The Story of... (DK Version) - INFERNAL\nThe Story of... (DK Version)\nLina Rafn and Paw LagermannHvem er Infernal?Gruppen består i dag af undertegnede (Lina Rafn) og Paw Lagermann. Oprindeligt var Søren Haahr også med i Infernal, men han valgte at gå ud af gruppen efter succesen med debutalbummet "Infernal Affairs".\nFørst og fremmest består Infernal altså i dag os to, Paw og mig, som sammen står for skrivning af tekst, melodi, musik, produktion, fremførelse samt overordnet idéudvikling på alt visuelt materiale (hjemmeside, videoer, billeder osv.). I Infernal er der ingen folk "bag kulisserne", som i virkeligheden "laver det hele". De, der ses på scenen, laver interviews og fremtræder på billeder og i bandets videoer, ER bandet og ophavsmænd til tekst, musik og melodier. Fra tid til anden benytter vi os af co-writers og co-producers - i enkelte tilfælde som ved coverversioner er vi selvsagt ikke ophavsmænd til tekst og melodi, men kun til musik og produktion. Af tilbagevendende sparringspartnere kan nævnes: Adam Powers, der har været med til at skrive bl.a. numrene "Sunrise", "From Paris to Berlin", "Keen on Disco", "I Won't be Crying". Desuden har vi arbejdet sammen med gruppen E.T.A. (co-writing og -produktion på "Voodoo Cowboy"), produceren De La Ray (co-produktion på bl.a. "Sunrise"), rapperen Al Agami (tekst og vokal på "l'Amour est Enterdit"), sangskriver og sangerinde Michelle Djarling (co-writer på bl.a. "You Recieve Me"), sanger og sangskriver Moses Malone (co-writer på bl.a. "Ten Miles"), Nicole Stokholm (co-writer på "Ten Miles"), Morgan Jalsing (co-writer på "Ten Miles"), DJ og producer Jesper Green (co-producer på bl.a. "Cheap Trick Kinda' Girl"), John Rock a.k.a. Jon Nørgaard (co-writer og vokalist på "Ultimate Control"), DJ og producer Søren Haahr a.k.a. Red$tar (co-writer og -producer på hele debutalbummet "Infernal Affairs" samt den efterfølgende "Remixed Affairs", og co-producer samt vokalist på bl.a. "Banjo Thing"). Desuden benytter Infernal sig af en lang række studiemusikere, heriblandt kan nævnes: Anders Øhrstrøm (co-production, additional keyboards og backing vocals) Thomas Holmen (trommer), Peter Düring (trommer, percussion og guitar), Oriental Mood (percussion og vokal), Jimmy Dee (guitar og bas), Lars Danielsson (bas), Michelle Djarling (backing vocals), Anne Rani (backing vocals), Hannibal Gustavsson (guitar og bas), Anders Heiberg (guitar), Lelo Nika (harmonika), Ole Kibsgaard (banjo), Theis Andersen (backing vocals), Brian Risberg Clausen (backing vocals), Kawkab Hamza (lead vokal) m.fl.. Infernal er dog mere end bare musikken. På den mere forretningsorienterede front bliver Paw og jeg suppleret af Michael Guldhammer på pladeselskabssiden. Han har siden 2004 været katalysator for vores store gennembrud i udlandet samt massive comeback i det brede mediebillede herhjemme. Bookingen klares i DK gennem KAIKA Music. De nøjagtige spillesteder og -datoer findes her på www.infernal.dk. Det var oplagt, at der m�tte s�kkepiber til. Vi fandt nogle p� De Gule Sider - fra the Heather Pipes and Drums. Begyndelsen\nPaw Lagermann, jeg selv (Lina Rafn) og Søren Haahr startede Infernal i slutningen af 1997 efter at Paw og jeg sammen med to tidligere partnere, Kristian Paulsen og Nicolai Villum Jensen havde lavet musik under navnet Bordeaux. Med dette optrådte vi som "husorkester" på det daværende Diskotek IN i København. Søren Haahr var DJ og eventkoordinator og satte Bordeaux til at optræde til diverse temaaftener på klubben. En af disse aftener, var en skotsk aften. Det var noget med tilbud på whiskey i baren, personalet i kilt og videre i den dur. Vores opgave var at bikse et nummer og et show sammen, som passede til temaet, og så underholde i ca. ti minutter med det. Bare som en lille event, der understregede aftenens tema. Det var oplagt, at der måtte sækkepiber til. Vi fandt nogle på De Gule Sider - fra the Heather Pipes and Drums. Showet blev så stor en succes, at nummeret efterfølgende blev indspillet og udgivet som single med titlen "Sorti de l'Enfer". Kristian Paulsen og Nicolai Villum Jensen forlod projektet inden udgivelse for at fokusere på deres Big Beat projekt, Miami, og Søren Haahr blev fast bandmedlem. Denne konstellation kom så til at hedde Infernal - inspireret af klubben, hvor det hele begyndte; IN.\nSinglen blev udgivet på Kenneth Bagers pladeselskab, Flex Records og solgte knap 20.000 eksemplarer i løbet af det følgende halve år. Efterfølgende udgav vi vores 2. single, Highland Fling, opkaldt efter en skotsk folkedans. Ingredienserne var igen dansevenlige beats, en pumpende off-beat-bas krydret med sækkepibe på toppen. Modsat den foregående single, der kun havde små brudstykker af "talt" vokal, var der på Highland Fling et sunget omkvæd. Omkvædet bestod af to linjer. Først blev den ene sunget, så den anden, så den første igen og til sidst dem begge samtidig. Det var min debut som studiesangerinde og hvis jeg skal være ærlig, tog det en dag per linje at indspille! Også denne single gjorde sig godt og solgte knap 10.000 eksemplarer og betød at vi nu fik en pladekontrakt på udgivelse af et helt album. Under tilblivelsen af vores debutalbum udgav vi endnu en forløber for debutalbummet - "Kalinka". Oprindeligt planlagde vi at lave en cover-version af et gammelt technonummer, "Russian Key", men da det ikke lykkedes os at finde dette nummer som opera, valgte de at lave "Kalinka" – det giver måske ikke helt mening, men vi mente, at hvis vi ikke havde noget nyt og unikt at tilføje et gammelt nummer, skulle vi holde os fra at røre ved det. Derfor blev vi enige om, at opera måtte der til! Som nævnt kunne vi ikke finde Russian Key, men vi fandt en med Kalinka, leveret af the Russian Army Chorus and Band. Heldigvis på en udgivelse under EMI, som ejede Flex, der udgav os, og dermed var vejen banet for, at vi fik lov at sample en operabid fra denne indspilning. Vi lagde biden ind som en del af vores techno-danceudgave af "Kalinka", og nummeret blev vores hidtil største succes. Den gik direkte nummer et på den officielle danske single-salgsliste og solgte platin - 10.000 eks. - på ganske få uger. I skrivende stund har den single ligesom Sorti de l'Enfer næsten solgt 20.000 eks. – og her taler vi fysiske maxi-single cd’er. Det er før downloadingens tidsalder...\nDen sidste forløber for debutalbummet blev nummeret "Voodoo Cowboy", som blev produceret i samarbejde med gruppen ETA. Stilen var anderledes end vores tre øvrige singler - den "steady" stortromme var byttet ud med støvede, skramlende breakbeats og basgangen var blues-inspireret og mere dynamisk end vi tidligere havde brugt det. Nummeret blev vores adgangsbillet til massiv rotation på P3 - for første gang i vores karriere. Vi lavede også en mere ”almindelig” dance-agtig version af nummeret, som The Voice spillede en hel del og med til historien hører det, at netop dette nummer i den traditionelle 90’er-dance-version var med i helt fra starten i vores live-show. Det var faktisk en af de allerførste demoer, der blev til under Infernal-navnet. Desuden resulterede nummeret i, at vi modtog en Grammy (jo, det hed det skam dengang) for Årets Danske Up-front Udgivelse.\nFå uger efter udgivelsen af "Voodoo Cowboy" ramte debutalbummet "Infernal Affairs" butikkerne - og salget gik over al forventning. Oprindelig var der budgetteret med, at pladen skulle sælge mellem 10 og 15 tusind eksemplarer. På tre måneder havde albummet solgt 50.000 eks. (platin), og i flere markedsundersøgelser, viste vi os at være markant det populæreste band i aldersgruppen 12-18 år. Sejt.\nSom sidste single fra "Infernal Affairs"-pladen kom singlen "Your Crown". Den oprindelige demo kom fra et tysk projekt, der aldrig blev til noget, men de nåede at få skrevet en sang af den navnkundige sangskriver Nozie Katzman ("Mr. Vain" m.fl.). Nummeret blev via Kenneth Bager præsenteret for Søren, Paw og mig, og eftersom vi ikke tænkte på os selv som sangskrivere, var vi helt klar på at forsøge os med en ”rigtig sang” og takkede ja til at indspille og reproducere nummeret. Desværre viste arbejdet med det nummer klokkeklart, hvor vi var begrænsede i vores kompetencer på det tidspunkt. Vi oplevede faktisk hurtigt det nummer som den absolutte fallit-erklæring. Det var ikke skrevet af os, jeg var på det tidspunkt ikke dygtig nok til at synge det, og vi var åbenbart ikke dygtige nok til at producere det, så det endte med slet ikke at være vores nummer, følte vi. Den færdige produktion og det endelige mix, kom ikke fra vores studie og mixer, men fra producer Michael Pfundheller, og at nummeret var featuring Xenia, som vokalist. Indtil da havde vi altid lavet alt selv. Vores frustration og utilfredshed til trods, gav det os vores hidtil højeste placering på den danske airplay chart - #2.\nI alt solgte "Infernal Affairs" omkring 80.000 eks. i Danmark og er stadig vores største salgsucces herhjemme.\nMusikalsk set bet�d al vores vaklen, at "Waiting for Daylight" blev en noget blandet aff�re.Den sv�re to'erEfter utallige koncerter, fem massive hit-singler og et hav af interviews var to år fløjet af sted. Især Paw, men også jeg har store huller i hukommelsen fra netop denne periode, fordi det var så hektisk, uventet og intenst.\nFor at købe lidt tid, valgte vi i samråd med pladeselskabet at udsende pladen "Remixed Affairs" med en blanding af populære remix’, et par nye numre, to live-optagelser og et megamix. Vi gik dog omgående i gang med at skrive på den næste plade, da vi havde afsluttet arbejdet med "Remixed Affairs".\nFordi så mange lignende acts havde set dagens lys i kølvandet på vores succes, insisterede vi på at gå nye veje. Vi nedtonede de meget markante gimmicks som sækkepibe, kosak og mundharpe og prøvede at fokusere mere på holdbare produktioner, sangskrivning og mere subtile "kendetegn". Vi følte os samtidig pressede til at vende poppen ryggen og søge ned i undergrunden.\nDenne drejning førte os sammen med den tyske tranceproducer De La Ray, som vi lavede flere af numrene til andet album "Waiting for Daylight" sammen med - heriblandt første single fra dette album, Serengeti. Nummeret var i sin originale version minimalistisk, tungt og præget af en hidsig, de-tunet synth, der steg og faldt i intensitet. Eneste "gimmick" på nummeret, var et langt break i midten af nummeret, hvor vores nyfundne afrikanske sanger, Moses Malone, sang på swahili. Netop dette break faldt ikke i de tyske DJ's smag og kostede os desværre en single-release i Tyskland, men samtidig blev dette det første nummer, der blev spillet af flere prominente engelske DJ's. Heriblandt Paul Oakenfold, som havde nummeret på sin play-liste igennem en længere periode. I Danmark virkede nummeret overhovedet ikke, og DJ's såvel som fans forstod ikke et muk af vores nye, aggressive, "seriøse" lyd.\nVi besluttede at lave en mere radiovenlig og kommerciel udgave af nummeret og tilføjede mere let fordøjelige synth-temaer og tonede det lange break og den hidsige lyd ned. Dog uden effekt. Danmarks Radios P3 valgte som de eneste at sætte nummeret i massiv rotation, men lige lidt hjalp det. Singlesalget var til at overse, og vi var kommet rigtig skidt fra start på andet album.\nDenne forvirring om, hvilken retning vi skulle vælge, forplantede sig til alt omkring os og kom til at præge den kommende plade på alle områder - både musikalsk og visuelt, og ikke mindst prægede det os tre bandmedlemmer i så høj en grad, at Søren Haahr langsomt trak sig mere og mere ud af bandets aktiviteter. Inden pladen blev endeligt færdig, blev Søren, Paw og jeg enige om, at han lige så godt kunne koncentrere sig fuldstændig om at leje tourbusser ud, lave lyd og på anden måde fungere bag kulisserne - hvilket han hele tiden havde gjort sideløbende med Infernal - og så lade Paw og jeg om at lave og være Infernal. Samarbejdet fortsatte i den forstand, at Sørens firma fortsatte med at køre og lave tourproduktioner for Infernal helt frem til 2004, da Søren solgte sit firma videre. I en længere periode var han endda fast lydmand for os.