet til, at han i en saa ung Alder havde kastet sig over Opgaver af en saa borgerlig fornuftig Art som Forbedringen af Landets økonomiske Kaar; og Per fortalte ganske aabenhjertig, hvorledes han mente at kunne føre sin Interesse for denne Sag tilbage til Indtryk fra sin Barndom i Tiden efter Krigen, særlig maaske til Indtrykkene fra sit Hjem. 167 Men forresten havde hans Studium meget tidligt gjort ham fortrolig med Udlandets Udvikling paa Industriens og Samfærdselsmidlernes Omraade, og saa meldte en Sammenligning sig jo af sig selv.\n"Ja – javist," sagde Præsten. "Disse Sammenligninger mellem det lille Hjem og den store Verden med dens mange Herligheder – de føles jo ofte i Ungdommen saa mistrøstende. Jeg tænker mig forøvrigt, at Nathans Skrifter ogsaa har haft nogen Indflydelse paa Dem i saa Henseende, saaledes som de jo har haft det paa saa mange andre af vor Tids unge, fremadstræbende Mænd. Har jeg ikke Ret?"\nPer gjorde Indvendinger. Nathan var slet og ret Æstetiker. Han afsluttede en Kulturperiode og var i hvert Fald kun i den Forstand Medskaber af den ny Tid, at han havde ryddet Grunden for den. I Virkeligheden forstod han den vist aldeles ikke.\n"Naa saadan – Hm!" Præsten bakkede stærkt paa Piben og tav et Øjeblik. At Nathans Standpunkt kunde betragtes som tilbagelagt, var noget saa overraskende for ham, at det bragte Forvirring i hans Tanker. Og skønt han egentlig nok havde Lyst til at komme nærmere ind paa denne Ting, undlod han det af Frygt for igen at blive ført ud i noget, han ikke kunde overskue. – "Ja, ja, De mener dog altsaa ogsaa, at Nathans Indflydelse paa Nutidsungdommens aandelige Udvikling har været betydningsfuld," fortsatte han i Overensstemmelse med sin forud lagte Plan for Samtalen. "Jeg for mit Vedkommende tænker naturligt nærmest paa Forholdet til det religiøse. Jeg tror f. Eks. at vide, at De selv – skønt jo en Præstesøn – har taget bestemt Afstand fra Kirken, og jeg mente at kunne tilskrive Nathans Virksomhed nogen Andel heri."\nPer indrømmede det, idet han dog holdt fast ved, at Nathans Skrifter kun havde befæstet og underbygget det Livssyn, han allerede havde tilegnet sig under Opvæksten i Hjemmet.\n"Tænk! Var De saa tidlig bleven fremmed i Guds Menighed!"\nPræsten rystede godlidende paa Hovedet.\n"Ja ja! Saadan gaar det jo desværre! – Som jeg vistnok sagde Dem sidst, har jeg ikke kendt Deres afdøde Fader personligt; 168 men jeg ved jo, at han havde Gammellutheranernes lidt snevre og underligt eenøjede Syn paa mange Sider af Menneskelivet. Ak ja, denne misforstaaede Rettroenhed! Den hviler jo endnu mange Steder som en Mare over Kirke og Hjem og gør megen af Tidens bedste og friskeste Ungdom aandelig hjemløs. Naar saa en evnerig og veltalende Mand som Nathan træder frem og bestyrker Ungdommen i Troen paa, at Guds Kirke er et forfaldent Hus, – ja saa ender det i den fuldkomne Fornægtelse. Jeg forstaar det saa godt!"\nPer svarede ingenting. Han var bleven lidt urolig paa Grund af den Retning, Samtalen havde taget. Men Præsten gav sig nu til at tale om Nathan med megen Anerkendelse. Han beklagede kun, at en saa højt begavet og kundskabsrig Mand havde stillet sig i et afgjort fjendtligt Forhold til Kristendommen, og udtalte, at Ortodoksiens Udskejelser herhjemme og i Udlandet sikkert havde sin Andel heri.\n"Men naturligvis – han er heller ikke selv uden Skyld i dette Fejlsyn paa den vældigste Aandsmagt, Verden har kendt. Det er med ham som med alle de andre, der fra et videnskabeligt Standpunkt bekæmper Kristendommen, – de har ikke selv kunnet frigøre sig for Ensidighed men er bleven dogmatiske i Negativiteten. Deres Fejl er ikke saa meget den, at de lader Fornuften raade, som at de ikke tænker Tankerne helt tilende. Naar f. Eks. vor Tids Videnskab kalder sig naturalistisk'2 og dermed mener, at den kun erkender Eksistensen af det, der lader sig opløse i Atomer med visse mekaniske eller kemiske Egenskaber, saa er dette dog virkelig en meget ufuldkommen Opfattelse, et rigtigt Studerekammer- og Laboratorie-Postulat, som til syvende og sidst ingenting forklarer. Vi, som virkelig lever med Naturen, kan umulig godkende en saa fattig Betragtningsmaade. For vi veed jo og har utallige Gange følt, at Naturen er besjælet, at der bag de synlige Ting og de mekanisk virkende Kræfter, som paavirker vore Sanser, lever en Aand, der taler til vort Hjerte. Og har vi først faaet Øret rigtig opladt for denne Aanderøst, saa hører vi tilsidst kun den, fornemmer den gennem Stormens Brag som i den svageste Hvisken omkring et 169 Græsstraa. Og vi ikke alene hører den, men vi forstaar dens Tale. For det er jo den samme Uendelighedens Aand, der lever og virker i vort eget Indre. Gaar vi en Dag inde i Skoven og hører Løvet suse over vort Hoved, eller lytter vi i Ensomhed til en Kildes Rislen, – ja, saa kan jo en moderne Fysiker forklare os, hvordan disse Lyde naturligt fremkommer ved Løvmassernes Bevægelser eller Vanddraabernes Fald; men dersom han dermed tror at have forklaret os alt, saa siger vi: Nej stop, min gode Mand! Der mangler noget. Der mangler endog det væsentligste. Med alle disse Beregninger kan du dog intet oplyse om den ejendommelige Fortrolighed, den næsten søsterlige Inderlighed, hvormed en saadan lille Kilde kan smaasnakke med os i vor Ensomhed. For – ikke sandt? – der er jo slet ikke noget afskrækkende for os i, at de tilsyneladende døde Ting saaledes faar Mæle. Og vi bliver jo heller ikke fornærmede, fordi en saadan lille Kilde pludselig gør sig familiær og siger "du" til os. Der er tvertimod noget meget trygt og hjemligt ved en saadan stærk Følelse af Samhørighed med Naturen. Men hvad vil alt dette sige andet, end at der bag den synlige'3 Verdens Mangfoldighed bølger en Eenhed, der er alle Tings fælles Ophav. Den underligt drømmende Følelse, der i saadanne Øjeblikke kan røre sig i os, er en Hjemlængsel. Og dersom nu den lærde Fysiker vil definere denne Følelse som en os iboende mekanisk eller kemisk virkende Kraft, en Affinitet eller Attraktion til Urstoffet, – ja saa anbefaler jeg ham paany at forlade sine Bøger og sit Laboratorium og hente sin Visdom i den levende Natur. Lad ham søge til den lille Kilde i Skoven! Lad ham sætte sig hos den en Aftenstund, naar hans Hjerte er uroligt; og dersom han ikke allerede har faaet sine sjælelige Sanser helt afstumpet, vil han fornemme, hvordan dens lille Sang er som en aaben Vej ud i Uendelighedens Dyb, er en Himmelstige, der forbinder Tiden med Evigheden, Støvet med Aanden, Døden med det evige Liv. Han vil fornemme, at Navlestrengen mellem os og vort overjordiske Ophav ikke er overklippet, men at der stadig gennem den – i Andagtens og Bønnens Øjeblikke – tilføres Sjælen ny levende Kraft fra den 170 evige Livskilde, som vi Kristne kalder vor Gud og Opretholder og altforbarmende Fader."\nPer havde forholdt sig tavs. Han irriteredes lidt af Præstens Tone, som efterhaanden var bleven temmelig docerende; men han vidste i Øjeblikket ikke noget at fremføre mod hans Betragtninger, saa meget mindre som de paa flere Punkter gav Udtryk for noget, han i den senere Tid under sit fornyede Samliv med Naturen selv dunkelt havde følt.