\nMusikalsk set betød al vores vaklen, at "Waiting for Daylight" blev en noget blandet affære. Dels var der langt flere stille numre på pladen i forhold til den foregående, dels var produktionerne mindre letfordøjelige. Lydvalg og arrangementer krævede mere af lytteren og havde ikke den glade, umiddelbare charme som "Infernal Affairs" var fuld af. På mange måder var det naive, ligefremme udtryk væk og erstattet af en tydelig frustration og aggression. Vi lod det ubevidst skinne tydeligere igennem, at vi nærer en stor kærlighed til og respekt for det klub-miljø, der som udgangspunkt inspirerede os til at lave musik. Tilgangen til denne lyd var blot ikke længere let og ubekymret, men mere et oprigtigt forsøg på at passe ind på de mere "credible" gulve. – Og det er ALTID en fejl at forsøge at passe ind og behage andre end sig selv i en kreativ proces.\nTil geng�ld fuldf�res projektet vel egentlig i et nummer som "Muzaik", hvor vi insisterer p� en klubbet produktion og et langt, opbyggende arrangement...Måske var missionen lykkedes, hvis vi havde vovet at tage skridtet fuldt ud, men pladen viser tydeligt, at vi var alt for selvbevidste til at kaste alt over bord og holde stilen. Pladens udtryk udvandes af vores tydelige forsøg på at "tage hensyn" til det, som var. Numre som "Serengeti" og "Electric Midnight" holder kompromisløsheden, imens f.eks. et nummer som "Sunrise" i første omgang bliver et forsøg på at fusionere "gimmicks" (valget af at benytte et guitarriff fra Dizzy Mizz Lizzy-nummeret "Silverflame" som tema) og en credible, klubbet produktion. Og her lykkes det ikke. Til gengæld fuldføres projektet vel egentlig i et nummer som "Muzaik", hvor vi insisterer på en klubbet produktion og et langt, opbyggende arrangement, imens vi også lader lidt humoristisk sans skinne igennem med brugen af indisk bol. Bol er en disciplin, som kræves af alle spirende tabla-spillere i Indien; når man mestrer trommens lyde med munden, kan man begynde at mestre dem på tablas'ne. Nummeret indtjente os en Danish Music Award for bedste danske klub-hit. "Living Under Water" er pladens absolut største afstikker. Det er det første nummer fra os, hvor jeg så småt begynder at lyde som den vokalist, jeg vel langsomt er ved at springe ud som, men produktionen er markant "lysere" end resten af pladen og passer ligesom ikke ind. Flere af chill out-numrene blev til gengæld compileret af prominente folk og nød stor respekt i netop de kredse, men jeg vil skyde på, at vores musikalske historik i Danmark prægede modtagelsen af de ellers velfungerende eksempler på hvad vi OGSÅ kan, og anerkendelsen var til at overse. Den oprindelige fan-base svandt ind og ikke mange nye var tilbøjelige til at hoppe med på vognen, om end numre som "Adeel" og "Mizkett" fortsat er nogle af de numre, vi er allermest stolte af. Et slukøret og mismodigt Infernal spillede fortsat koncerter og klubjob for fulde huse, men vi begyndte at søge mere og mere tilflugt i vores studie, hvor vi fokuserede energien i at skrive og producere for andre. Bl.a. blev vi tilbudt at skrive musik til anden sæson af Big Brother. Vi tog imod opgaven og leverede en sang, der blev valgt som titelmelodien til Big Brother Live. "You Receive Me". Det var Paws og mit indtryk, at nummeret var plat og poppet og klichépræget - et udtryk vi jo nok mente, vi havde ofret meget for at bevæge os væk fra – og vi ville derfor ikke have det som et Infernal-nummer, men finde en sangerinde, som kunne få det som startskud på en ny karriere. Efter lange samtaler med det daværende pladeselskab blev vi nu alligevel overtalt til at udgive nummeret under Infernal-navnet. Til gengæld fik vi lov at revidere og genudgive hele "Waiting for Daylight"-pladen og udgive den med de versioner, som vi selv følte fungerede + et par tilføjelser. Det blev til albummet, som fik titlen "Muzaik" og dette er på mange måder en glimrende dancepop-plade. Alt undergrundssnobberi er væk, og man fornemmer en glæde ved musikken, som ikke minder om den gakkede "Infernal Affairs", men som langt fra er så tung som "Waiting for Daylight". Alle numre på nær "Mizkett" er kortet ned til kommercielt fordøjelig længde og lydvalg, og temaspil er væsentlig mere udadvendte og opløftende. Desuden gav vi for alvor plads til min vokal f.eks. på "Kiss the Sky" og det glimt vi nu engang elsker at have i øjet, får lov at skinne igennem som f.eks. på nummeret "Let Me Hear You Say Yeah!". Alt i alt var det nok den plade, der skulle have været ude umiddelbart efter debutpladen, hvis succesen skulle have indfundet sig på toeren, som den gjorde det på etteren, men hvis man holder sig for øje, at både Paw og jeg ofte refererer til "Infernal Affairs" som "Sørens plade", så giver den efterfølgende stilforvirring ganske god mening. Efter en v�sentlig afmatning i interessen for elektronisk popmusik i det danske mediebillede, var vi halvt om halvt g�et i st�, og der var tvivl om, hvorvidt der skulle ske mere med Infernal...3.plade - "From Paris to BerlinEfter en væsentlig afmatning i interessen for elektronisk popmusik i det danske mediebillede, var vi halvt om halvt gået i stå, og der var tvivl om, hvorvidt der skulle ske mere med Infernal, eller om Paw og jeg ”bare” skulle fortsætte som producere, sangskrivere og på anden måde fokusere på arbejdet bag kulisserne.\nEn dagligdag, der bød på at møde ind i studiet ved formiddagstid, lave musik hele dagen kun afbrudt af evt. praktiske opgaver som opdatering af hjemmeside, forberedelse af koncerter o.l. og gå hjem ved aftentid, havde været fast rutine for os siden Infernal-begyndelsen i slutningen af 90'erne, og ingen af os kan forestille sig en anden hverdag. I vort voksne liv har vi ikke kendt til andet. Vi har ingen uddannelse og har ikke noget ”at falde tilbage på”. Vi kan allerhøjst skelne imellem at lave musik til os selv og musik til andre i den tid, vi bruger i studiet.\nModvinden havde været strid siden første album, og et helt album nåede at blive skrevet og produceret til en ekstern sangerinde, som aldrig blev udgivet. Desuden lavede vi musik til så forskellige artister og projekter som Bent Fabric, Sanne Salomonsen og MGP Junior - alt imens vi fra tid til anden lavede numre, vi ikke rigtig kunne eller ville placere hos nogen eller noget. Numre, der skulle vise sig at blive materiale til tredje studie-album.\nDet blev Infernals medstifter og tidligere medlem - og vores gode ven - Søren Haahr, der fik sat skub i tingene. Ikke fordi det var hans intention, men fordi han savnede selv at være med til at lave musik. En aften gik han i studiet med Paw, og de to lavede en coverversion af den gamle Swamp Thing - de kaldte den Banjo Thing, fik Søren i sangboksen og råbe lidt og lavede et nummer helt efter den oprindelige Infernal-opskrift. Det var tiltænkt at være startskuddet på en evt. solokarriere for Søren - under navnet Red$tar.\nDengang var vi stadig tilknyttet pladeselskabet EMI og vores klub-promotor og kreative sparringspartner Jesper Green mente at nummeret var det helt rigtige nummer at udgive under Infernal-navnet.\nHan fik med lidt overtalelse alle parter med på idéen og nummeret udkom som Infernal feat. Red$tar "Banjo Thing" i efteråret 2003.\nNummeret betød endnu en stilforvirringskrise i Infernal-lejren. Vi var på det tidspunkt på vej mod en lyd præget af vokal over disco og 80'er-inspirerede produktioner. Numre som "Dressed in Blue" og "Keen on Disco" er bl.a. fra denne periode.\nPladen �From Paris to Berlin� en noget sammensat aff�re, men afspejler i h�j grad, hvad og hvem vi er som artist(er).For de interesserede, var processen ca. sådan:\nVi var ikke klar over, hvad retning vi skulle gå i, og derfor har vi været fra den ene yderlighed til den anden. Vi har været ved at lukke bandet. Vi har troet, at vi skulle lave en electro-80’er-plade, vi har overvejet at lave pladen som ren senhalvfemser-banke-banke-euro-røvballe-dance, vi har arbejdet med ren pop og vi har tæsket rundt i noget tungt, clubbing-agtigt undergrundshalløj – for slet ikke at nævne vores chill out periode…\nI lang tid var vi overbeviste om, at vi var nødt til at vælge én retning, og da vi er meget alsidige i vores musikalske smag og dermed også er det i vores kreative udtryk, så er det nærmest ulideligt, at man ikke bare kan lave en lagkagerevy af en plade, der blander det bedste fra det hele.\nEn dag påstod en af vore nærmeste kunstneriske rådgivere, at det kunne vi da (næsten) også godt, og så var vi ikke sene til at hoppe med på idéen.\nDerfor er pladen ”From Paris to Berlin” en noget sammensat affære, men afspejler i høj grad, hvad og hvem vi er som artist(er).\nDet ældste nummer på pladen, er faktisk tilbage fra januar 2002. En tid, hvor vi rodede en del med chill out. Det nedtonede lydbillede harmonerede godt med vores lidt ”blå” humør og en branche, der i udpræget grad begyndte af vånde sig under nedadgående salg og dermed færre penge til produktioner, promotion osv. Alle beklagede sig, og vi havde nærmest mistet troen på, at vi kunne skabe kommerciel musik med bred appel (igen).\nDerfor kastede vi os over at lave opfølgere til de chill out numre, der havde vist sig at fungere ok fra den seneste plade (”Waiting for Daylight” samt genudgivelsen med nye numre og bedre versioner af de gamle; ”Muzaik”).\nVi havde fået afsat stort set alle vore stille numre til forskellige anerkendte compilations rundt omkring i verden (bl.a. Claude Challes ”Sun” og Ravins ”Siddharta”), og vi manglede i den grad nogle succesoplevelser, så det var på med chill out-vanten...\nI denne ånd skrev og producerede vi ”Sunday Morning March”. Den var bare tænkt som et lille intermezzo, og netop fordi vi ikke tænkte så meget, så legede vi bare lidt med det.\nVi sendte vores kammerat (og Kgl. Konservatorie-uddannede percussionist/trommeslager) ind i sangboksen med en tussegammel, småslatten lilletromme og bad ham daske lidt på den, så man fik fornemmelsen af en karavane af mennesker, der defilerer forbi en gråvejrs formiddag i en mellemstor by i det nordlige England. Det var i hvert fald mit billede inde i hovedet. At det så ikke altid er det, der komme ud af det i andres sind, det må så få være.\nPaws billede af dette nummer, er nemlig et ganske andet. I hans verden hedder nummeret Sunday Morning March fordi det er en solbeskinnet søndag i DK med ”Far til Fire”-stemning og folk der trasker efter morgenbrød i deres idylliske villakvarter.\nOg sådan er vi jo så forskellige…\nAnyway… For at krydre nummeret yderligere fandt vi en trompet-lyd, som vi spillede lidt med, og så kunne vi ikke rigtig komme videre med dét, syntes vi.\nIkke før vi valgte netop dette lille intermezzo til at runde vores plade af, hvorfor vi valgte at spendere lidt gryn på en RIGTIG trompetist, men det skete faktisk først langt senere i processen…\nNæsten samtidig med denne lille chill-sag blev til, skrev vi ” Dressed in Blue”. Det var som nævnt i en tid, hvor vi vitterlig overvejede ALDRIG at røre ved Infernal igen. Der havde været megen tumult både indadtil og udadtil – altså både personligt og praktisk.\nNår vi på det tidspunkt skrev og producerede, så blev det ofte noget andet, end det vi regnede med (eller håbede på), og vi var ikke gode til bare ”at lade kreativiteten flyde”. Vi følte, at processen burde bære præg af at løse en bunden opgave(!). Ikke at ryste posen og se hvad der måtte dumpe ud.\nI dag er vi en del klogere på den kreative proces, men man lærer jo også så længe man lever, siges det...\nIndledningsvis var ”Dressed in Blue” tiltænkt at være et nummer til en ny artist vi syslede med, så vi selv kunne gemme os bag et andet ansigt, ifald det gik ad h****** til. Vi forelskede os dog i vores egen fortolkning og i den frækkert-agtige diskostemning, nummeret i sin helhed fik. I vores inderste og mest ubevidste kunne vi lide den, som den var, så meget at vi lagde den i en ”skuffe”, så der ikke kunne komme nogen og ødelægge vores lille darling ved at fortolke den anderledes.\nDen endte med andre ord i en mappe på computeren, der hed: ”Demo”.