\nPræsten vilde fortsætte; men i det samme lød der Trin udenfor paa Gangen, Inger stak Hovedet ind og meddelte, at Hofjægermesterinden og Baronessen ønskede at tage bort.\n"Naa ja, saa maa vi slutte for idag," sagde Præsten og rejste sig. Og idet han fortrolig lagde Haanden paa Pers Skulder, tilføjede han: "Det har nu rigtig glædet mig at tale med Dem, maaske bliver der Lejlighed til en anden Gang at fortsætte vor Debat. Jeg har paa Fornemmelsen, at vi i Grunden ikke er mere forskellige, end at vi nok kunde komme til Forstaaelse med hinanden."\nNetop som de kom ind i Dagligstuen, hvor Damerne opholdt sig, rullede der en Vogn ind i Gaarden.\n"Det er Justitsraadens," meldte Inger, der stod henne ved Vinduet. "Gerda og Lise er med."\nJustitsraad Clausen, der var Godsforvalter paa et Grevskab der i Nærheden, hørte til Egnens ivrigste Blombergianere. Som saadan var han ogsaa en af Hofjægermesterindens nære Omgangsfæller, og da det nu viste sig, at Justitsraadfamiljen havde til Hensigt at tilbringe Aftenen i Præstegaarden, lod hun og Søsteren sig overtale til ligeledes at blive der. Per, hvem man ogsaa spurgte, vovede ingen Indsigelse, skønt han for sit Vedkommende nu var utaalmodig for at komme bort.\nJustitsraaden var en spinkel lille Mand med hvide Bakkenbarter og Guldbriller, hans Kone derimod et Kødbjerg, der endnu længe efter, at hun var kommen ned af Vognen, stønnede tungt af Anstrengelse. Døtrene var et Par unge Piger omtrent i Ingers Alder.\nVed Aftensbordet der blev dækket ude i Haven, gik Snakken 171 meget livligt. Talen faldt blandt andet paa Pastor Fjaltring. Justitsraaden havde netop hørt en ny, oprørende Historie om denne præstelige Tvivler og Spotter, der levede det uhyggeligste Liv sammen med en forfalden Kone. En af Egnens agtværdigste yngre Bønder af den blombergske Retning havde fornylig henvendt sig til ham i Anledning af en Embedsforretning, og Pastor Fjaltring skulde da i Samtalens Løb have anbefalet ham at hengive sig til Udsvævelser: "De maa synde noget mere," havde han sagt. "Med det Liv, De'4 fører, kan De aldrig blive nogen overbevist Kristen."\nMedens der fra Damerne hørtes Udbrud af Forargelse og Afsky, rystede Pastor Blomberg overbærende paa Hovedet og sagde:\n"Han er et stakkels ulykkeligt Menneske!"\nI det samme begyndte Klokken at lyde oppe i det hvide Kirketaarn, der ragede op bag Havens Trækroner, rødt belyst af Aftenskæret. Den rungende Lyd næsten forskrækkede de Fremmede, der ikke var vant til at have den saa nær inde paa Livet. Pastor Blomberg, som øjensynligt helst vilde bort fra Emnet Pastor Fjaltring, gav sig til at le og sagde, at det Klokke-Spektakel i Grunden var uforsvarligt. Sundhedskommissionen burde ligefrem forbyde det.\nHofjægermesterinden indvendte herimod at Aftenklokken dog lød saa smukt paa Afstand, og at den jo virkelig ogsaa kunde tjene til Opbyggelse, som en Paamindelse om at samle Sindet efter Dagens Uro. Men Pastor Blomberg holdt ikke af Modsigelse, allermindst naar den kom fra hans egne Tilhængere. Skønt han havde henkastet Ytringen uden at mene synderligt med den, nærmest for at sige en af disse lidt vovede Morsomheder, hvormed han paa luthersk Vis holdt af at krydre sin Tale, tog han nu i fuldt Alvor Spørgsmaalet op til Drøftelse.\nHan brød sig ikke om den Slags Paamindelser paa Klokkeslet, sagde han. Han skulde have sig frabedt saadan at maatte stille til Andagt paa Kommando. Der var noget katolsk derved, som var ham imod. Gud havde ikke Konsultationstid paa samme Maade som en Læge eller en Prokurator, og hvad det sindbilledlige 172 angik, saa var det for barnligt saaledes at betragte Solen som Vorherres gyldne Lommeur. Det var i Virkeligheden næsten bespotteligt.\nHans Tale udviklede sig efterhaanden til et helt Foredrag, hvorunder Spørgsmaalet svulmede op til en Sag af den alvorligste Betydning for et Menneskes sunde og ærlige Gudsforhold.\nMan var imidlertid bleven færdig med at spise. De unge Piger havde rejst sig og gik omkring i Haven. Frøknerne Clausen var begge kønne, friske Brunetter, navnlig den ældste en frodig Evadatter med et Par Øjne, der spillede af Livslyst.\nDa der blev taget af Bordet, foreslog Pastor Blomberg, at de skulde synge en Aftensang. De unge Piger blev kaldt tilbage, og Præstefruen gik ind i Havestuen, hvor Klaveret stod.\nej Verden larmer mer – –."\nDet var begyndt at mulme omkring i Haven. Fra en Hasselhæk blandede en Solsort sine Naturtoner i Selskabets noget uregelmæssige Sang.\n"Fro smiler Maanen til sin Sky,\nDe unge Piger havde lejret sig paa Trappestenen foran Havedøren og sad der i deres lyse Kjoler og sang højt og frejdigt med klare Røster; Præsten og Justitsraaden ledsagede dem med Bas. Den sidste havde lagt Armene over Brystet og brummede med sammentrukne Bryn og Flyndermund. De tre fremmede Damer ved Bordet deltog med en lidt ubehjælpsom Nynnen, hvorimod Præstefruen, der havde en stor og vel skolet Stemme, efterhaanden ganske beherskede Sangen.\nmed Himlen i sin Favn – –."\nPer var den eneste, der ikke sang med. Og dog var der i Virkeligheden ingen, hvem Øjeblikket greb dybere. Han mindedes, under hvilke Omstændigheder han sidst havde hørt denne 173 Sang. Han havde dengang staaet udenfor et Havehegn og længtes ind. Nu sad han indenfor, men – hvad hjalp det ham? Han følte sig tilovers som en ubuden Gæst. Saadan var nu engang hans Skæbne. Han var og blev en fredløs Fremmed paa ethvert Sted, hvorover Barndomshjemmets Aand hvilede.\nDa Sangen var tilende, foldede Præsten Hænderne og bad Fadervor. Saa blev der sunget endnu et Par Sange, hvorefter Vognene kørte for Døren.\nDa de Fremmede var borte, satte Præsten sig ind i Havestuen til sin Kone med sin Aftenpibe og gav sig til at tale om de bortdragne. Inger var ogsaa tilstede. Hun havde allerede sagt Godnat; men da hun paa Vejen til Døren hørte Faderen nævne Pers Navn, gav hun sig noget at bestille henne ved et Nodeskab.\nPastor Blomberg udtalte sig ganske anerkendende om Per og hans Evner. Endogsaa hans Ydre gav han sig til at rose i ret stærke Udtryk. Men da blev Præstefruen pludselig urolig paa Grund af Datterens Tilstedeværelse.\n"Hvad er det, du har for, min Pige? … Se nu at komme i Seng" – –\nPer forholdt sig meget stille under hele Hjemkørslen; og Hofjægermesterinden – der anede Grunden til hans Indesluttethed – lod ham være uforstyrret og gav sig til at tale med sin Søster om huslige Ting.\nDa Vognen var kommen et Stykke paa den anden Side af Borup By, gik der en høj Mand forbi ude paa Vejkanten. Per saae ham ikke, men Hofjægermesterinden greb sin Søster i Armen og sagde:\n"Det er jo Pastor Fjaltring!"\nPer strakte sig ud over Vognkanten og fik Øje paa en høj, slank Skikkelse, netop som dens Omrids udviskedes af Mørket.\n"Var det den gale Præst?" spurgte han.\n"Ja, – nu er det hans Tid. Det siges, at han undertiden gaar her frem og tilbage paa Vejene hele Nætter igennem."\nPer sank tilbage til sin forrige Tavshed. Idet han i Tankerne 174 fulgte denne ensomme, hvileløse Nattevandrer, gik der ham en Kuldegysning gennem Sjælen. Den bibelske Forbandelse: "Fredløs og ustadig være du paa Jorden," – lød paany uhyggeligt i hans Øren med Faderens myndige Stemme. Det var for ham, som havde han her set et Billede af sin egen Fremtidsskæbne.