\nNæste nummer, der kom i denne mappe (som vi endnu ikke havde mod til at kalde Infernal-demo), var ”I Took a Ride (Fairytale)”. Det startede med, at både Paw og jeg havde forelsket os i en ganske bestemt sound. Den var karakteristisk for et par house-dance-ting, som dominerede i slutningen af 2002, og vi var begge ret oppe over instrumentaldemoen, der så dagens lys i december 2002. Det var mere house-agtigt, end vores ting hidtil havde været, og vi blev hurtigt enige om, at der skulle en rigtig fed sang på, for at det skulle kunne leve op til den super seje produktion. Og så gik vi som sædvanlig i stå, for hvad nu hvis vi skrev en dårlig sang?!\nSå lå den ellers og gloede i demo-mappen i de næste tre måneder.\nDet var i denne periode, vi begyndte at få smag for den disko/electro inspirerede dance, og vi fik derfor lavet et pænt antal demoer, som vi faktisk gjorde mere eller mindre færdige. Ud af disse er det dog kun ”I Took a Ride (Fairytale)” og noget af det instrumentale grundlag for ”Keen on Disco”, der rent faktisk overlevede helt frem til den færdige plade. Men jeg glemmer noget. I denne periode blev det hele nemlig vendt på hovedet af nummeret ”Banjo Thing”.\nOprindelig var Banjo Thing en idé af Red$tar, som er forblevet et relativt ubeskrevet blad siden ”Banjo Thing”. Søren Haahr havde været ude af det med at producere musik siden Infernals første album, men han havde og har altid haft temmelig mange ideer til, hvad han godt kunne tænke sig at lave i et studie – i fald han kunne kende forskel på dur og mol. Men det kan han ikke. Derfor må han som regel lokke Paw og fra tid til anden undertegnede til at hjælpe ham med selve den musikalske side af sagen. Omkring klokken tre-fire stykker om morgenen tog Paw og S�ren i lettere beruset tilstand en taxa ind til det, der dengang stadig hed diskotek IN, i det indre K�benhavn for at teste tracket.En lørdag i marts ’03 lykkedes det ham at overtale Paw, og de to satte sig i studiet, væbnet til tænderne med vodka, og kastede sig ud i en fest af en produktion.\nSøren ønskede brændende at få lavet en cover af den gamle The Grid-sag ”Swamp Thing” med sin egen skønne røst på. Og dét fik han.\nSom Paw fortæller det, så lykkedes det faktisk Søren at blive så stiv, at han faldt i søvn midt imens Paw sad og mixede for fuld volume! Og for mig, der kender Paw og ved hvor døv han er, så siger det vitterlig ikke så lidt, at Søren kunne snue ved dette mildest talt groteske lydtryk.\nOmkring klokken tre-fire stykker om morgenen tog Paw og Søren i lettere beruset tilstand en taxa ind til det, der dengang stadig hed diskotek IN, i det indre København for at teste tracket.\nNummeret pakkede gulvet på et splitsekund og drengene var glade.\nDet var egentlig meningen, at det skulle være startskuddet til en lang og glorværdig karriere for artisten og multientertaineren Red$tar ( Søren Haahr ), men af en eller anden årsag, så lod alle parter sig overtale til, at nummeret kom ind under Infernal-hatten – men altså som en ”featuring Red$tar”.\nReelt set har undertegnede ikke haft fingrene i gryden, og derfor er det ikke et heeelt rigtigt Infernal-nummer, men der skal ikke herske tvivl om, at det lyder som en klassisk Infernal-produkiton, og derfor var (og er) vi alle enige om, at den hører hjemme på pladen.\nMen det skabte unægtelig en del forvirring. Paw og jeg var netop blevet nogenlunde enige om, at vi godt kunne lide at dreje tingene over i en lidt disko-electro-agtig retning med masser af sang på, og for at sige det mildt, så harmonerede ”Banjo Thing” ikke just med denne opskrift.\nDet var på dette stadie, at vi overvejede at lave en plade, der var helt i tråd med den første Infernal-plade. Vi var godt klar over, at det ville være et alvorligt kompromis i forhold til, hvad vi havde regnet med at gøre Infernal til, men vi tænkte, at hvis det var banke-banke-dance, folket ville have, så kunne vi vel godt levere… For vi kunne i hvert fald ikke se banjo og disko og det hele i en stor pærevælling.\nMen det var der andre, der kunne.\nVores kunstneriske vejleder på pladeselskabet – eller som det hedder på rigtigt pladeselskabsdansk; vores A&R, Jesper Green , kunne sagtens se det hele fungere, hvis man blandede det sammen. Særligt jeg var skeptisk, men det var tydeligt for mig, at Paw blev noget slukøret ved tanken om, at vi var temmelig langt fra målet, hvis ikke vi kunne blande de genrer, som vores demoer repræsenterede, så jeg forholdt mig åben og krydsede fingre for, at de havde ret.\nDerfor bagte vi rask videre med den oprindelige bolledej. Vi erkendte, at hverken Paw eller jeg kunne sparke os selv ud af sangskrivnings-præstationsagsten, så vi måtte hente hjælp udefra. Vi ringede til vores gode ven og sangskriver, Adam Powers , for at han kunne agere saltvandsindsprøjtning. Han havde før hjulpet os, da vi manglede input til et vers på nummeret ”Sunrise” fra ”Waiting for Daylight/Muzaik”-albummet.\nOg det virkede. På en enkelt dag i marts ’03 fik vi skrevet vers, bro og et bud på et omkvæd til ”Keen on Disco”. Det fejrede vi med lidt hvidvin, og da jeg var gået hjem og Paw og Adam havde søbet videre tog fanden ved dem.\nDe fik lyst til at give et bud på en melodi til ”I Took a Ride (Fairytale)”, og Paw fik overtalt Adam til at smide en cue ind. (Altså det vil sige gå i sangboksen og synge en slags nødtørftig demovokal). Adam er genial til melodier – også i en brandert. Han er bare knap så vidunderlig, når det gælder tekst – særligt i en brandert.\nDet var en super melodi, men det rene vrøvl.\nProblemet er bare, at man forelsker sig i hans catchy vendinger, selvom de ikke hænger sammen, hvilket er årsagen til, at vi stadig i dag hænger på det meget u-Infernal’ske ord: Fairytale. Der er ingen tvivl om, at det er det ord, man har i hovedet efter at have hørt nummeret. Tingen er ligesom bare, at vi ikke kunne – og stadig ikke kan – tænke tanken, at vi skulle have et nummer på vores plade med SÅ lyserød en titel.\nDerfor den lille parentes-løsning: ”I Took a Ride (Fairytale)”.\nVi havde heller ikke forventet, at det skulle være Adam, der sang den, men da en herre og en damestemme sjældent ligger en ren oktav forskudt (så begge parter synger den godt i samme toneart), men derimod ofte ligger ca. en halv oktav forskudt, så lå melodien lige til højrebenet for Adam, men helt skævt for mig.\nVi tænkte selvfølgelig fluks ”vi transponerer da bare lortet”, men tingen med elektroniske lyde og produktioner er blot, at de mister deres ”nerve” eller ”bid” – eller magi, om du vil – hvis man flytter dem til et andet frekvensområde (altså nogle toner op eller ned). Vi stod så med valget: Skal vi gå på kompromis med produktionen (energien og lydene), eller skal vi lade Lina synge hele lortet enten for dybt eller irriterende lyst?\nVi var ikke villige til nogen af delene, så vi endte med en tredje løsning: At lade Adam være feature på nummeret. Vi var så vilde med hans 80’er-agtige måde at synge det på, at det færdige nummer faktisk er meget, meget tæt på den oprindelige demo. Kun Adams vrøvletekst er skrevet om og indsunget med ord, der giver mening, og så har vi ladet mig synge det ene vers og en andenstemme, som lå mere naturligt for mit toneleje – sådan mest for at give det et strejf af Infernals ”stemme”, men igen forhaster jeg mig, for det var igen langt senere i processen. Nummeret er oprindeligt baseret p� en del af trommesporet fra TV2s �Vil Du Danse Med Mig?�Først bør jeg vende tilbage til ”Keen on Disco”.\nNummeret er oprindeligt baseret på en del af trommesporet fra TV2s ”Vil Du Danse Med Mig?” Egentlig var det saxofonen fra remixet, vi var forelskede i, men det fungerede aldrig rigtigt, og derfor er den droppet på den endelige version.\nMen som altid med os, så krævede det laaaaange overvejelser at tage den beslutning, og derfor er selve sangen skrevet til versionen med sax. Vi nåede endda ud i at prøve at indspille saxofonen igen, så det blev muligt at transponere nummeret, for den lå lige lavt nok for mig. Det var dog ikke muligt at genskabe den rigtige klang, og derfor måtte den i sidste ende dø til fordel for et synth tema.\nDet måtte det første omkvæd, vi skrev også. Det var alt for kompliceret og ambitiøst og det var ikke så catchy, som vi ønskede.\nEt par dage efter vores skriversession med Adam, nynnede Paw og jeg lidt frem og tilbage, og efter ganske få minutter havde vi det endelig omkvæd.\nOg wow, hvor var vi vilde med titlen! Den var SÅ sigende for os (eller i hvert fald mig) på det tidspunkt.\nMen mere fik vi ikke lov til at fordybe os i det lige på dét tidspunkt. For vi fik en bestillingsopgave, der lød på, at vi skulle skrive noget ”tungt og mørkt” til et engelsk act, der havde haft en ok clubsucces med et instrumentalnummer. Nu ville de se, hvad der kunne ske, hvis der kom sang på, og så endte deres track på vores bord.\nDa nummeret jo allerede var færdigt, så hang vi på den toneart, de havde valgt, og derfor kan du høre mig synge temmelig dybt – i forhold til tonelejet på vores øvrige numre – på ”Deeper Still”. Det var en fed udfordring, og vi var selv yderst tilfredse med resultatet, men det engelske band valgte aldrig at udgive deres nummer med sang på, og dermed havde vi skrevet sangen ”forgæves”.\n”Så bruger vi den da bare selv”, tænkte vi, og sådan blev det.\nI april ´03 fik Jesper Green (vores A&R og klub promotor) den vanvittige – og temmelig ambitiøse ide – at lave en ny udgave af Jaydee’s ”Plastic Dreams”. Som vanligt, når Jesper er indblandet, så bliver det sjældent, som man regner med, så undervejs i processen tog tingene en drejning og Paw fixede et skævt lille harmonikariff ud af ærmet.\nDermed var grundstenen lagt til ”Cheap Trick Kinda’ Girl”.\nEgentlig var det første bud en knap syv minutter lang club version, og det var ikke tænkt, at der skulle sang på. Jeg følte mig dog draget til at skråle på det, og da jeg bød ind med sætningen ”I’m a cheap trick kinda’ girl”, så var drengene ikke sene til at takke ja.\nDerefter gik det slag i slag, og vi havde særligt en fest med at lade Paw indtale sit smækre Boney M-agtige stykke, samt brumme sit ”knowing it’s a sin”.\nVi var vældig tilfredse med nummerets energi, og Paw og jeg begyndte for første gang at se, at der kunne dannes en musikalsk bro imellem ”Banjo Thing” og diskonumrene.\nDerfor var vi heller ikke helt så blege, da ”Careful With the Boys” kom på banen omkring juli 2003 i en uhyre tidlig udgave, hvor det endelige vers end ikke blev tænkt på, og det daværende vers var det, der i dag er endt som C-stykke.\nVi skrev det sammen med sangskriveren Michelle Djarling, (som vi tidligere havde arbejdet sammen med bl.a. omkring vores Big Brother nummer ”You Receive Me”).\nOmkvædet til ”Careful…” dumpede nærmest ud af os, og det var så fedt, at vi gik totalt i stå. Pludselig gik der præstationsangst i den, og så blev dét ligesom lagt til side på ubestemt tid.\nHen på efteråret ’03 var der kommet skub i tingene, og vi blev enige om, at det ville være fedt med et nummer mere i stil med ”Banjo Thing”. Derfor hev vi en rigtig gammel Infernal ide op af posen; ”Hava Nagila” på techno-dance-manér.\nDet tog ikke mange timer at banke den sammen, og vi var flade af grin over hvor klassisk og alligevel effektivt nummeret var, når det kom igennem ”technomaskinen”.\nAlligevel syntes vi dog, at der skulle mere til.\nDerfor samlede vi godt og vel 80 mennesker til at synge det, vi kalder ”øl-kor”. Vi ville have det til at lyde som et helt stadion af mennesker, og vi valgte derfor at indspille hele dynen ude på danseskolen Pejsegaarden i Husum.\nVi lånte lokalet en hel aften, og fik her folk til både at synge, trampe, klappe, råbe og skrige. Da vi klippede sekvenserne op tilstrækkelig mange gange og lagde dem alle oven på hinanden, så kom vi i alt op på et crowd med ca. 3000 stemmer.\nSÅ lød det pludselig af noget.\nYdermere konstaterede vi hurtigt, at da ”Hava Nagila” er en jødisk hymne, så ville det jo være passende, at der kom noget hebraisk vokal på. Vi spurgte os for, og igennem en af mine veninder fandt vi Uri.\nUri er en ganske almindelig ung gut, som tilfældigvis kan hebraisk. Vi var ikke sikre på, om han havde stemmen og timingen og rytmesansen, men vi tænkte, at om ikke andet kunne vi vel redde det med effekter og klippe det op, så det kunne fungere.\nVores tvivl blev gjort grundigt til skamme.\nUri viste sig at være et naturtalent med eftertryk! Han hørte tracket igennem et par gange, vi sludrede kort om, at han bare skulle sige noget, der lagde op til fest og gang i den, og så hoppede han ellers i boksen. Han lavede et langt take, og skidtet sad lige i øjet. Han var 2 Unlimited’s Ray og DJ Aligators Al samlet i én person. Det var så perfekt og rigtigt, at vi næsten ikke kunne tro vores ører.\nVi kunne måske have ladet Paw lave den engelske version, da pladeselskabet opfordrede os til at lave en sprogligt alternativ version, men Uri var så rigtig, at da vi skulle til det, så ringede vi til ham igen.\nOg endnu engang leverede han varen. Vi skrev teksten om til engelsk, men beholdt det hebraiske ord Balagan. Det betyder en blanding af fest og ballade, og vi syntes det passede rigtig godt til nummerets stemning. Og til Infernal.\nDerfor er det også blevet titlen. . Vi r�g hele tiden i totterne p� hinanden. Flere dage endte vi med at g� hver til sit i irritation og vrede.Da ”Balagan (Hava Nagila)” lå færdig trængte vi til at lave noget ganske andet en four on the floor og banke, banke derudaf. Derfor følte vi os rustede til igen at tage ”Careful With the Boys” frem. Den havde været lidt af en kæphest, men vi mandede os op og tænkte ”hvor svært kan det være at lave pop?”\nTil at begynde med var det ret svært. Vi røg hele tiden i totterne på hinanden, Paw og jeg. Flere dage endte vi med at gå hver til sit i irritation og vrede. Men til sidst lykkedes det os at få skrevet et vers, som fungerede. Derfra begyndte vi at lege med produktionen. Vi tænkte, at nu måtte vi jo bare se, hvor det endte, og så gik det faktisk meget godt.\nVi begyndte at se bort fra, om det nu også passede ind i Infernals univers og særligt jeg begyndte for første gang at lytte med mit hjerte frem for med min hjerne.\nOg mit hjerte var VILD med nummeret.\nPaw forstod det aldrig helt, og det er vist stadig ikke just hans favorit på pladen, men vi er fælles om at dyrke de kreative detaljer i produktionen – effekterne på stemmen, beatet, der går af og på og understreger sangen frem for at køre sit eget løb, som det jo normalt gør i vores musik osv..\nDa anden del af omkvædet kom til blev Paw endelig overbevist om, at det kunne hænge sammen og blive fedt, og efter en lang kamp havde vi lavet vores første ”rigtige” popnummer. Følte vi selv.\nFærdiggørelsen af ”Careful…” gjorde også, at vi endelig fik taget os sammen til at tage fat på en gammel, gammel Adam Powers ting, som vi altid havde sagt, at vi ville lave. Nummeret ”From Paris to Berlin” blev i sin første udgave skrevet tilbage i 1999. Men som jeg tidligere har nævnt, så er Adams force melodi. Ikke tekst.\nJeg har ikke sagt for meget, hvis jeg tilføjer, at i ´99, var hans force heller ikke produktion. Men øret for melodier, det er ikke til at komme uden om.\nDerfor var det ualmindeligt svært at komme væk fra demoen. Vi fik dog til sidst løsrevet os fra de mildest talt forældede synths, og da vi først fik hul på bylden, så gik det rimelig hurtigt.\nSærligt morede vi os kongeligt med at lave de næsten Britney Spears-agtige breaks i versene.\nTeksten blev skrevet om, så hovedtrækkene (f.eks. titlen) blev bibeholdt, men så teksten som helhed fik en sammenhæng og havde en pointe.\nDet var ikke nogen nem opgave, men det lykkedes så både vi og Adam var og er rigtig glade for slutresultatet, som lå klar i november ’03, og som er den ”From Paris to Berlin”, du kan høre på pladen. N�r jeg g�r s� vidt, som til at l�be ind og skrige �OPTAG DET� ind i hovedet p� ham, s� ved han, at han har skidt en lort af guld.Resten af året gik med at spille klubber og diskoteker rundt omkring i DK, og derfor var det ikke før februar 2004, at der for alvor kom noget nyt på banen. Vi trængte til at groove lidt, og derfor kastede vi os ud i ”Bass Driven Music”.\nEgentlig var selve bas- og trommesporet bare et ufærdigt groove, som vi ikke vidste, hvad vi skulle gøre med.\nMen så sad Paw en dag ved computeren og kiggede efter et par hovedtelefoner. Der var en lang liste af forskellige hovedtelefoner, og nedunder hver model, stod der lidt om, hvad særligt disse hørebøffer, var velegnede til.\nDer var flere til rock og klassisk og jazz, men der var kun ét par, der var særligt gode til – og jeg citerer: ”Modern, bass driven music”. Vi behøvede kun at kigge på hinanden, så var den sætning adopteret.\nRytmikken bød os at tilføje ordet ”electronic”, for at det hang bedre sammen, og derfra var der ikke langt til, at vi fik det til at lyde mere som noget, der var samplet – og taget ud af en sammenhæng – fra et interview. Det gjorde vi ved at tilføje ”it’s like..” i starten, og så blev resultatet: ”It’s like… electronic, modern, bass driven music”. Derfra var det bare at hælde lidt flere elementer på og give produktionen lidt flere detaljer, så var den røv barberet… ”Bass Driven Music” var født.\nI marts samme år havde bandet Musikk bedt os skrive noget til dem, hvor Jon Nørgaard – i denne sammenhæng kendt som John Rock – skulle lægge stemme til.\nHan kom ud forbi, og der var ingen tvivl om, at han og vi svingede ganske fint. Vi fik hurtigt bikset en glad lille sommerbasker sammen helt i Musikks ånd (vi taler her om nummeret ”Summer Lovin’”), og da samarbejdet nu gik så fint, så besluttede vi, at det skulle være ham, der skulle lægge stemme til en fed, men ufærdig demo, vi havde i skuffen.\nEgentlig var det bare noget, vi havde spillet ind da Paw tilfældigt sad og rodede med lyde, og jeg sad og besvarede mails. Men det er ofte sådan, at når han gør det, så kommer han forbi noget genialt. Han er ikke altid selv opmærksom på det, men han ved, at når der kommer glade tilråb inde fra sangboksen (hvor jeg sidder netop i skrivende stund), så er han på rette vej.\nNår jeg går så vidt, som til at løbe ind og skrige ”OPTAG DET” ind i hovedet på ham, så ved han, at han har skidt en lort af guld.\nOg det var netop, hvad der skete den dag. Så optog han det ind, vi tilføjede et par ting, og så fik den ellers lov at ligge der og glo. Indtil altså Jon… undskyld John Rock… kom forbi til en skriver/sangsession en eftermiddag i april.\nVi snakkede længe frem og tilbage om, hvad nummeret skulle handle om, og for at gøre en lang historie kort, så bevæger teksten sig omkring temaet ”hvor beskidt sex magter du at have med din kæreste? Og kan du leve lykkeligt med ham/hende uden at lukke op for denne pose?”.\nDer kom vidt forskellige holdninger på banen imens vi skrev, men vi holdt os til, at sangen synges af en fyr, der ikke magter at have rowdy sex med den, han elsker. Han evner kun at gøre de rigtig vilde ting med piger, der ikke ”betyder alverden” for ham.\nDerfor siger nummeret også at ”you gave your heart, you gave your soul, you gave me ultimate control – it’s not enough girl…”, for nej, for ham vil det aldrig blive nok. Hun kan ikke give ham det, som han skal finde i sig selv.\nNummeret blev sunget ind af to omgange, men begge gange var både Paw og jeg dybt imponerede over Jons (John Rocks) ualmindeligt modne og sexede måde at synge nummeret på. Hans stemme spænder overraskende vidt og fortolkningsevnen rækker langt ud over hans alder.\nKnægten kan jo synge trusserne af en voksen kvinde! (Næsten).\nEgentlig regnede vi på dette tidspunktet albummet for lukket – forstået på den måde, at nu skulle tingene bare gøres færdige, pudses af og sættes i rækkefølge, og så var den skid slået.\nMen i denne tid skete der to store omvæltninger: Dels kom vi ud af vores managementkontrakt, efter at de mildest talt havde forsømt at passe deres opgaver og varetage vores interesser, dels blev vi enige med EMI (det pladeselskab vi var signet til), om at vi ikke skulle udgives under dem.\nBegge dele er en længere historie, men jeg skal forsøge at holde mig til den musikalske side af sagen og blot forklare, at det forhalede udgivelsesprocessen noget, at vi selv skulle starte pladeselskab og finde nye sparringspartnere, der kunne varetage vores interesser.\nDa det lykkedes os at finde de rette folk, så havde de naturligvis også lyst til at give deres besyv med på det kunstneriske område.\nEt af inputs’ne var, at vi skulle lave en cover af det gamle Ultravox nummer ”Vienna”.\nPaw var umiddelbart mere med på ideen, end jeg var, men vi tænkte, at vi jo altid kunne give det en chance.\nDet viste sig, at det var sjovt at synge en rigtig 80’er sang, og da vi opgav at bruge andet fra originalen end vokalen, så gik det straks lettere med produktionen.\nVi endte med at gå en ganske trancet vej, og det var faktisk helt skægt at vende næsen mod en genre, vi ikke har bevæget os i længe.\nEgentlig kunne jeg sætte mit punktum her, for det var alle numrene. Men det er det så alligevel ikke helt, for vi blev enige om, at vi ville have verdens bedste harmonikaspiller ind og spille på Cheap Trick Kinda’ Girl. Intet mindre kunne gøre det. Manden hedder Lelo Nika, bor i Sverige og kommer til Danmark hele tiden for at spille, så det lyder måske af mere, end det egentlig var.\nJeg så (og ikke mindst hørte) ham engang spille i Aalborg og har aldrig glemt det. Derfor var det oplagt, at vi skulle have fingre i netop ham.\nHeldigvis havde han både tid og lyst, og så var han til at betale.\nDa vi nu alligevel havde ham i studiet, så bad vi ham også improvisere lidt. Bare sådan for at vi kunne høre, hvad der kunne komme ud af det.\nDet, der kom ud af det, var den sag, der på albummet hedder ”Cheap Trick – the silent movie (intro)”. Og det gør den fordi, vi syntes der var sådan lidt stumfilm over det.\nDa vi så samtidig adderede lidt latter og lidt andre detaljer, så blev vi enige om, at det var som om, man ser Infernal tosse rundt på scenen uden lyd, imens man kun hører denne harmonikating og publikum, der griner…\nMåske er vi de eneste, der helt forstår det. Måske giver det også mening for andre…\nDet må tiden vise. I hvert fald spiller Lelo så guddommeligt, at det SKULLE med.\nProblemet med dét var bare, at så ville vi nå op på 13 numre på albummet. Det kan godt være, vi ikke er vildt overtroiske, men bare for en ordens skyld, så valgte vi også at lave en intro til selve albummet.\nDen tog udgangspunkt i et remix, vi engang lavede af ”Banjo Thing”, hvor vi klippede Sørens vokal op og byttede rundt på det, så han kom til at sige ”big ride fuckers, fuck motherfuckers, fuck big mothers” osv..\nDet syntes vi egentlig var enormt skægt, men det var ligesom gjort og brugt, så vi lod os drive videre. Vi blev enige om at beholde titlen, for det var jo ligesom det, nummeret hed inde i vores hoveder, og så tænkte vi, at det kunne give fint mening, hvis vi adderede noget racerbil-lyd. Det gjorde vi så, der blev fiflet lidt med et par detaljer, og således sluttede vi på sin vis med begyndelsen.\nAlbummets første nummer blev lavet som det sidste, og omvendt, så er pladens sidste nummer det, vi lavede allerførst.\nPå ingen måde planlagt, men meget skægt at tænke over…\nOg sådan gik det til. Nu ved du dét.\nDenne sekvens er skrevet om første udgave af albummet "From Paris to Berlin", der udkom i slutningen af 2004. Siden er albummet blevet revideret to gange, og tredje udgave blev udgivet i bl.a. Storbrittanien i 2007. Desuden har talrige lande lavet deres ”egen” udgave af pladen – altså selv valgt numre fra de tre udgaver, der er blevet udgivet i Danmark. Problemet var, at det album, der skulle f�lge efter, var sp�kket med langt st�rre musikalske ambitioner og v�sentlig mere subtilt og pop-snedkeri.Det store gennembrud!Også 3. album kom rigtig skidt fra start. Banjo Thing! blev sendt til både DJs og radiostationer i hele landet i efteråret 2003 og fik en ganske pæn modtagelse på dansegulvene imens nummeret blev totalt ignoreret af radiostationerne. Omtalen af singleudgivelsen var yderst begrænset og kun de hardcore fans købte et eksemplar. Alligevel lykkedes det at sælge nok til at komme top fem på salgscharten og endnu engang røg Infernal på landevejen og spillede hver eneste weekend fra 1. oktober 2003 til godt ind i januar 2004.