\nDen følgende Morgen gjorde Per endelig Alvor af at ty til det lille Opbyggelsesbibliotek, hvormed Hofjægermesterinden havde forsynet hans Værelse. Han tog en af Pastor Blombergs Prækensamlinger, "Vejen til Gud"; og skønt Vejret var blæsende, vilde han ikke blive inde men gik med Bogen op til Skoven. Her lagde han sig paa sin Yndlingsplads lige under Hegnet saaledes, at han fik Skoven i Ryggen til Læ, medens han foran sig havde fri Udsigt over Aaen og Engene til de kratklædte Skrænter paa den anden Side.\nDet var Omgivelser, der just passede til den Læsning, han nu begyndte paa. Der var i Pastor Blombergs Forkyndelse ikke saa lidt, der mindede om et saadant dansk Englandskab i køligt Sommervejr: høj Luft, blaa Himmel, solbeskinnede Skyer, megen Fuglesang, hist og her et Kalvebrøl, overalt den frodigste Grønhed, bløde Linjer, frie Udsyn – og en ensformig, flad Horisont. Pastor Blomberg benyttede som Prædikant virtuosmæssigt et poetisk og folkeligt Sprog. Han tilhørte i saa Henseende'5 ganske den kirkelige Retning, der var baaret til Verden af den grundtvigske Salmesang, og som aldrig tabte Præget af sin digteriske Oprindelse.\nDet var dog ikke Fremstillingsmaaden, der særlig fængslede Per. For Billedtalens Fortryllelse havde hans Udvikling i Matematikens og Naturvidenskabernes Skole gjort ham saa temmelig uimodtagelig. Det var stadig Beviset, han søgte bag de mange smukke Ord; det var Tanken, han forfulgte for at naa til Klarhed over Livets store Mysterium, der var begyndt at blive indtil Fortvivlelse dunkelt for ham.\n175 Allerede hans Samtaler med Pastor Blomberg havde givet ham en Forestilling om dennes Kristendom, som var saa ulig den, hvori han selv var bleven opdraget. Først nu gik det dog rigtigt op for ham, hvor langt man selv i kirkelige Krese var kommen bort fra Fortidens skumle Rettroenhed med dens Brændemærkning af Kødet, dens Korsfæstelse af Forstanden, med den hele middelalderlige Sjæletortur, som kun en Taagedrøm om Paradisets Herligheder søgte at forsøde. Her var intet, der skræmmede Tanken eller oprørte Følelsen, intet, der blev borte i Spekulationens Skyer eller fortonede i Anelsernes Taager. Her var frem for alt ingen Modsigelser at overvinde. Tilværelsens Mysterium udfoldede sig her i den enfoldigste Klarhed. Alt syntes her saa lige til, næsten selvfølgeligt, og desuden paa en helt vidunderlig Maade praktisk tilpasset Menneskenes Behag. Djævlen blev med godt Humør sat paa Pulterkammeret som et Foster af opskræmt Munkefantasi, og om Troen paa en evig Fordømmelse hed det rent ud, at den var barbarisk og afskyelig og stred mod de Kristnes Forestilling om Gud som en alkærlig Fader. Om det Hinsidige blev der i det hele talt saa lidt som muligt. Hvad det efter denne Anskuelse hovedsagelig galdt om, var, at man frejdigt og fromt gik sin beskikkede Livsvej tilende i barnlig Fortrøstning til den himmelske Faders Kærlighed.\nDer var i alt dette virkelig noget af et glad Budskab for Per. Han maatte erkende Sandheden af, hvad Hofjægermesterinden altid havde sagt om Pastor Blombergs Forkyndelse, at den virkede saa vidunderligt beroligende. Den knugende Tyngsel, der havde hvilet over hans Sind siden den foregaaende Aften, og som havde forfulgt ham ind i Nattens Drømme, blev i disse Timer taget fra ham.\nHan lukkede tilsidst Bogen og laa en Tid med Haanden under Hovedet og saae ud over Engene. Han følte sig tilmode som En, der har været ængstet ved Tanken om en forestaaende lang og kvalfuld Natterejse over et stormfuldt Hav til et ukendt Land, og saa om Morgenen vaagner og ser, at Faren'6 er overstaaet, at Stormene er gennemstridte, og at det fremmede Land hilser ham hjemligt med Solskin og grønne Skove. Han tilstod for sig 176 selv, at naar han i den sidste Tid igen havde modarbejdet Udbrudet af en aandelig Krise, saa var det ikke alene sket af Frygt for Samvittighedens Svøbe, men ogsaa af en ubestemt Ængstelse for de nye og uprøvede Livsforhold, hvori en saadan indre Omvæltning kunde føre ham ud. Men nu var han bleven beroliget. Hvad der her fordredes, var jo væsentlig kun den samme strenge og oprigtige Selvopdragelse, paa hvilken han allerede i nogen Tid af egen Drift havde beflittet sig. – –\nVed Frokosten fortalte Hofjægermesterinden ham om en Folkefest, der samme Eftermiddag skulde afholdes i en nærliggende Skov, og hvor blandt andre ogsaa Pastor Blomberg skulde tale. Hun havde, sagde hun, truffet den Aftale med Justitsraadens og Præstens, at de alle skulde mødes der. Ogsaa Baronessen tog rimeligvis med. Havde han ikke Lyst til at gøre Følgeskab?\nPer svarede, som sandt var, at han meget gerne engang vilde høre Pastor Blomberg tale. At ogsaa Udsigten til at komme sammen med de unge Piger havde nogen Tillokkelse for ham, snakkede han derimod ikke om, og det var da endelig ogsaa noget, der først gik op for ham i det samme Øjeblik. Han havde ikke haft dem i sine Tanker siden den foregaaende Aften, og selv ved den Lejlighed havde de, ham bevidst, slet ikke beskæftiget ham. Og dog havde de uafladelig gjort det. Ligesom hans Øjne hele Tiden, uden at han tænkte derpaa, havde fulgt de tre lysklædte Kvindeskikkelser, da de efter Aftensbordet Arm i Arm gik rundt om Græsplænen, saadan havde han trods sin Selvoptagethed i en skjult Krog af Sjælen stadig været modtagelig for Indtryk af dem og havde ogsaa her bevaret et meget levende Billede af dem alle tre.\nVed Firetiden holdt Landaueren for Døren, og efter nogen Venten – Baronessen kunde som sædvanlig ikke blive færdig – kørte de afsted. Hofjægermesteren havde i sidste Øjeblik bestemt sig til at tage med, og han gjorde sig under Kørslen hæderlig Umage for at bringe de foregaaende Dages selskabelige Overtrædelser i Forglemmelse.\nEfter en Times Kørsel naaede de Festpladsen: en Grønning 177 i Bunden af en dyb Skovkedel, hvor der var Læ for Blæsten. Et Par hundrede Landboere – Mænd og Kvinder – stod opstillet foran en flagsmykket Talerstol, og man var allerede begyndt at synge. Det fornemme Herskabs Ankomst vakte nok en vis Opsigt i Forsamlingen, men nogen Ærefrygt var der ikke at spore, – ja Hofjægermesterens langbenede Skikkelse i den junkerlige Spændejakke og med Urhanelyren i Hatten syntes endda at vække nogen Munterhed hist og her, da han førte sine Damer op til nogle Siddepladser – umiddelbart foran Talerstolen –, der var forbeholdt Egnens Udvalgte.\nPer havde holdt sig tilbage. Han var bleven lidt betuttet ved Synet af denne store Almueforsamling og vilde ikke ind i Mylret. Han saae Justitsraaden rejse sig forude og hilse paa Hofjægermesterens. Ogsaa Pastor Blombergs brune Fløjlshat og hans Kones højtbaarne Hoved opdagede han derhenne paa Bænkepladserne. Derimod søgte han en Tid forgæves Frøken Inger og hendes Veninder. Da saae han Hofjægermesterinden vende sig lidt til Siden og nikke op mod Skovskrænten, og her fik han Øje paa tre unge, sommerklædte Pigeskikkelser, der havde anbragt sig deroppe som paa et Pulpitur.\nMen nu tav Sangerne, og Pastor Blomberg stod paa Talerstolen.