\nBåde vi og pladeselskabet var godt klar over, at udgivelsen af Banjo Thing! i nogen grad bombede os tilbage til begyndelsen rent stilmæssigt. På alle måder var lyd og idé på nummeret som at genoplive Infernal, som vi lød på ”Sørens plade” i sen-90’erne. Masser af fart på, højt humør og smil på læben. Intet musikalsk snobberi.\nProblemet var, at det album, der skulle følge efter, var spækket med langt større musikalske ambitioner og væsentlig mere subtilt og pop-snedkeri.\nFor at bygge bro fra den ene stilart til den anden, valgte vi i samråd EMI og Infernal imellem at udgive et nummer, der mentes af have lidt af begge dele. Valget faldt på den energiske ”Cheap Trick Kinda’ Girl”. Dels havde nummeret en dance’et, pumpet produktion og et catchy harmonika-riff, dels bød nummeret på heftig men iørefaldende vokal. Den dag i dag har jeg det lidt stramt med det der meget ”i dit fjæs-agtige” skrige-vokal, men omvendt har mine vokal-heltinder altid været de der one-line-singers på sen-80’er og start-90’er techno og danceudgivelser. Derfor var og er det en stor personlig sejr at kunne levere den slags vokal.\nNå, tilbage til historien: Tanken var, at man bibeholdt energi og humør og samtidig introducerede den poppede sang, så chokket ikke ville blive for stort, når man slap de popsingler, som alle faktisk troede mest på. Der var på det tidspunkt tale om to forskellige numre: Careful With the Boys og I Took a Ride/Fairytale.\nIngen af disse numre endte nu med at komme ud som singler, for det næste der skete var, at EMI Danmark blev bedt om at fyre omkring 10 medarbejdere. Det betød farvel til alle de folk, der havde med os at gøre og tilbage var nogle folk der vidste noget om rock og nogle der vidste noget om hiphop. Ikke så fedt for os, som har rødder i dance og i dag laver pop.\nHeldigvis var EMI godt klar over, at det ikke var den fede konstellation og de valgte ganske enkelt at ”slippe os fri”. En lille stemme inde i vore små selvkritiske hoveder pippede forsigtigt, at nu var vi blevet fyret fordi vi var uduelige, men sandheden var og har i dén grad vist sig at være en anden.\nCa. samtidig blev vi kørt ud på et sidespor hos vores daværende management. Vi kunne mere eller mindre tydeligt mærke, at de ikke længere interesserede sig for os, og egentlig var det forståeligt nok. De kom på banen efter succesen med første plade, oplevede ikke andet end bøvl, lort, forsinkelser og nedture på hele anden plade og det meste af tiden udtrykte vi tvivl og mismod. Alligevel mente vi dog, at vi passede vores live-butik ganske pænt og at vi derfor fortjente en arbejdsindsats fra dem på denne front.\nDe havde mistet modet og videre måtte vi. Vi skiltes i fred og fordragelighed også med dem, og så stod vi dér. Tilbage ved udgangspunktet. Vi kunne meget vel have taget det som et tegn på, at vi burde lukke og slukke og finde et ”ordentligt job”.\nMen vi blev stædige. Om end vi ikke er specielt religiøse, så kaldte vi det ret hurtigt ”Guds los i røven” for det var som om vi for første gang nogen sinde for alvor indså, at vi SELV havde ansvaret for vores karriere. Vores succes var ikke op til et pladeselskab eller et management eller nogen som helst andre. Vores succes var op til os selv.\nHan har i h�j grad v�ret �rsag til bl.a. Safri Duos store succes og han har spillet en st�rre eller mindre rolle for projekter som Aqua, Hampenberg, DJ Encore, Lazyboy og mange andre.Ganske kort tid efter blev vi kontaktet af Michael Guldhammer. Jeg kender Michael igennem mange, mange år. I sin helt spæde start, var han tourmanager for sangerinden Mirah, som jeg dansede og sang kor for, og efter et job engang i 1995 kørte vi endda galt sammen. Det giver sådan en slags gensidig forståelse og tillid på en eller anden måde at få sådan en nærdødsoplevelse sammen… Desuden – og vigtigst af alt – har der også altid været gensidig respekt os og Guldhammer imellem.\nHan har i høj grad været årsag til bl.a. Safri Duos store succes og han har spillet en større eller mindre rolle for projekter som Aqua, Hampenberg, DJ Encore, Lazyboy og mange andre.\nVi forstod ikke helt hvad hans intentioner var med at kontakte os, men vi tænkte at det da ville være hyggeligt nok, at han kiggede forbi vores lille studie på Gl. Kongevej i København.\nEn eftermiddag i det tidlige forår 2004 fandt Guld altså vej ind i den bagerste baggård og op til os på førstesalen i det lille fritstående hus midt i gården. Det klare mælkehvide lys skinnede igennem de små ovenlysvinduer og der var en behagelig og fortrøstningsfuld – nærmest forventningsfuld – stemning. Før vi overhovedet blev fritstillet fra EMI, var næsten alle numre til den kommende plade færdige, og vi havde derfor masser af demoer, vi kunne spille for Michael den eftermiddag.\nJeg vil tro vi spillede fire numre for ham – deriblandt Careful With the Boys, I Took a Ride/Fairytale og From Paris to Berlin. På det tidspunkt var der ikke for alvor nogen, der havde spottet at From Paris to Berlin skilte sig markant ud fra de andre numre i hitpotentiale, men det skal jeg love for at Michael Guldhammer bemærkede. Han var begejstret for alt hvad han hørte, men det var utvivlsomt dét nummer, der fik ham til at insistere på et samarbejde.\nFor os var det en utrolig positiv oplevelse, at der endelig var et menneske, der nærmest febrilsk kæmpede for at ”få” os. Det havde vi sgu aldrig oplevet før. Vi har altid haft en oplevelse af, at vi nærmest trængte os på og ulejligede folk og at kun få gad forbarme sig over os og arbejde med os. Det er selvfølgelig på ingen måde sandheden, men ikke desto mindre er det hurtigt sådan vi anskuer verden – selv den dag i dag.\nNå, tilbage til historien. Michael var ikke interesseret i at blande sig i vores livevirksomhed og han anbefalede os at vi lod hans ven og makker igennem mange år, Alex Futtrup, tage sig af den side af sagen, så han kunne koncentrere sig om udgivelserne.\nLigesom Michael, har Alex også været på landevejen back in the day med Mirah og dermed også med mig. Også han virkede som om samarbejdet med os var noget han havde håbet på at få mulighed for at engagere sig i.\nOg således blev vi et firkløver, der har været uadskillelige siden. Ærlig talt kan jeg ikke helt holde styr på rækkefølgen på de mange overvældende begivenheder, der fandt sted i 2004-2007, men jeg vil forsøge at fremhæve de mest skelsættende oplevelser. 21 timer efter vi var m�dt ind, fik holdet, danserne og statisterne sig en fyraftensbajer og fejrede en lang, hektisk dags fuldendte optagelser og animationsarbejdet kunne begynde.I samråd med Michael og Alex blev vi enige om, at der skulle laves video til From Paris to Berlin. Vi fik et par rimelige bud ind fra nogle producenter – alle nogle der lå i den budgetliga, som danske videoer plejer at befinde sig i. Dem var vi ikke rigtig lune på.\nVi sad og læste oplæggene igennem inde i vores lille bitte sangboks i vores studie på Gl. Kongevej. Det var der vi havde den computer, vi kunne gå på nettet med og den kunne lige nøjagtig stå op ad gitteret foran det lille vindue, der pegede ud mod baggården (og i øvrigt gav fin, fin udsigt til køkken OG bad i bebyggelsen overfor).\nPaw og jeg begyndte at braine på, hvordan man kunne optimere et af oplæggene, så det måske alligevel var anvendeligt og skriveglad, som jeg er (det har du sikkert luret), så griflede jeg vores tanker ned. Pludselig begyndte Paw at gå rundt om sig selv, mumlende, det ene øjeblik helt oppe i det røde felt af entusiasme, det næste med dybe rynker i panden. Han var tydeligvis i vildrede. Så stoppede han op og kiggede på mig og sagde med et skævt smil: ”jeg ved sgu ikke om man kan, men det kunne være for vildt at lave det som om vi kører rundt som i Tron!”. Han kunne lige så godt have talt russisk – ”hvad fanden er Tron?” var mit umiddelbare svar, hvortil han indigneret og forbavset næsten råbte ”har du ikke set Tron??”. Det havde jeg ikke.\nMen det lød sgu spændende, da han fortalte om, at det ville være noget med, at vi skulle køre rundt på animerede motorcykler i et animeret univers, der ville være lidt som et forældet 80’er-computerspilslook.\nSamme dag gik jeg ind og købte filmen Tron og drønede hjem og så den og SÅ var jeg solgt. Looket var enkelt og visuelt stærkt – selv om det egentlig er en ret melankolsk og trøstesløs film i stemning, var jeg helt klar på, at hvis vi brugte det univers i vores musikvideo til et glad nummer, ville det få et finurligt, humoristisk retro-udtryk, som ville være helt sit eget.\nFor både Paw og mig var der ingen vej tilbage. Det var DET vi skulle. Nu manglede vi bare at finde ham/hende/dem, der var kompetente til at lave det.\nDe første, vi hørte fra, mente at det ville koste to-tre millioner at lave. Pis.\nTil sidst fik Jesper Green fat i en gammel kammesjuk fra sin tid i Århus, Ronnie Fridtjof. Han havde specialiseret sig i at lave animation til spillefilm og reklamefilm, og han var afsindig tændt på idéen. Han kunne gøre det for en halv million. Egentlig var det stadig sygt mange penge – og flere end vi havde – men vi var solgt. Og det var der andre, der også var. Det viste sig, at folk (animationsnørder) fra hele verden ville give deres højre arm for at være med på at genskabe universet fra Tron. Åbenbart var det den første film med 100% animerede scener i. Og dermed var den gået hen og blevet noget af en kultklassiker. Videoen endte med at blive flere uger forsinket, programmører, animationsfolk og kompositor-folk levede dag og nat i fem uger for at få videoen klar – så vidt jeg ved var der flere der sagde op bagefter. En, der er værd at fremhæve, som arbejdede på videoen, er en tysker, der tidligere har arbejdet på scener til Predator, Harry Potter og en række andre storfilm.\nHan lagde flot ud med følgende gestus, da vi mødte ham på settet: Jeg var mødt ind klokken lidt i fem om morgenen og havde fået lagt make-up og sat hår i to en halv time. Alt var perfekt. Tøjet sad og jeg var KLAR! Da jeg træder ind i green screen studiet kommer den store tysker trampende olmt hen imod mig, imens han råber ”oh no! thze hair!”, hvorefter han strækker sine store labber op over mit hoved, tværer dem tungt ned over det nysatte hår og maser det HELT fladt. ”Yes”, siger han ”much better!” Inden jeg nåede helt op i det røde felt, kom Ronnie spænende og forklarede nervøst, at tyskerens arbejde består i at få de virkelige ting og personer til at smelte sammen med den animerede baggrund, og hvis mit hvide hår ikke ligger helt fladt, vil den grønne baggrund skinne igennem i det og så vil jeg rende rundt med en grønlig glorie i hele videoen. Det kunne den stolte tysker ikke have siddende på samvittigheden, så han hjalp mig af med den grønne glorie ved at sikre sig at håret var fladt som på en legofigur... Men han havde jo ret og jeg forstod det godt og alt det der... 21 timer efter jeg var mødt ind, fik holdet, danserne og statisterne sig en fyraftensbajer og fejrede en lang, hektisk dags fuldendte optagelser og animationsarbejdet kunne begynde.\nMange har spurgt til et par detaljer i From Paris to Berlin videoen, og for de uindviede, kan jeg godt forstå det ikke giver mening. Derfor forklarer jeg lige: Den første natklub, vi går ind på i videoen, hedder Sorti de l’Enfer – som en reference til vores første singleudgivelse. På et tidspunkt kører vi forbi en kæmpe figur af mig i et latexkorset. Der står Bordeaux hen over med rød skrift. Det er en reference til vores tidligere projekt, som hed Bordeaux og korsettet er rent faktisk en del af det oprindelige kostume, jeg havde på, når vi spillede med Bordeaux. Desuden holder jeg en rød støvkost – den fik jeg til en julefrokost på Flex som ”årets kost”, fordi jeg havde lavet lidt rav i den til julefrokosten året før. Sidst men ikke mindst, kører vi forbi et billboard hvor Paw er på forsiden af ”Europeman”. Paw har altid gerne ville på forsiden af Euroman og vi tænkte at det da ville være en fin lille gestus og for ikke at få noget rettighedsfnidder, opfandt vi vores eget magasin; Europeman. I øvrigt havde vi megen morskab ud af at lave de to billeder – dels det af mig i korsettet, og især det af Paw. Han har den fineste Daells Varehus-panderynke kørende – det er det eneste mandlige modeller SKAL kunne: panderynken! Og Paw mestrer det til perfektion.


Big Wedding, The (Blu-ray & DVD) - Laserdisken.dk - salg af DVD og Blu-ray film.\nBig Wedding, The (Blu-ray & DVD)\nUdgivet 15. oktober 2013 af Nordisk Film 2048231 / UPC# 5708758691611\nOriginal titel: Big Wedding, The\nInstruktør: Justin Zackham\nLyla Katherine Heigl\nEllie Diane Keaton\nMissy Amanda Seyfried\nJared Topher Grace\nBebe Susan Sarandon\nFather Moinighan Robin Williams\nAlejandro Ben Barnes\nMuffin Christine Ebersole\nBarry David Rasche\nDon og Ellie Griffin (Robert De Niro og Diane Keaton), der har været skilt i mange år, tvinges af omstændighederne sammen igen. Deres adoptivsøn, Alejandro, skal giftes med sit hjertes udkårne, Missy, og beder dem om at lade som om de stadig er gift, bare for denne ene weekend, for ikke at støde sin biologiske og meget religiøse mor, der har meldt sin ankomst til brylluppet. Don og Ellie ved med det samme, at det vil blive svært pludselig at skulle spille et lykkeligt gift par, men det er vand i forhold til Dons mangeårige kæreste, Bebe, der ikke har tænkt sig sådan uden videre at blive desavoueret, uden lige at sætte sit helt personlige præg på brylluppet. Og som om det ikke var kompliceret nok, har resten af familien Griffin deres egne udfordringer, da Lyla (Katherine Heigl) skjuler en stor hemmelighed, hendes bror Jared (Topher Grace) er bekymret for sit kærlighedsliv og brudgommen Alejandro forsøger at holde sammen på det hele, herunder sin brud, hendes ultra-republikanske forældre og sit løfte om at blive gift af den lokale præst, (Robin Williams) til et stort anlagt, katolsk bryllup i haven.\nBrugerne skriver om Big Wedding, The:\nAnmeldt af lookalot, København K 7. oktober 2021\nSpil af tid!\nDette romantiske komedie drama varer "kun" 80 minutter og det var jeg meget taknemmelig for! "Filmen" er hverken sjov romantisk eller dramatisk men bare kedelig, banal, absolut forudsigelig og akut klichefuld med en masse personer der ikke fremstod som ægte mennesker! Et godt Oscarvindende cast bliver hældt lige ned i lokummet på grund af ultratyndt manuskript med idiotisk dialog og tynd instruktion, ærgeligt, ærgeligt! Ps: Det er sjovere og mere romantisk at få en helt uventet særdeles voldsom "Olfert" der permanent skader ens testikler & giver uoprettelige bremsespor i underbukserne end at se The Big Wedding!\nHollywood-bræk af værste skuffe!\nAnmeldt af Thomas Aquinas, Værløse 20. oktober 2013\nFamiliebøvl ved bryllup\nTyndbenet men ganske morsom komedie om to familier, den ene jødisk den anden katolsk, der støder sammen i forbindelse med indgåelsen af et giftermål. Det er skuespillernes film det her mere end manuskripforfatternes, det er helt sikkert og De Niro, Keaton og Sarandon fører an i løjerne det bedste de har lært. Robin Williams er lidt spildt i rollen som præst, men måske nok også en lidt utaknemmelig rolle for en komiker af hans format. Der er optræk til farceagtige situationer undervejs, men filmen har også en alvorlig side som den balancerer nogenlunde ædrueligt. Absolut ingen overraskelser her, men det er heller ikke meningen i en film der kører helt efter skabelonen.\nRet din egen anmeldelse af Big Wedding, The - klik her\nStart en debat om filmen Big Wedding, The - klik her\nStart en debat om denne udgave af Big Wedding, The (Blu-ray & DVD) - klik her


Vil Bryde 25 års Dansk Tørke - ExtraAvisen.DK\nMen det danske medaljehåb Anders Antonsen gør sig ikke de store bekymringer om virussen forud for OL – og har på intet tidspunkt overvejet at blive væk fra legene.\n– Nej, det har jeg sgu ikke rigtig tænkt over. Jeg er okay med at komme af sted. Jeg har haft det (coronavirus, red.) og er fuldt vaccineret, så det ville voldsomt at blive hjemme, sagde han til Ekstra Bladet kort før afrejse til Tokyo, hvor atleterne traditionen tro er indlogeret i en særlig OL-by.\n– Det er selvfølgelig lidt specielt. Jeg håber selvfølgelig, at det kommer til at gå godt, og at det ikke eksploderer med smittetilfælde. Og at de tager så mange foranstaltninger som muligt, så det er et sikkert sted at være, siger han.\n– Mit drømmemål er selvfølgelig at nappe guldmedaljen, men det er et sindssygt stærkt felt af spillere, og der er rigtig mange, som jeg kan se rende med titlen på deres bedste dag.\n– Der er en seks-otte spillere, hvor det ikke ville overraske mig, hvis en af dem endte med at rende med det hele. Så et virkelig stærkt og tæt felt. Det bliver ikke bare sådan lige, men det bliver spændende, siger han om feltet, hvor hjemmebanefavoritten Kento Momota også er favorit til guldet.\nSkulle drømmen gå i opfyldelse, vil det være første gang, siden Poul-Erik Høyer flåede trøjen i stykker i Atlanta i 1996, at Danmark vinder en guldmedalje i badminton ved OL – og den blot anden i historien.\nThomas Stuer-Lauridsen – bronze i herresingle.\nPoul-Erik Høyer – guld i herresingle.\nCamilla Martin – sølv i damesingle.\nJens Eriksen og Mette Schjoldager – bronze i mixeddouble.\nMathias Boe og Carsten Mogensen – sølv i herredouble.\nJoachim Fischer og Christina Pedersen – bronze i mixeddouble.\nViktor Axelsen – bronze i herresingle.\nKamilla Rytter Juhl og Christinna Pedersen – sølv i damedouble.\n– Selvfølgelig er der sommerfugle i maven. Det har været voldsomt lang tid undervejs, så nu bliver det sgu fedt endelig at komme i gang. Jeg er rigtig spændt, fortæller han.


Forfatter til bog om Støjberg-sagen: ”Det er en politisk skueproces” - Ditoverblik.dk\nForside Politik Øvrige Forfatter til bog om Støjberg-sagen: ”Det er en politisk skueproces”\nForfatter til bog om Støjberg-sagen: ”Det er en politisk skueproces”\nInger Støjberg fotograferet i Rigsretten, der blev indledt sidste torsdag i Eigtveds Pakhus. Foto: Mads Claus Rasmussen/Ritzau Scanpix\nForfatteren til bogen ”Processen mod Inger Støjberg” mener, at hun er uskyldig og bør frifindes. Alligevel frygter Peter la Cour, at hun vil blive dømt i Rigsretten. For Rigsretten er politisk, mener han\n”Processen mod Inger Støjberg – retfærdighed eller politisk heksejagt”. Det var titlen på den bog, som forlægger Peter la Cour udgav i januar, kort før et flertal i Folketinget stemte for at stille tidligere udlændinge- og integrationsminister Inger Støjberg for Rigsretten.\nPeter la Cours konklusion var dengang klokkeklar. Sagen mod Inger Støjberg er en politisk heksejagt og skueproces. Startet op af venstrefløjen og hjulpet godt på vej af journalister, hvis dækning har ”karakter af uredelig kollektiv mobning”. Sådan kalder han det meste af dækningen af sagen, der handler om, hvorvidt Inger Støjberg handlede ulovligt, da hun i 2016 besluttede, at asylpar skulle adskilles, hvis bruden var under 18 år.\n”Tyndt udlæg fra anklagerne”\nNu er Rigsretten så i fuld gang, og Peter la Cour følger sagen nøje, sådan som han har gjort, siden ”barnebrudssagen” begyndte at rulle i 2016. Han er overbevist om, at Inger Støjberg er uskyldig, og de første dage i Rigsretten har ikke ændret på den opfattelse.\n”Overhovedet ikke. Tværtimod. Jeg synes det er tyndt, det anklagerne er kommet med i deres forelæggelse af sagen. De siger, at de vil ’save’ ministernotatet over, men det kan man altså ikke. Notatet er blevet godkendt af ministeren, så det har været over hendes bord, og skal derfor indgå i sagsbehandlingen,” siger Peter la Cour til ditOverblik.\n“Det er tyndt, det anklagerne er kommet med i deres forelæggelse af sagen,” mener Peter la Cour, forfatter til bogen “Processen mod Inger Støjberg”.\n’Ministernotatet’ er det notat, som sidste år blev beskrevet som ”en kanin, Inger Støjberg hev op af hatten”, da hun fremlagde det under afhøringerne i Instrukskommissionen.\nNotatet er fra den 9. februar 2016, dagen før Udlændinge- og Integrationsministeriet udsendte pressemeddelelsen med overskriften: ”Inger Støjberg stopper indkvartering af barnebrude på asylcentre”.\nDet var i denne pressemeddelelse, der stod, at:\n”…Udlændinge-, integrations- og boligminister Inger Støjberg skrider nu ind overfor barnebrude på danske asylcentre og beder Udlændingestyrelsen om at ændre praksis. Fremadrettet kan ingen mindreårige asylansøgere bo sammen med en ægtefælle eller samlever”.\nMinisternotat har afgørende betydning\nI ministernotatet, som Inger Støjberg har tiltrådt, fremgår det, at der kan gøres undtagelser ved adskillelserne af asylpar. Det står der dog ikke i pressemeddelelsen, og derfor er denne blevet udlagt som en ’ulovlig instruks’. Reglerne siger nemlig, at der skal ske en individuel vurdering.\nPeter la Cours bog.\nPeter la Cour gennemgår sagen minutiøst i sin bog, og han mener ikke, at der kan være nogen tvivl om, at ministernotatet skal tillægges afgørende betydning.\nInstrukskommissionen konkluderede ellers, at ministernotatet var ligegyldigt. Inger Støjberg kom nemlig med ”meget klare” tilkendegivelser af, at hun ville have en undtagelsesfri ordning.\n”Så ordningen beskrevet i notatet mistede således utvivlsomt sin betydning,” konkluderede Instrukskommissionen.\nMen det er helt forkert, mener Peter la Cour. Som han skriver i sin bog, var det departementschef Uffe Toudal, der forelagde ministernotatet for Inger Støjberg, og det var i øvrigt også ham, der som den første fremlagde notatet i Instrukskommissionen – flere dage før Inger Støjberg “hev sin kanin op af hatten,” som medierne kaldte det. Så ministernotatet var ikke bare et smart trick fra Støjberg. Det indgik i ministeriets arbejde og alle har derfor været klar over, at der kunne ske undtagelser, mener Peter la Cour.\n”Den 9. februar var Inger Støjberg til møde med departementschef Uffe Toudal og andre ledende embedsmænd. Toudal fortalte under sin afhøring i Instrukskommissionen den 20. maj 2020, at han dengang havde presset Støjberg til at acceptere, at der kunne gøres undtagelser i adskillelserne. ”Du skal vide, at vi administrerer ikke ulovligt, og der vil være undtagelser”, havde han sagt til hende,” skriver Peter la Cour i bogen.\n”Du skal vide, at vi administrerer ikke ulovligt, og der vil være undtagelser”\nDepartementschef Uffe Toudal til Inger Støjberg\nStøtter af Inger Støjberg hilser på hovedpersonen, da Rigsretten gik i gang sidste torsdag. Foto: Martin Sylvest/Ritzau Scanpix\nBurde højest have haft lillebitte næse\nHan beskriver endvidere, at der i praksis også skete individuelle bedømmelser af sagerne. Der blev således udsendt et spørgeskema til at asylcentrene, hvor der skulle svares på spørgsmål om fællesbørn, graviditet, behov for evt. foranstaltninger mv i de enkelte sager. Derfor mener Peter la Cour, at der ikke bør være skygge af tvivl om, at Inger Støjberg ikke har handlet ulovligt. Har hun begået fejl, er det i småtingsafdelingen:\n”Hun burde højest været forsynet med en lillebitte næse af Folketinget. For to ting. Dels for ikke at have lavet en henvisning i pressemeddelelsen til ministernotatet. Dels for ikke at have lagt ministernotatet frem noget tidligere,” siger Peter la Cour.\nRigsretten er sat i Eigtveds Pakhus i København. Foto: Mads Claus Rasmussen/Ritzau Scanpix\nPå den baggrund burde Støjberg ikke have noget at frygte i Rigsretten. Men Peter la Cour er alligevel bekymret. Selv om han har stor tiltro til Støjbergs hold af stjerneadvokater. For Rigsretten er ikke en upartisk domstol, mener Peter la Cour. Den består af 13 højesteretsdommere og 13 lægdommere og sidstnævnte er udpeget af Folketingets partier.\n”Flertallet af lægdommerne afspejler Folketingets flertal, som har stemt for at stille hende for Rigsretten. Så der skal være massivt flertal blandt de juridiske dommere, hvis Inger Støjberg skal frifindes. Hvis sagen havde kørt ved de almindelige domstole, havde det været helt fint, men her har vi en underlig sammenblanding af politik og jura, hvor Folketinget både optræder som anklager og dommer. Det er en anakronisme fra Folketingets fødsel, som ikke sikrer en fair sag,” mener Peter la Cour.\n”Processen mod Inger Støjberg” er udkommet på Peter la Cours forlag. Den kan bestilles på Peterlac@mail.tele.dk\nDerfor vil Støjberg have Ayaan Hirsi Ali som vidne i Rigsretten\nTidligere artikelForsker vil interviewe læsere af ditOverblik\nNæste artikelTyskland: Razzia hos kanslerkandidat