\nHan gav sig til at tale om Modersmaalet, om dets Betydning som Hjertets Sprog i Modsætning til alle fremmede Tungemaal, der i det højeste kunde blive Udtryksmiddel for Forstanden. Modersmaalet, sagde han, var det aandelige Moderbryst, af hvilket vi inddrak Nationens Sjæl. Et Folks Sprog indeholdt som i en Hovedsum Folkets aandelige Eje, det var vore Forfædre i hundrede Led, der herigennem talte fortroligt til os og dannede os i deres Billede. Derfor skulde vi ære det og holde det helligt. Ligesom vi indgærdede de Kilder, hvoraf vort Legeme skulde drikke, at de ikke forurenedes, saaledes galdt det i endnu højere Grad om at vogte den aandelige Ernæringskilde, som Ordet var. Men gav man Agt paa Folks Hverdagstale, vilde man desværre finde meget urent, ja raaddent i den, og i saa Henseende var Landboerne ikke stort bedre end Folk i Byerne. Der var jo dem, der ikke kunde aabne Munden, uden at tvetydige Ord og 178 svinske Hentydninger væltede ud af den. Her var en stor Opgave at tage op. Han vilde særlig kalde paa de Unge, hos hvem Vanen til uterlig Tale endnu ikke var for indgroet. Der maatte i det hele skabes en Bevægelse for at udvikle Sansen for en Sjælens Hygiejne, der jo dog var fuldt saa vigtig for Mennesket som Omsorgen for Legemet. Alle gode Kræfter i Folket maatte samles for at værne den unge Slægt mod den Besmittelse ved Ordet, for hvilken den nu daglig var udsat.\nPer havde straks været optaget af at høre; men efterhaanden som Taleren blev direkte moraliserende, splittedes hans Opmærksomhed. De unge Pigers Tilstedeværelse gjorde sit hertil, ligesom ogsaa det, at det altsammen var saa nyt for ham. Det var første Gang, han var Deltager i et Folkemøde; derfor optog Tilhørerne ham nok saa meget som Taleren. Han saae udover disse tætte Rækker af solide Vadmelsskikkelser, paa disse spændt lyttende, aabne og opvakte Ansigter, og det gik først ved denne Lejlighed tilfulde op for ham, hvad det var for en aandelig Bevægelse, han var bleven ført ind i.\nHan havde ofte hørt Tale om den grundtvigske Vækkelse med dens Ide om en folkelig Kultur i Modsætning til Videnskabens verdensmæssige Dannelse; men da selve Begrebet Bonde i hans Øjne var tidsstridigt, havde han alene af den Grund aldrig troet det Umagen værd at stifte nærmere Bekendtskab med denne Folkebevægelse, saa udbredt den ogsaa var. I de københavnske Krese, hvor han havde færdedes, var den ogsaa gerne bleven omtalt med en vis overbærende Ringeagt.\nUvilkaarlig drog han nu en Sammenligning mellem denne Forsamling af danske Landboere og de østerrigske og italienske Bønder, han havde lært at kende paa sin Rejse, og han kom til det Resultat, at han ikke havde nogen Grund til at skamme sig paa Landsmandsskabets Vegne. Det slog ham, hvilken Forskel der var paa denne lysvaagne, forstaaende Tilhørerkres og den søvnige Hjord af tyrolske Bjergboere, som Præsterne om Søndagen drev i Procession gennem Dresack som brægende Faar. Men ogsaa sammenlignet med Egnens Fortids-Bønder, saaledes som han huskede dem fra sin Barndom, naar de paa Torvedagene 179 viste sig i Købstaden, aabenbarede Kresen her et mægtigt Fremskridt. Her havde tydelig nok fundet en Udvikling, en Frigørelse Sted, der var gaaet jevnsides med den, hvoraf han selv var bleven baaret frem, – og den havde aabenbart bragt fuldt saa megen Lykke med sig.\nDa Pastor Blomberg havde sluttet sit Foredrag og der igen var sunget et Par Sange, traadte Festens Leder, en yngre, blond og smilende Bonde, frem for at meddele, at der nu vilde blive en halv Times Mellemmads-Pavse, hvorefter Højskoleforstander Broager vilde tale.\nForsamlingen spredte sig langsomt over Pladsen, og de, som havde maattet staa op under Foredraget, slog sig ned i Græsset.\nPer gik op til Inger og hendes Veninder. De unge Piger havde netop rejst sig for at gaa ned til de andre; men nu foreslog Per, at de skulde benytte Ventetiden til at se sig lidt om i den smukke Skov. Frøknerne Clausen viste sig straks villige. Inger derimod tøvede med Svaret. Hun skottede med et tvivlraadigt Blik ned til Pladsen foran Talerstolen, hvor hendes Moder stod i Samtale med Hofjægermesterinden. Inger slægtede ogsaa i den Henseende sin Moder og dennes Provins-Patricierfamilje paa, at hun var meget nøjeregnende med Overholdelsen af Formen. Men den ældste Clausen, den fuldbarmede Gerda, tog hende resolut under sin ene Arm, greb Søsteren under den anden og trak afsted med dem begge.\nSamme Frøken Gerda havde hele Tiden lidt vanskeligt ved at holde sine livfulde brune Øjne fra Per. Hendes mandhaftige Væsen var kun et Skalkeskjul for hendes kvindelige Beundring. Søsteren, der endnu halvt var Barn, lod sig smitte af hendes Tone og hængte sig leende paa hendes Arm som en overgiven Skoletøs.\nMen Per havde ikke Tanke for andre end Inger. Han fandt, at de andre ved nærmere Bekendtskab var lovlig tarvelige, og han kunde ikke lade være med at tænke paa, om ikke Inger følte sig lidt forlegen paa sine Veninders Vegne. I hvert Fald gik hun og saae ned for sig og blev mere og mere faamælt, jo taabeligere de andre fjasede.\n180 Det havde allerede den foregaaende Aften slaaet ham, hvor fornem hendes Holdning var i Sammenligning med de andres, hvor selvbevidst og jomfrustolt hun bar sit Hoved, som vilde hun løfte det højt over alt plat og flaut og smudsigt. Nu gik det op for ham, at det mere maatte være denne friske Uberørthed end bestemte ydre Træk, der i hans Øjne straks havde givet hende en vis Lighed med Francisca. Ogsaa omkring hendes Skikkelse havde der staaet denne kyske Kølighed, der mindede om Duften af vilde Roser. Han kunde huske, hvordan den mindste Hentydning til Kærlighedslivets Mysterier havde kunnet bringe Blodet op i hendes Kinder, mens Jakobe – – naa ja, hun havde det altsaa paa en anden Maner, og han kunde jo ikke nægte, at hendes Mangel paa Blufærdighed nu og da havde stødt ham, at han i det hele havde fundet noget usmageligt ved den ubeherskede Lidenskabelighed, hvormed hun var gaaet op i Elskovsforholdet til ham.\nDe var kommen ud af Skoven. Foran dem løftede sig en mægtig Grusbanke, ganske nøgen, kun dækket af et fattigt Græs med mørke Pletter af Lyng. Det var den bekendte Rolhøj, Egnens højeste Punkt, hvorfra man havde Udsigt over en Tyvendedel af Jylland.\nSkønt de to Clausen'er efterhaanden havde forstaaet, at de var tilovers, lod de sig ikke mærke dermed, i hvert Fald ikke ved at vise sig fornærmede. Tvertimod. Som de Jyder, de var, hævnede de sig over Mangelen paa Paaskønnelse ved en stadig mere løssluppen Munterhed.\n"Første Mand paa Toppen!" raabte Frøken Gerda og suste opad Skrænten, øjeblikkelig fulgt af Søsteren. I Farten fik denne sin Hat blæst af Hovedet, og der blev en vild Jagt efter den henad Bakkeskrænten.\nInger gjorde Mine til at følge dem; men Per, der erindrede Hofjægermesterindens Advarsel til hende mod at løbe, raadede hende indstændigt fra det, idet han sagde:\n"Husk paa, at De nylig har været syg, Frøken! Jeg veed, at De ikke maa overanstrenge Dem."