Teateråret 2017 - et tilbageblik - VINK København\nTeateråret 2017 – et tilbageblik\n22. januar 2018 23. januar 2018\nSigne Redvard Frandsen\nJanuar er grå og koldklam. Med slatten post-juleøkonomi og snue. Med nye, krævende vaner og de bedste intentioner for fremtiden. Men før man kan se frem, må man se tilbage, og undertegnede har brugt sin januar på netop at forsøge at danne sig et overblik over året, der gik. Teateråret, selvfølgelig.\nKvinderne var stærkt repræsenteret i teateråret 2017 // Illustration: Marie Emile Simonsson.\nForrige år stod enkelte tendenser som remedieringen og den rå reading skarpt og definerende, hvorimod 2017 har syntes en smule vanskeligere at sætte labels på. Det skal ikke afholde mig fra at forsøge – eller i det mindste give et opsummerende overblik over teateråret 2017, som det tog sig ud fra min personlige VINKel.\nNye formater og god gammeldags hittepåsomhed kan være nødvendige i en branche, hvor man nogle gange føler, man har set det hele før – ikke sjældent gengivet næsten 1:1 fra andre medier. Det kan udmønte sig i mere eller mindre spektakulære påfund; i kreativ nytænkning, pudsige påfund – eller mere tvivlsomme tiltag.\nMan kan arbejde konceptuelt med teater på mange måder – en af dem er på selve tekstniveauet, hvilket Skrivekollektivet gør. Som navnet antyder, skriver medlemmerne kollektivt og i eksperimenterende former, så den enkelte afsender så at sige bliver en anonym del af én større tekstkrop, som dog alligevel vil operere med en særlig flertydighed. Skrivekollektivet, som består af studerende fra Den Danske Scenekunstskole, flyttede blandt andet ind i et højloftet rum på Teaterøen under teaterfestivalen CPHStage, hvor de gennem flere dage så, snakkede og skrev om porno, og hvor man som publikum var velkommen til at kigge forbi og kigge med i løbet af processen.\nMest omtale fik de dog nok i forbindelse med forestillingen En Nytårsnat, som beskæftigede sig med begivenhederne i Köln, hvor et stort antal offentlige, seksuelle overgreb og krænkelser fandt sted nytårsaften og -nat 2015. At overgrebsmændene var asylansøgere fra Mellemøsten og Nordafrika gjorde ikke sagen mindre penibel, og tydeligvis var det stadig et emne, som vakte harme ved premieren på Den Danske Scenekunstskole på Holmen i det sene efterår.\nSåledes reagerede Dansk Folkepartis Kenneth Kristensen Berth på et P1-interview med instruktør Anna Andrea Malzer med et debatindlæg, hvor han undrede sig over, at Skrivekollektivet forsvarede de udenlandske mænd i en tid, hvor #metoo-kampagnen kørte på sit højeste med sin fordømmelse af netop seksuelle krænkelser og strukturel sexisme i det hele taget.\nI stil med Bertel Haarders kritik af Martyrmuseum på Sort/Hvid forrige år havde Kristensen Berth ikke set forestillingen, men følte sig alligevel kaldet til at udtale sig. En Nytårsnat var nu ikke noget forsvarsskrift, men – som jeg så det – et forsøg på at skildre nogle uforståelige begivenheder; i sig selv undrende og forsøgsvis forklarende og netop et udtryk for den flerstemmighed, som et kollektivt værk må skabe.\nTeater Hund & Co eksperimenterede også med konceptteater i årets løb. Det blev til et to-i-en-koncept, hvor samme tema blev behandlet i henholdsvis en børne- og en voksenudgave, som spillede i samme scenografi i samme spilleperiode. Temaet, lykke, blev i voksenafdelingen til en musikdramatisk collage om drømme og længsel i Julie Maj Jakobsens og Petrea Søes Drømme om noget andet, som på poetisk vis flettede hverdagstableauer sammen med blandede danske sangbolcher. I børneversionen var det Methe Bendix, som stod for at fortolke og iscenesætte samme begreb, hvilket blev til Den store jagt på lykken – en humoristisk parafrase over tidens jagt på instant fame og den perfekte SoMe-virkelighed. Det gælder om at ”være i det, der er”, og det blev i sidste ende forestillingens morale – og en finurlig hentydning til, hvordan ”børneholdet” måtte tilpasse sig voksenforestillings scenografi og altså: være i det, der var.\nPå en udtryksmæssigt mere radikal boldgade finder man idéen om teater, der ikke kan ses. På Ubåden i Bådteatret kunne man i december stifte bekendtskab med Teater Lux, som navnet til trods udelukkende har valgt at skrive og producere forestillinger, som foregår i mørke. Et ikke uinteressant koncept med fokus på lydscenografi og alle de andre sanser, der kan tages i brug, når synssansen er sat ud af spillet. Mænd der tror de har ret… hed teatrets første forestilling; en American Psycho-agtig monolog, som nok mest af alt fremstod som en slags live radiodrama – i mørke. Om lige netop denne forestilling og fortælling egentligt vandt det store ved at spille for slukket lys, er jeg lidt i tvivl om, men det kan være interessant at se, hvad mørkekonceptet kan udvikle sig til.\nKoncepter behøver dog ikke kun være nyopfindelser. Der var i årets løb nemlig også tendens til at træde tilbage i tiden og genoplive gode, gamle formater…\nVi ses i salonen!\nI 16-1700-tallet var kultursalonen the place to be. Her diskuteredes kunst, kultur og æstetik; der blev musiceret og deklareret, så den intellektuelle elite kunne forfine deres delikate smag under intime former i private hjem. Efter i nogle år at have taget kompetent tilløb, kom der i 2017 for alvor igen gang i saloneriet i København. Enhver mindre beværtning, spillested, kulturhus og teaterscene med respekt for sig selv afholdt kultursaloner i stor stil.\nSalonen kan antage mere eller mindre intime former, og i den etablerede og mere populære ende finder man for eksempel Nørrebro Teaters koncept Tænkepauser Live, som serverer ny forskning i form af monologer og talkshows.\nLæs her Sonjas refleksion over Tænkepauser Live med temaet Karma\nDramafronten, som arbejder med udvikling af især ny dramatik, afholdt deres salonsamtaler, Køkkensoirée, i den hjemlige foyer på Teatret ved Sorte Hest, hvor man i det mere teater- eller dramatiknørdede hjørne havde emner som biografier på scenen, politisk teater og adaptioner på programmet. Men også i vækstlaget blomstrede saloninitiativerne, heriblandt hos Teater Praxis, som på autentisk vis afholder deres teatersaloner hjemme i privaten.\nLærke smuttede forbi og undersøgte, hvad teatersalon i dagligstuen er for en størrelse. Se mere her.\nSalonen har den fordel, at den kan behandle både eksistentielle og hyperaktuelle emner – den er ikke som den klassiske teaterforestilling underlagt en længere produktionstid og stort maskineri og kan derfor gribe fat i det, der nu måtte være oppe i tiden.\nDet aktuelle og det tidsløse\nSelvfølgelig er det ikke kun salonerne, der formår være oppe på beatet og behandle det, der rører sig lige nu og her. Der har de senere år været et øget fokus på et nyt politisk teater, som netop gerne har skullet tage livtag med aktuelle og presserende problemstillinger – eller som det hed i gamle dage: Sætte problemer under debat.\nMorten Burian i fortællingen om tabermanden Rocky // Pressefoto: Henrik Ohsted Rasmussen.\nPå Husets Teater kunne man i efteråret stifte bekendtskab med Tue Bierings take på historien om tabermanden, der rejser sig mod alle odds. Eller mere præcist historien om den venstreorienterede kulturelites fascination af og kærlighed til fortællingen om underhundens opstigning til de kultiveredes rækker. Rocky var enkelt iscenesat, koncentreret om historien og forbilledligt formidlet af Morten Burian med ganske få sceniske virkemidler og falbelader – aldeles effektfuldt uden at være prangende.\nNu er Biering ikke kongen af virkelighedsteater for ingenting. Så det egentlige scoop var da også, da Cheanne Nielsen fra Dansk Folkeparti til sidst indtog den rå scene, og det pludseligt blev åbenlyst, hvad det værste er, man kan vise på en dansk teaterscene lige nu. Og det er ikke en nøgen mand, der hænger i en kødkrog med hovedet nedad overhældt med rød maling. Nope. Det mest grænseoverskridende, man kan præsentere for et intellektuelt dansk teaterpublikum, er en DF’er i kød og blod, som oven i købet får taletid til at fremlægge egne synspunkter! Enkelte valgte at rejse sig og gå, og en kvinde på rækken bag mig udbrød indigneret ”Det her har jeg ikke betalt for!”. Hun tog selvfølgelig fejl.\nJeg er ikke altid synderligt pjattet med såkaldt ”provokerende teater”, som kan lugte lidt af billige point og kunstnerisk uopfindsomhed. Men som jeg sad dér fanget i mine egne fordomme og udtalte antipatier og oplevede, hvordan den forestilling, jeg netop havde set, fik lagt et nyt og andet filter på med tilbagevirkende kraft, måtte jeg alligevel helt imponeret tage min gamle, slidte hat af for Bierings tankevækkende provokation. Og for forestillingens evne til netop at udstille mit eget veluddannede og velinformerede udsyns iboende begrænsning.\nAndre eksempler på publikumsengagerende forestillinger, som tog fat i aktuelle forhold, kunne være Teatergrads Demokrati, som spillede i byrådssale landet over op til kommunalvalget – eller vandreforestillingen ROMA, en co-produktion mellem Paradox Intertainment og Sort/Hvid, hvis indspark til debatten om romaernes tilstedeværelse i bybilledet skulle få sit publikum til at fundere over egen velfærdsubekvemhed.\nDu kan dykke ned i ROMAuniverset her.\nEn af de forestillinger, som rørte mig med sin insisteren på, at aktualitet også kan være andet end gengivelser af verden her-og-nu, var Det Flydende Teaters Martyren Munk om digterpræsten Kaj Munk – en mand, som først hyldede og beundrede Hitler som en stor statsmand, men som endte med at blive henrettet af en SS-patrulje på grund af sin åbenlyse og markante åndelige modstandskamp mod nazismen. I Baadfartens gamle, smukke både på Furesøen foldede den både barske og opløftende historie om kompromisløshed, kompleksitet og kærlighed sig ud på poetisk vis godt hjulpet på vej af Hassan Preislers fortrinlige tekst, Marie Louise von Bülows fine, musikalske kompositioner og de stærke skuespilpræstationer.\nEn anden og noget mere pompøs udgave af fortællingen om diktatur og modstand fandt man på Nørrebro Teater, hvor Diktatoren – en remediering af Chaplinklassikeren – nærmest ikke var til at komme udenom. Stort opsat, flot iscenesat af Nikolaj Cederholm med masser af elegante og vittige optrin og poetiske øjeblikke og med en absolut fremragende Olaf Johannesen i den dobbelte hovedrolle som diktator og barber.\nLæs Emils indtryk af Diktatoren her.\nStort er godt, men småt er nogle gange næsten bedre, når det handler om at fortælle mavepustende historier om mennesker og deres strabadser med netop det at være menneske. Teater Partner in Crime sørgede for mavepustere til undertegnede hele to gange i det forløbne år. Første gang med genopsætningen af Heartbreak for Dummies, der allerede i 2016 var nomineret af CPHCulture i kategorien Årets nye, danske dramatik, og senere på sæsonen med Monicagate – beretningen om den 22-årige Monica Lewinskys affære med præsidenten for de forenede stater og den skandale, der fulgte. Med Lewinsky i centrum fortaltes historien om en forelskelse med uoverskuelige konsekvenser; om magt, manipulation og ydmygelser. I begge forestillinger stod fortællingen om de satans smertefulde menneskelige følelser skarpt. Skarpt spillet, skarpt iscenesat og ikke mindst knivskarpt skrevet. Det kan være uhyre vanskeligt at skildre såkaldte trivialiteter som forelskelse og hjertesorg uden at henfalde enten til det melodramatiske eller øjenrullende banale, men dramatiker Frederik Villads formår om nogen at indfange og formidle netop dét uden omsvøb, med nerve og sine steder næsten ubærligt. På den gode måde.\nVi har alle vores favoritter, og en af mine personlige er scenekunstensemblet Livingstones Kabinet, som drives af den danske instruktør Nina Kareis og den skotske musiker og performer Pete Livingstone. Ud fra devisingprocesser og et absurd og skævt verdenssyn kreerer de forestillinger af høj (tvær)kunstnerisk kvalitet, som altid på en særegen humoristisk facon leverer visuelt og musikalsk overskud – og stof til eftertanke på en forunderlig uhøjtidelig manér.\nI teateråret 2017 havde jeg fornøjelsen af hele to Kabinet-forestillinger; først Random i Dansehallerne – en collage over det kaos, som vi mennesker har en tilbøjelighed til altid at ville skabe mening i – og senere Uproar! i Warehouse9. Som en fejring af 100-året for den Dadaistiske kunstrevolution ville ensemblet inspirere til et kunstnerisk oprør med tiden. Man kan spørge sig selv, hvorvidt den gakkede cabaretforestilling nu også formåede at opdatere Dada til et 2017-format, men det er måske netop forcen ved Livingstones forestillinger – at de er en kærkommen modvægt til aktualitetteatrets relevanstyranni og altid charmerende godt selskab.