\nVed denne Omhu for hendes Person erobrede Per uden at 181 ane det igen et lille Stykke af Ingers velbefæstede Hjerte. Hun var endnu saa meget Rekonvalescent, at det var hende en Tilfredsstillelse at blive gjort svagere, end hun var. Men nu erklærede hun, endda med et lille Nakkekast, at hun netop vilde derop, og da Per foreslog, at hun i det mindste burde støtte sig til hans Arm, vilde hun ikke høre Tale derom. Hun fejlede ikke det ringeste, sagde hun. Der var ikke noget at ængstes for.\nPer holdt sig alligevel tæt foran hende under Opstigningen for at kunne gribe til, dersom hun skulde snuble. Paa et Sted, hvor der var særlig stejlt, tog hun da ogsaa mod hans fremstrakte Haand. Det skete dog ikke uden Overvejelser, men hun kunde ikke indse, at der var noget upassende deri, saa meget mindre som han jo var forlovet. Og det føltes virkelig slet ikke ubehageligt saaledes at blive ført næsten svævende op ad den bratte Skraaning.\nPer havde hele Tiden Lyst til at fortælle hende, at han havde tilbragt Formiddagen med at læse i en af hendes Faders Bøger, og hvormegen Glæde han havde haft deraf. Men han var bange for, at hun skulde opfatte det blot som en høflig Frase, og lod derfor være. Han nøjedes med at sige, at han havde været meget glad for sit Besøg i Præstegaarden den foregaaende Dag – noget hun øjensynlig betragtede som ganske selvfølgeligt.\nAnstrengelsen havde gjort hende varm, og hun standsede for at puste. Hatten holdt hun i Haanden og det lyse, fine Haarpur stod omkring hendes Hoved som en Glorie. Hun var igen i dette Øjeblik ganske Francisca – syntes Per. Francisca i forklaret Skikkelse.\nDe to Clausen'er havde imidlertid forlængst naaet Toppen. De stod deroppe og holdt paa Hattene, medens Stormen rev i deres Skørter som usynlige Hænder, der vilde flænge Tøjet af dem. Ved Synet af Inger og Per, der nu igen havde sat sig i Bevægelse, sagde den yngste:\n"Se blot, hvor de kryber!"\n"Det er saa kedeligt med Inger," ytrede Frøken Gerda. "Naar Nogen gør lidt af hende, bliver hun straks saa affektert."\n182 "Man maa forresten ikke sige andet, end at han er ganske køn, ham – Nussen," sagde den unge.\n"Køn! Jeg finder ham skrækkelig!"\n"Det mener du jo ikke, Gerda. Du sa'e da selv iaftes –."\n"Jeg! Er du gal, Tøs! Har du rigtig set paa hans Glugger? Saadan et Par Mælkespande!"\nInger og Per naaede endelig tilvejrs, og man gav sig til at betragte den berømte Udsigt. De unge Piger begyndte at tælle Kirketaarne. Naar Luften var ganske klar, skulde man kunne øjne fem og tredive. Frøknerne Clausen kendte Navnene paa dem alle; men Per havde kun Interesse for dem, som Inger kunde udpege. "Nej se, er det Tepperup! … Hvad siger De? Aa, Ramlev!" udbrød han paa en Maade, som om disse Navne vakte kære Minder hos ham, – og de to Søstre stødte hemmeligt til hinanden med Albuen.\nDet var forresten daarligt nok, at den ene kunde høre, hvad den anden sagde, saadan larmede Blæsten med deres Klæder. Det varede derfor heller ikke længe, før de bestemte sig til at gaa ned.\nDa Skoven igen havde lukket sig omkring dem, standsede de et Øjeblik for at hæge sig lidt. Vinden havde huseret slemt med de unge Pigers Frisyrer, navnlig var Ingers ilde tilredt. Hun maatte tage begge sine Handsker af for at faa lidt Skik paa Haaret, og da hun netop stod med Hattenaalen i Munden og Veninderne var beskæftigede med deres eget, bad hun Per om at holde dem for hende saalænge. Hun tænkte ikke det mindste derved, men de to Søstre saae straks til hinanden; og mere end een Gang paa Tilbagevejen gennem Skoven fandt de Anledning til igen at puffe til hinanden med Albuen.\nDa de naaede Festpladsen, var Mødet igen begyndt. Paa Talerstolen stod en høj, alvorligt udseende Mand med mørkt Haar og Skæg. Det var Forstander Broager, Lederen af en i Nabolaget liggende Højskole og Pastor Blombergs Medbejler til Folkeyndesten der paa Egnen, navnlig mellem Ungdommen.\nStille anbragte de unge Piger sig paa deres forrige Pladser under Træerne, og Inger skottede ned til sin Moder, – hun var 183 pludselig bleven lidt betænkelig ved Fraværelsen, der jo ogsaa havde trukket meget længere ud, end hun havde tænkt sig. Til al Lykke saae det ud til, at Moderen ikke havde savnet hende; hun sad fuldkommen rolig og syntes ganske optaget af Højskoleforstanderens Tale.\nDette var hun paa sin Maade virkelig ogsaa. Pastorinden vaagede med Skinsyge over sin Mands Anseelse som Foredragsholder. Skønt ingen nogensinde kunde se det paa hende, var hun nervøs, hvergang andre og navnlig naar Højskoleforstanderen skulde tale; og dette var Grunden til, at hun trods Pers Tilstedeværelse ikke i Mellemtiden havde tænkt paa at se efter sin Datter.\nNoget lignende var forresten Tilfældet med Pastor Blomberg selv. Ganske vist var han altid den, der allerlydeligst gav sit Bifald tilkende overfor andre Talere og lo højest af deres Vittigheder; men paa en forræderisk Maade steg Blodet ham til Kinderne, saasnart han mærkede, at en anden gjorde Lykke.\nEfter at Mødet var bleven sluttet med endnu et Par Sange, og mens man ventede paa Vognene, der stod lidt længere inde i Skoven, gik Hofjægermesterinden og Inger med hinanden under Armen lidt bort fra de andre. Den første sagde:\n"I var sammen med Sidenius, saae jeg."\n"Ja, vi var en lille Tur ud til Rolhøj. Det kan der vel ikke have været noget urigtigt i?" spurgte hun og saae lidt ængstelig paa den anden.\nHofjægermesterinden kom til at le.\n"Nej, det kan der virkelig ikke."\n"Især da han jo er forlovet."\n"Det er forresten underligt, saa lidt man mærker det paa ham, – at han er forlovet, mener jeg."\n"Naa – det har vist heller ikke saa meget paa sig med den Forlovelse."\nInger standsede og saae nu helt forskrækket paa hende.\n"Hvad siger De!"\n"Ja, jeg veed naturligvis ingenting. Men jeg har paa Fornemmelsen. 184 at han ikke er saa glad ved den Forbindelse. Det'7 er jo en Jødedame."\nInger blev tavs. Det skulde hun have vidst! Hun følte sig pludselig dybt skamfuld ved Tanken om, hvor fri hun havde været overfor ham.\nI det samme blev der kaldt paa dem henne fra Vognene, som nu var kørt frem. Pastor Blomberg og hans Kone sad allerede vel indpakkede i deres Halvkalesche, og Præsten var lidt utaalmodig, saa der blev kun Lejlighed til en hastig Afsked.\nDa Inger var kommen op og vilde tage sine Handsker paa, kunde hun ikke finde dem; og med en ny Betuttelse gik det op for hende, at hun havde glemt at faa dem tilbage fra Per, som rimeligvis i Tanker havde puttet dem til sig.\nDer havde endnu været Tid til at bringe dem tilveje, – Hofjægermesterens Vogn var endnu ikke kørt – men saa brødefuld følte hun sig, at hun ingenting vilde sige for ikke at røbe sig overfor Moderen. Hun turde i sin Raadvildhed end ikke se sig tilbage, idet de kørte; og under Kørslen skjulte hun omhyggeligt Hænderne under Vogntæppet.\nDa de havde kørt et lille Stykke, sagde Fru Blomberg til sin Mand:\n"Jeg synes ikke, Broager var rigtig heldig idag."\n"Nej, det var virkelig kedeligt!" svarede Præsten hovedrystende. "Han er absolut ikke heldig. – – Absolut ikke heldig," gentog han efter flere Minutters Forløb, skønt de i Mellemtiden havde talt om helt andre Ting.\nPer udtalte sig under Hjemkørslen med megen Varme om alt, hvad han havde oplevet paa Turen. Kun nævnte han ikke Inger med et Ord. Hofjægermesterinden lagde Mærke til det og tænkte sit derved.\nSolen var gaaet ned. Det blev næsten mørkt, inden de naaede hjem.\nIdet de kørte ind gennem Porten paa Kærsholm med den hult rumlende Genlyd, Per allerede kendte saa godt, og da han saae Lyset fra Vinduerne skinne dem saa gæstevenligt imøde, blev han grebet af en ham ny og forunderlig Følelse. Han fik for 185 første Gang i sit Liv Indtrykket af et Sted, hvortil han paa hjemlig Maade følte sig knyttet. Som til Bekræftelse kom i det samme Forvalterens Hund springende og gav sig til at danse omkring ham og slikke hans Haand i vild Gensynsglæde. Det stakkels Dyr, hvis Hvalpe man havde taget fra den, havde siden kastet sin Kærlighed paa Per. Bevæget bøjede han sig ned og klappede dens Hoved.\nDa han kom ind paa sit Værelse, jog det igennem ham ved Synet af et Brev, der var lagt frem til ham paa Bordet. Hans Øjne fik et sky Udtryk, – det maatte vel være fra Jakobe, tænkte han og tøvede med at tage det. Da han genkendte Ivans Kragetæer, trak han Vejret lettere; men en Følelse af Ubehag blev alligevel tilbage. Svogerens Haandskrift mindede ham saa pinligt om det stadig uløste Pengespørgsmaal, der hver Aften skaffede ham nogle kvalfulde Øjeblikke, inden han faldt i Søvn.\nHan lagde Brevet ulæst til Side, – Forretninger maatte vente til imorgen. Idet han derpaa vilde gaa tilbage til Dagligstuen, fik han i sin Jakkelomme fat paa en lille lysegraa Bylt. Det viste sig at være Ingers Handsker. Et Par bløde, ru, saakaldte Randers Handsker, ganske nye.\nDet var ikke helt tankeløst, han havde beholdt dem derude i Skoven. Han havde følt en sær Glæde ved at bære paa noget, der tilhørte hende. Under den hovedkulds Afsked havde han saa glemt at levere dem tilbage.\nHan foldede dem nænsomt ud og betragtede dem længe. Han førte dem op til sit Ansigt, inddrak begærligt deres Duft og smilte tungt. Han havde nu det fornødne Paaskud til at forny sit Besøg i Præstegaarden allerede den næste Dag, tænkte han; men – –\nVar det ikke raadeligst for ham at lade være? Stod han ikke Fare for at blive virkelig forelsket, dersom han saae hende oftere? Den gamle Adam rørte sig atter i ham. Men hvortil skulde det føre? Nogen ny Kærlighed havde han dog ingen Ret til. Fra Livets Blomsterstier havde han for Resten af sit Liv lukket sig ude … om han overhovedet nogensinde havde kendt dem.\n[gå til 21. kapitel]\nKorrekturlæst 25.2.2020 ved elektronisk sammenligning 1918/1920.\n['1] < tidtil tilbage\n['2] < nauralistisk tilbage\n['3] < syndige. Jf. 1905- og 1918-udgaverne. tilbage\n['4] < de tilbage\n['5] < Hensende tilbage\n['6] Faren: sandsynligvis det rigtige ord. 1905- og 1918-udgaverne har: Farten, som formentlig er en trykfejl. tilbage\n['7] < De tilbage\ntop ^ | Åbningssiden » Kilder » Bøger » Lykke-Per » Lykke-Per E » Lykke-Per (1920) kap. 20\nDenne side er opdateret 26.02.2020. www.henrikpontoppidan.dk er under redaktion af Flemming Behrendt. © Ophavsret: Henrik Pontoppidan Netstedet. Webmaster: Jesper Brunholm. .\nUdskrevet fra http://www.henrikpontoppidan.dk/text/kilder/boeger/lp/lpe/kap20.html den 25/01/2022.


Skarp kritik af offentligt ”affaldstyveri” - Transporttidende\nSkarp kritik af offentligt ”affaldstyveri”\nITD opfordrer til indgreb over for Københavns Kommunes planer om at "nationalisere" affaldsindsamlingen. (Arkivfoto: L.M. Lassen)\nITD kritiserer Københavns Kommune for at ville hjemtage affaldsindsamlingen.\nI dag mandag beslutter Københavns Kommunes Teknik- og Miljøudvalg sandsynligvis at hjemtage affaldsindsamlingen fra de private transportvirksomheder. Opgaven skal i stedet overlades til kommunens eget – kriseramte - affaldsselskab, Amager Ressourcecenter (ARC).\nKrisen i det kommunalt ejede Amager Ressourcecenter (ARC) har flere årsager, herunder ikke mindst den kuldsejlede økonomi i det flere milliarder dyre prestigeprojekt forbrændingsanlægget Amager Bakke.\nDa økonomien i selskabet er løbet løbsk, har kommunen ændret vedtægterne, så ARC nu har mulighed for at overtage affaldsindsamlingen i Taarnby, Hvidovre, Dragør, Frederiksberg og København.\n»Hermed kan ARC blive omdannet til en kommunal transportvirksomhed, som med skattekroner i ryggen overtager markedet fra private aktører. Uden at være underlagt markedskræfterne og de samme økonomiske risici som de private,« skriver brancheorganisationen ITD i en kritisk kommentar.\n- Vi har i en årrække set flere eksempler på unfair konkurrence fra offentlige selskaber i affaldssektoren. Det her er langt fra en enlig svale og den seneste udvikling, hvor Københavns Kommune vil hjemtage indsamlingen i København, viser tydeligt, at der er et presserende behov for en seriøs og gennemgribende revision af de nuværende regler på området. Det er ikke rimeligt, at kommunerne stadig kan skalte og forvalte dette område uden at være underlagt samme risici som de private virksomheder og tillige lade borgerne betale regningen. Derfor har vi i ITD i flere omgange gjort både ministre, ordførere og arbejdsgruppen for fair og lige konkurrence m.fl. opmærksomme på problemstillingen, siger Carina Christensen, administrerende direktør i ITD.\nStrider mod regeringsudspil\nSagen om Amager Ressource Center blusser op kort efter, at regeringen præsenterede et udspil om at hæve måltallet for konkurrenceudsættelse i kommuner, regioner og stat, og Københavns Kommunes forestående beslutning går altså stik imod regeringens ambitioner på området.\n- Denne her sag strider jo imod både fornuft og intentioner. Den handler end ikke om, at Amager Ressource Centre kan varetage affaldsindsamlingen mere effektivt eller til en bedre pris. Den handler om at give et kommunalt ejet selskab mulighed for at importere mere affald og derved øge omsætningen. De private transportvirksomheder mister levebrødet, og betaler prisen for kommunale fejlinvesteringer i skræntende prestigeprojekter. Det skal ikke kunne lade sig gøre, siger Carina Christensen.\nErhvervsminister Brian Mikkelsen har også fokus på sagen og har i den forbindelse udtalt, at Københavns Kommunes forestående beslutning vil tage brødet ud af munden på de private transportvirksomheder. Han opfordrer derfor de private firmaer til at indbringe sagen for Klagenævnet for Udbud. ITD bakker op om ministerens synspunkter, og vil gerne viderebringe hans opfordring.\nAntal brugere online: 2043