\nIngen tvivl om, at 2017 blev et år, hvor kvinderne trådte ind i spotlyset og indtog scenen – både i overført og ganske konkret betydning. En del af mine store teateroplevelser havde da også (stærke) kvinder i centrum – eller alene på scenen.\nAlene stod for eksempel Pernille Lyneborg som forfatteren Sylvia Plath i Obskurets forestilling Sylvia på Bådteatret. Med en tekst baseret på forfatterens egne dagbøger, digte og hovedværket Glasklokken var materialet så medrivende i sig selv, at en for voldsom og udkrænget præstation kunne være blevet til ren følelsespornografisk melodrama. Lyneborgs Sylvia var heldigvis det modsatte – intenst og afdæmpet portrætterede hun en kvindes kamp med og mod sig selv. En rørende og samtidig usentimental skildring af kunstnerens smertefulde splittelse mellem skabertræng og lammende mindreværd.\nMille Maria Dalsgaard som den moderne Eurydike // Pressefoto: Lars Grunwald.\nAlt andet end afdæmpet, men bestemt ikke mindre intens, var Sydhavn Teaters Eurydike-fortolkning – først som vild, kold og dyster vandreforestilling gennem gamle fabriksbygninger i Sydhavnsgade og senere på året i Østre Kapel på Vestre Kirkegård. Teksten Skygge (Eurydike siger) af den østrigske nobelprismodtager Elfriede Jelinek er en nyfortolkning af den klassiske myte med den afdøde Eurydike i centrum – en voldsom og voldsomt intellektuel og ordeksplosiv sag, som i den grad kræver sin kvinde at formidle. Mille Maria Dalsgaard dykkede uforfærdet ned og ind i rollen og materialet, som hun i øvrigt selv havde oversat, med vanlig autoritet og heftighed, idet det endnu engang blev slået fast, at Sydhavn Teater er en kunstnerisk sværvægter i det danske teaterlandskab.\nEn anden – eller tredje – uforfærdet kvinde er performer og manuskriptforfatter Sofie Volquartz Lebech. På baggrund af egne interviews og researchmateriale med torturofre i Argentina samt den amerikanske soldat Lynndie Englands biografiske optegnelser fra sin tid som aktiv udøvende i torturkammeret i Abu Ghraib-fængslet, skabte hun en fortællende performance om tortur og terapi; om offer og bøddel. This is for her spillede på FÅR302, hvor Katrine Bugaj og Lebech selv lagde krop til de barske historier. Igen var det ordene og den beherskede intensitet, der rådede og ikke mindst Lebechs karismatiske tilstedevær; blikkets og stemmens insisterende kvalitet skabte en stærk oplevelse på den intime scene.\nNu kan stærke kvinder jo også være sjove, og sjovt var det da Sofie Jo Kaufmanas og Mette Søndergaard Nielsen, sammen også kaldet FLÆS, gæstede Teatret ved Sorte Hest i efteråret. Hvorfor snakker vi ikke om mig, som var blevet til i samarbejde med dramatiker og instruktør Kamilla Wargo Brekling, satte en generations ind imellem tåkrummende selvoptagethed under satirisk lup og gjorde det både veloplagt, charmerende og meget morsomt.\nMen allerede i foråret var opbuddet af stærke og veloplagte kvinder stort, og på Kvindernes Internationale Kampdag den. 8. marts uropførtes i Dramafrontens regi otte nye stykker kort-dramatik. Drama Queens blev bragt til live af ikke færre end 20 skuespillerinder, otte kvindelige dramatikere og seks kvindelige instruktører, der tilsammen gav krop, ord og stemme til historier om kvinders rolle og udvikling i samfundet fra 1910’erne og helt ind i fremtiden.\nMed mindre man hele sidste år levede dybt afsondret et sted i den sibiriske ødemark, kan man næppe have misset føromtalte #metoo-bevægelse. I løbet af efteråret indsamlede initiativet ”Stop Stilheden”, iværksat af skuespiller Dorte Rømer og instruktør Lærke Reddersen, beretninger fra danske kvinder i film-, tv- og teaterbranchen med det formål at synliggøre de underliggende strukturer, der skaber en kultur, hvor den type sexistisk magtudøvelse finder sted. Det blev i december til en staged reading på Edison, hvor et udpluk af disse udsagn blev læst op og gestaltet af fem kvinder på scenen. Om readingen udelukkende ville adressere et problem i de nævnte brancher eller angribe et generelt problem blev aldrig helt klart for mig, men det var sobert og autentisk fremført – og emnet selvfølgeligt brandaktuelt.\nSåledes kom teateråret 2017 til en ende, og det er tid at se fremad og omfavne de nye vaner og gode intentioner. Og hvad kunne være bedre end at inkorporere ”mere teater” og ”flere kulturelle oplevelser” heri? Året, der gik, gav os nye koncepter og kulturelle saloner; spændstig aktualitet og eksistentielle åndehuller – og ikke mindst seje, prægtige kvinder. Mon ikke året, der nu er en lille måned gammel, også kommer til at byde på interessante teateroplevelser? Jeg tror det.\nPå VINKteater vil vi fortfarende gøre vores bedste for at vise vej og nye vinkler, så det er sådan set bare om at løbe ud og sætte gang i Teateråret 2018.\nNår kræft hedder Knud og går i rødt Sargun Oshana vil åbne dørene for Nørrebros vitalitet Gakkede gangarter fra Dansk Danseteater på Takkelloftet Byens små teatre: Teater FÅR302 Hvorfor vi skal værne om vækstlagskunst Mangler du inspiration til dine juleaftaler? Teatret redder dig!\n« Podcast: Landsbystemning på Nørrebro\nVORES STEDER: Søpavillonen »


Kommunist 2-2017 Arkiv - Kommunist\nNej til flere minusoverenskomster Fagbevægelsen skal i offensiven NU – det forventer medlemmerne Af Brian Olsen Krisen er forbi, siges det. At Folketing og skiftende regeringer har tænkt sig at leve op til EU’s krav om væsentlig reduktion i de…\nLeder: NATO I ly af verdens tumulter fortsætter NATO ufortrødent planerne mod sine krigsmål. I de første dage af januar 2017 landede 4.000 soldater, 2.500 tanks samt andet militært isenkram fra USA i Bremerhafen i Tyskland. Suppleret af 1.600 militære…\nSolidaritet, et fremmedord Eller hvordan ødelægger man lettest et menneske Af Lilli Rodeck ”Mennesker på tålt ophold, skal have så utålelige forhold som muligt”, ”udenlandske afsonere skal ikke have adgang til de goder, som danske afsonere har adgang til” og…\nDe højreorienterede venstreorienterede Af Arne Cheller, Kommunistisk Parti i Danmark EU ser ikke overraskende ud som en union, der nærmer sig sin opløsning. Der er ingen folkelig opbakning til den stadigt snævrere overstatslige union med dens nyliberalistiske politik til gavn…\nFagbevægelsen – en servicestation Kritik: Medlem af ledelsen for 3F Ungdom klandrer fagbevægelsen for at administrere reformer fremfor at organisere politisk modstand Af Birgitte Bové, Nordjyske Stiftstidende den 15-11-2016 Medlem af ledelsen for 3F Ungdom murersvend Emil Olsen fra Aggersund…\nVelfærdsalliancen til møde i Odense den 18. januar 2017 På mødet deltog repræsentanter for fagforeninger, organisationer og foreninger fra hele landet. Formålet var at drøfte kommende aktiviteter, som i foråret vil bestå af talrige lokale initiativer og demonstrationer bl.a. i…\nØkonomi Af Bo Møller Udbudsøkonomi Denne meget ’økonomagtige’ overskrift dækker over den økonomiske filosofi, der i årevis har præget borgerlige økonomer og politikere. Kort fortalt går den ud på, at det er vigtigt at øge udbuddet af arbejdskraft for at…\nGavebod eller profitobjekt? Udsalg af de kommunale værker Af Allan Nielsen Der har i de seneste år foregået en oftest usynlig kamp mellem kommuner og erhvervsliv om magten over forsyningsvirksomheder på områderne vand, kloak, affald, varme, el og service og…\nEU og EØS Da Norge valgte ikke at være med i EF (de har stemt nej 2 gange) valgte de EU-ivrige politikere i Norge at lave en aftale med EU: EØS-aftalen. Aftalen betyder, at Norge skal have de samme love,…\nUd af EU Ved EU-udvalget Den 4. jernbanepakke EU-parlamentet har stemt for, at den 4. jernbanepakke skal gennemføres i EU. Sammen med en harmonisering skal al jernbanedrift gøres privat. Det er dog muligt for de enkelte medlemslandes regeringer at videreføre…


Flere trykfartøjer leveret til oversøiske kunder - Firma Nyheder - Nyheder - Jiayu Special Equipment\nFlere trykbeholdere leveret til oversøiske kunder\nDen 23. august blev fire gasopbevaringstanke indlæst og transporteret i containerfabrikken i Jiangsu Jiayu Special Equipment Co., Ltd. og sendt til Brunei-kundens websted.\nUdstyret til denne forsendelse er en evaluering på højt niveau og anerkendelse af vores virksomheds stærke produktionsstyrke gennem omfattende inspektion af produktionskapacitet, teknologi forskning og udvikling, produktion og forskning og udvikling af vores virksomhed. Beholderens købs- og salgskontrakt underskrevet med vores firma. Som et trykbeholderprodukt af Jiayu's A1-kvalifikation har det været godt modtaget af indenlandske og udenlandske kunder, da det blev sat på markedet. Tak for din tillid og støtte!\nFor bedre at kunne færdiggøre produktionen af dette udstyr har Jiayu-teknikere og Brunei-kunder gentagne gange kontaktet og diskuteret detaljerede udgaver af udstyrs produktionsplan, leveringsplan og planlægning. På nuværende tidspunkt er udstyret sendt til kundesiden, og vores eftersalgsservice vil også blive fulgt op for at sikre, at kunden vil starte produktionen hurtigst muligt.\nSom en gasteknik forretningsløsning udbyder, Jiangsu Jiayu Special Equipment Co, Ltd altid overholder den bedste kvalitet, og vinder anerkendelse af kunder med avanceret teknologi og fremragende kvalitet. I fremtiden vil Jiayu videreudvikle og forny og bringe høj kvalitet til kunderne. Produkter og tjenester, velkommen indenlandske og udenlandske kunder til at besøge Jiayu at besøge!\nEt par af: En anden Nitrogen Generator blev leveret i Indonesien\nNæste: Jiayu erobrer markedet med teknologi og kunder fortsætter med at besøge


Konference 2018 | FAIM - Foreningen For Autoimmune Sygdomme\nHØRING PÅ CHRISTIANSBORG – UDFORDRINGER FOR DEN MULTIDIAGNOSTICEREDE AUTOIMMUNE PATIENT\nMere end hver femte dansker lider af en autoimmun sygdom, og hver femte af denne patientgruppe har mere end en autoimmun diagnose. I dag foregår behandlingen af den enkelte diagnose isoleret og meget siloopdelt, til trods for et udbredt ønske fra patienternes side om en mere koordineret indsats.\nDerfor inviterer patientforeningen FAIM til en høring på Christiansborg, hvor foreningen sammen med repræsentanter fra fagligheden, patienter og politikere drøfter de udfordringer fremtidens multidiagnosticeret autoimmune patient står overfor.\nMålet med høringen er, at få sat fokus på de udfordringer, man har som patient, hvis man lever med mere end en autoimmun sygdom, og få sat skub i debatten omkring multidisciplinære teams og tværfaglig behandling af patienter med autoimmune diagnoser.\nDATO & TID: Fredag den 23. marts 2018 kl. 8.30 – 12.30\nHvor: Christiansborg, Fællessalen, Hovedbygningen\nVÆRTER: Liselott Blixt, DF & FAIM\nMODERATOR: Jesper Eugen-Olsen, seniorforsker ved klinisk forskningscenter på Hvidovre Hospital.\nSe programmet her: Høring på Christiansborg_Final\nBEMÆRK – Arrangementet er GRATIS, men hvis du ikke møder op, og glemmer at melde afbud inden arrangementet starter (kl. 8.30), så vil der være et “no show/Ikke mødt op” gebyr på 250 kr. der går til Fløjtetøndens arbejde med børn og unge.\nSå husk at melde afbud, hvis du bliver forhindret i at møde op 🙂\nTilmelding med navn og adresse, eller navn og firmanavn, sendes til: konference@faim.dk\nAf hensyn til sikkerheden i Folketinget bliver alle besøgende scannet som i en lufthavn. Sikkerhedstjekket tager som regel kun ganske få minutter. Vi beder dig alligevel om at komme 15 minutter før dit mødetidspunkt, hvor du også kan forvente at få adgang til Folketinget. På nogle tidspunkter i løbet af dagen kan der dog være mange gæster, og der kan opstå ventetid.\nNår du ankommer til Folketingets besøgsindgang, melder du din ankomst ved at ringe på dørklokken. Når du er kommet indenfor, beder besøgsindgangens personale dig om at lægge tasker, overtøj, smykker og indhold fra lommer i en bakke, der scannes. Du skal også selv gå igennem en scanner. Derefter bliver du guidet videre i Folketinget.\nDu finder Folketingets besøgsindgang til højre for hovedtrappen i Rigsdagsgården (se billede – Rødt kryds).