Brødre - Cinemaonline.dk - Hele Danmarks Filmsite\n28. januar 2005 af Claus Larsen\nGense det velspillede trekanstdrama, der understreger Susanne Biers plads blandt de mest veletablerede i dansk film\nSusanne Bier har efterhånden fået skabt sig et ry for at være en af dansk film helt store instruktører med hendes seneste fire film, Den eneste ene, Hånden på hjertet, Elsker dig for evigt og nu senest Brødre. De har alle solgt biografbilletter i et for danske standarder uhørt højt antal. Bier har også bevist at hun kan begå sig i genre-filmen, dogme-regler og med Brødre har hun tilført det danske filmdrama endnu flere finesser, men ikke uden problemer.\nNu er Brødre udkommet på DVD, så den næsten halve million kan gense film, og de, der missede den kan få et par timer til at gå i godt, men bestemt ikke fornøjeligt selskab. For os der har set den, kan filmen endda byde på noget så fint som en efterrationalisering. Gensynet for undertegnede var faktisk en helt ny og bedre filmoplevelse. Men stadigvæk med problemer.\nHelt central i historien er forskellen mellem brødrene Jannik og Michael. Jannik er en bølle, der netop er kommet ud af fængslet efter et voldeligt bankrøveri, mens Michael er grundigt karrieremennesker, der som major i hæren drager til Afghanistan for bevare freden der. Under en helikopterflyvning går det galt. Helikopteren skydes ned og alle formodes omkommet. Det rammer som et lyn af chok i familien derhjemme og alt vendes på hovedet, og i bearbejdelsen af sorgen bliver Jannik og Michaels kone Sarah forelsket i hinanden. Der er bare den krølle ved det hele, at Michael har overlevet, og han sidder i talibanernes fangenskab, hvor han tvinges til at henrette den danske soldat, som man oprindeligt var ude for at opspore. Michael befries og returnere hjem, men ikke som den samme person. Han kan ikke få talt ud om sine store problemer og sin ekstremt dårlig samvittighed, og det hele ender næsten galt.\nSåledes spundet over et brødre-motiv, der er lige så gammelt som Kain og Abel, fortælles denne fængslende historie sig over et par timer ganske fremragende filmarbejde. Der er ikke en finger at sætte på noget af det formmæssige. Det er stor udfoldelse af talent i skuespillet, der bunde sammen af virkelig rutinerede kræfter. Castingen er formidabel. Endelig får Connie Nielsen lov til at begå sig på sit modersmål, og hendes nøgne og usminkede version af Sarah, der brydes med en mands død og den spirende længsel efter mandens modsætning. Selvfølgelig var det forbundet med betænkeligheder, om hun nu kunne spille med i dansk film, når hun nu var vant til den mere stramme Hollywood-stil. Der er uden tvivl talent, der er gået til spilde i Amerika, når hun kunne have været i en guldfund i dansk film. Ulrich Thomsen og Nikolaj Lie Kaas er blandt dansk films store mastodonter, og der er heller så meget at spotte dem for i Brødre, selvom nogen måske nok vil mene, at de er typecastet i rollerne som henholdsvis den gode søn, der bryder sammen og den skæggede rod, der har et godt hjerte. Den svære kunst at instruere børn uden at de overspiller, viser Bier sig som mester i. Hun har altså næse for helt små talenter, hvilket hun også har bevist før. Sarah og Michael to små døtre, må gennemgå så meget, og for den ældste datter er livet virkelig svært, idet hun så småt begynder at forstå, hvor absurd en verden, voksenlivet og kærligheden kan være. På den rutinerede birolleside er Solbjørg Højfeldt den godtroende mor og Bent Mejding den alkoholiserede far, og sidstnævnte har vel ikke været bedre siden han i sin tid gav os den modbydelig far i Tro, håb og kærlighed, og er dermed et af filmens absolutte højdepunkter. Brødre er ingen dogme-film, men fra Dogme-film har Bier taget det ret frie kamera med, som Morten Søborg styrer suverænt, så man ikke har sønderklippet filmen, så den mister intensitet. Undertiden er der nogle ret lækre montageklip, som ligger som en ramme om filmen, og giver filmen en formmæssigt ekstra dimension. Musikken er som taget fra et Preisner-partitur fra en Kieslowski-film, og det er bestemt ingen ulempe. Således er formen fuldendt.\nMen filmen har også en indholdsside, der er baseret på Anders Thomas Jensens Robertvindende manus. Og det er her nogle enkelte problemer opstår. Den store fortælling fejler som sådan intet. Den er tragisk og har sine små humoristiske Jensen-signaturer, som fx Lars Hjortshøj køkkenteam bestående af noget så såre simpelt og ærkedansk som Preben 1 og Preben 2. At sådanne små lyspunkter kan være nødvendige er der ingen tvivl om, men personligt synes jeg, at sekvensen falder uden for nummer, og jeg kan ikke lade være med at tænke Mandrilaftale og skæve karakterer, når jeg ser Hjortshøj i underbukser og tennissokker. Jeg begriber heller ikke at Bent Mejdings rolle skal være småalkoholisk, og som ender med en grum kliché, da han lige napper en dram fra flasken efter sønnens begravelse. Det sidste problem minder meget om den berømte russisk roulette scene fra Ciminos Deer Hunter, hvor Christopher Walken og Robert De Niro tvinges til at spille russisk roulette i en vietnamesisk fangelejr. Det væsentlige i Brødre er, at Michael har det dårligt efter de traumatiske oplevelser i fangenskabet i Afghanistan. Man har så valgt at pensle det problem ud, så Michael er blevet tvunget til at henrette sin danske kollega. Hverken det eller russisk roulette har man hørt om i de respektive krige, og derfor er det ikke nødvendigt for at fortælle historien. Havde man ladet den unge kollegaer dø, fordi man henrettede de overflødige, havde filmen virket mere troværdig, og i første gennemsyn virker Michaels ufrivillige udåd noget bombastisk i en tone, der ikke passer til filmen. Hvor smukt havde det ikke været bare at lade ham sidde indespærret og høre skriget fra sin kollega, der bliver skudt. Sådan er det, når man nu synes filmen er så fantastisk god i forvejen.\nI kampen om Robert-priserne var Brødre ikke nomineret til bedste film, hvilket vidner om, hvor godt filmåret 2004 var i Danmark. Til den mere prestigefyldte Bodil er det lykkedes for Brødre og Terkel i knibe at skubbe både Dag og nat og Lad de små børn ud. Desuden er filmen nomineret i ikke mindre end fire rollepriser. Og Brødre har da også overvejende fremragende ting at byde på, men fordi troværdighed i filmrealisme er så vigtig, og fordi den undervurderer sig selv som antydningens kunst, så må Brødre nøjes med fire stjerner – om end store og velfortjente\nEkstramateriale: 5 stjerner\nHar man set filmen i biografen, skal man ikke snyde sig selv for at gense filmen med kommensporet med Susanne Bier, klipperen Pernille Bech Christensen og fotografen Morten Søborg, som indfører seeren i det lidt mere tekniske aspekt af filmproduktion. Bier formår også at forsvare nogle af de kritikpunkter, som filmen har fået (også i denne anmeldelse), men hun nævner ingen særlige overvejelser over den diskutable henrettelsesscene. Som et sjældent syn på kommentarspor generelt lykkedes det faktisk også de tre at være en smule selvkritiske.\nMan får også seks featuretter om livet bag filmen, hvor de tre førende skuespillere og Bier selv forklarer om arbejdet bag film. Her ser man også, hvordan man har lavet det computeranimeret helikopterstyrt og man følger arbejdet med filmen igennem testscreenings og evaluering. Det bedste er et DR-produceret portræt af Susanne Bier og hendes karriere og tanker om livet og filmen. Det fylder godt halvanden times ekstra information om filmen.\nDesuden findes der også tre slettede scener med kommentarspor, TV-spot, Poster Artwork og trailere.\nSkuespillere: Connie Nielsen, Ulrich Thomsen, Nikolaj Lie Kaas, Bent Mejding, Solbjørg Højfeldt\nSelskab: Zentropa og Nordisk Film, 2004


Villa til salg i Gørløse. 71 m2 Villa sælges i Gørløse Vinkelvænget Ledig bolig\nDanmarks største boligportal! 73.967 annoncer lige nu...\nVilla til salg, Gørløse, Vinkelvænget\nGrundareal: 633 m2\nKælderareal: 50 m2\n71 m2 villa til salg i 3330 Gørløse\nVilla i skøn stil beliggende på ældre opvokset grund. Huset trænger til nogen istandsættelse, men til gengæld kan man sætte sit personlige præg på ejendommen. Bemærk at drivhuset ikke medfølger.\nHuset indeholder: Hyggelig entré, gæstetoilet, værelse, køkken med nedgang til kælderen, stort soveværelse samt vinkelstue med plads til både spise- og dagligstueafdeling. Her er masser af lys i hele huset. Kælderen har også indgang udefra og her er 3 disponible rum samt stort badeværelse. Herudover er der et dejligt anneks.\nGørløse er en hyggelig landsby med indkøbsmuligheder, togbane mod Hillerød og Frederiksværk, buslinie 600 S, sportsfaciliteter, forsamlingshus m.v. Her er dejlig natur og skolen går til og med 6. klasse.\nSe ledige jobs i Gørløse\nVilla på Solvej, Gørløse\n145 m2 villa til salg i 3330 Gørløse\nVilla på Kurreholmvej, Gørløse\n148 m2 villa til salg i 3330 Gørløse\nVilla på Hovedvejen, Gørløse\n170 m2 villa til salg i 3330 Gørløse\n130 m2 villa til salg i 3400 Hillerød: Vi sælger nu en fin moderniseret murermestervilla beliggende i attraktivt og roligt kvarter. Huset er i gåafstand til skole, indkøbsmuligheder, slot og slots...\nSøger du Villa i Gørløse?\nBoligdeal.dk er Danmarks store søgemaskine for udlejning og salg af Villa og andre boligtyper. Boligdeal bruges af både ejendomsselskaber, ejendomsmæglere og private til at udleje og sælge boliger - herunder Villa i Gørløse.\nVilla til leje eller salg i Gørløse…\nFå besked om Villa i Gørløse på din mail


Madgal.dk � Opskrift � Minestrone - den hurtige\nMinestrone - den hurtigeSkrevet d. 9 August 2001Ingredienser1,5 l Gr�ntsagsbouillon500 g Kartofler (faste)250 g B�nner (fra d�se, hvide, r�de eller sort�je)50 g Parmesanost (eller percorino, friskreven!)Fremgangsm�de1. H�ld bouillonen i en stor gryde, l�g l�g p� og lad det koge op.\n2. Skyl kartoflerne og sk�r dem i sm� terninger og put dem i gryden. Sk�r porren op p� langs, skyl den godt, sk�r den i strimler og l�g den i bouillonen. Skr�l guler�dderne, sk�r dem i skiver og l�g dem i gryden med l�g p�. Skyl squash og sellerist�ngler, sk�r de visne dele v�k, resten sk�res i strimler eller skiver - og l�gges i gryden.\n3. L�g tomaterne i kogende vand et �jeblik. Giv dem et koldt brusebad og fl� dem. Sk�r tomaterne i terninger og kom dem ned i suppen med de afdryppede b�nner. Suppen er blevet stadig mere tyk og farvestr�lende de seneste 15 minutter. Lad den koge under l�g 15-20 minutter mere ved svag varme. Smag til med salt og peber. Pesto og reven ost tils�ttes f�rst til sidst.


Begravelse: Lokale socialdemokrater med til Anker Jørgensens bisættelse\nLars Møller er blandt de lokale socialdemokrater, der lørdag deltager i tidligere statsminister Anker Jørgensens bisættelse i København. Foto: Lars Norman Thomsen\nLokale socialdemokrater med til Anker Jørgensens bisættelse\nFormand for Voksen- og Plejeudvalget i Norddjurs Kommune, Lars Møller, deltager som fanebærer ved den tidligere statsministers bisættelse lørdag eftermiddag\nNår tidligere statsminister Anker Jørgensen (S) lørdag klokken 13 bisættes fra Grundtvigs Kirke på Bispebjerg vil flere lokale socialdemokrater fra Djursland være med på tætteste hold.\nEn af dem er Lars Møller, mangeårigt medlem af Norddjurs Kommunalbestyrelse og for nuværende formand for Voksen- og Plejeudvalget. Han deltager som fanebærer på vegne af den socialdemokratiske partiforening i Grenaa\n"Det er jeg stolt og beæret over. For Anker var jo arbejdsmand, som jeg selv, og viste, at han alligevel godt kunne nå det højeste embede, at lede sit land," siger Lars Møller.\nNorddjurs borgmester Jan Petersen, medlem af Folketinget i 18 år, og hans kone, Lotte Henriksen, MF 1990-1998, deltager også i bisættelsen. Ligesom det forventes, at der også kommer repræsentanter fra Syddjurs.\nAnker Jørgensen havde en særlig tilknytning til Djursland og i særdeleshed Pindstrup qua sit ægteskab med Ingrid Jørgensen, kaldet Ingse, der var født og opvokset i Pindstrup. Hendes bror er Orla Kvist Pedersen, som i en lang årrække repræsenterede Socialdemokratiet i den daværende Midtdjurs Kommunalbestyrelse\nBrylluppet stod i Marie Magdalene Kirke i 1948.\nIngrid Jørgensen døde i 1997 og blev stedt til hvile ved søen på Vestre Kirkegård, som i folkemunde er døbt 'Det Røde Hav', fordi en lang række af historiens mest prominente socialdemokrater ligger begravet her, som for eksempel Anker Jørgensens forgænger Jens Otto Krag.\nPå Ingrid Jørgensens gravsten er der gjort plads til, at Anker Jørgensens navn kan føjes på, så den tidligere statsministers sidste hvilested bliver ved 'Det Røde Hav' side om side med notabiliteter som Hans Hedtoft, Pio, Stauning, Per Hækkerup og H.C. Hansen.\nAnker Jørgensen ristede i sine tre dagbøger, der blev udgivet efter statsministerperioden, mange runer om sin hustru.\nPubliceret 01 April 2016 09:20


“Barndommens smil. Noget der skuffende ligner den ægte vare. Det samme smil fra en ’Nina’, en ’Nora’, en ’Julie’, en ’Hedda’. Også på bryllupsbilledet er masken uforandret, end ikke med et barn på armen krakelerer den.”\nChokoladedøden”, s. 132.\nLis Vibeke Kristensen blev født i 1943 og voksede op i Svendborg. Som ung flyttede hun til Aarhus, hvor hun uddannede sig i dramaturgi på universitetet. Det førte til mange års karriere i teaterverdenen: Hun arbejdede blandt andet som dramaturg, oversætter og instruktør, og hun var teaterchef i over ti år, først på det svenske Länsteatern i Örebro og siden på Svalegangen i Aarhus. Sideløbende skrev Lis Vibeke Kristensen dramatik til TV og radio, hun freelancede som kulturjournalist og anmelder, og hun var gæstelærer ved flere amerikanske universiteter.\nI 1993 satte hun teaterkarrieren på pause for at koncentrere sig om at skrive. Hun var debuteret ti år forinden, i 1983, med digtsamlingen ”Jeg har tænkt på dig: digte til mænd”. ”Som teaterchef har man ikke tid til at skrive. Et par noveller var alt, hvad der kom ud af den periode[…] ” fortæller Lis Vibeke Kristensen (Lis Vibeke Kristensen: Biografi. Litteratursiden, 2000-01-21). Hun udgav sit næste værk, som var ”Knælerens sommer” i 1995. Erfaringerne fra teatret præger i høj grad Lis Vibeke Kristensens forfatterskab, både tematisk og sprogligt: ”Teatret har lært mig noget om fortællestruktur og om at tage det med, man har brug for, og derefter fjerne det, der ikke er nødvendigt. Teatrets billeder var mine billeder, indtil det, jeg havde at sige, ikke længere kunne rummes i teatrets univers.” (Lis Vibeke Kristensen: Biografi. Litteratursiden, 2000-01-21).\nHun er en produktiv forfatter og har indtil videre udgivet over 25 titler inden for både skønlitteratur og faglitteratur, og flere af værkerne er oversat til blandt andet tysk, svensk, norsk og estisk. Ved siden af sit skønlitterære forfatterskab arbejder Lis Vibeke Kristensen som konsulent og underviser i lederskab og kommunikation. Privat bor hun sammen med sin mand af andet ægteskab i Malmø. ”Han er min bedste kritiker og den første læser af alt, hvad jeg skriver,” fortæller Lis Vibeke Kristensen (Lis Vibeke Kristensen: Biografi. Litteratursiden, 2000-01-21).