Indput no. 2, 46. årgang by Indput - Issuu\nDecember 2014 路 氓rgang 46\nIndput #2, 46. årgang København, december 2014 Redaktionen Alexander Gjerding Amalie Vatne Brean Amanda Lambæk Anne Marie Kristensen Anne Rogne (ansv. redaktør) Anne Stilling Jeppesen Asbjørn Dam Schiøller Asta Ingemann Jensen Cecilie Nymand Frederiksen Emil Zerlang Erling Nørkær Nielsen Henrik Bayer Elming Ida Baggesgaard Sterndorff Ida Marie Ankerfelt Inger Charlotte Lund-Hansen Karen Odgaard Mark Bauer Ruby Mathias Rolskov Mette Bohn Jespersen Mikkel Plesner Lyngse (ansv. layout) Nana Marie Jespersen Nilus Weidick Dahlerup Signe Platz Sigrid Lærke Truelsen Sofie Alsøe Krogsgaard Sofie Garset-Larsen Stine Karstoft Tine Friis\nOmslag Mathias Rolskov Nilus Weidick Dahlerup\nØkonomi regnskab@indput.dk Annoncering annonce@indput.dk Retningslinjer for indlæg Redaktionen forbeholder sig ret til at redigere, forkorte og udelade indsendte indlæg samt indsætte billeder og illustrationer. Derudover påtager redaktionen sig intet ansvar for materiale indsendt uopfordret. Indlæg afleveres pr. mail med navn, studie, mailadresse og evt. telefonnummer. Indlæg bragt i Indput repræsenterer ikke nødvendigvis Foreningen Indputs holdning. Tryk Frederiksberg Bogtrykkeri Udgivet af Foreningen Indput, Institut for Psykologi, KU\nIndhold Indput #2 46. 책rgang december 2014\n6. 9. 10. 12. 20. 24. 26. 30. 32. 36. 42. 44. 48.\t52. 55.\t56. 60. 64. 66.\nInd under huden på Indput-redaktionen Side 9-manden Nyt fra Studienævnet Reportage fra Donna Haraway-foredrag: Fortællinger fortæller fortællinger Gør modstand Stafetten med Pernille Strøbæk Vågn op Debat om feminisme og kønsforskning En religionspsykologisk smagsprøve Interview med Svend Brinkmann: En harsk, nødvendig modgift Stå fast og giv slip Two exchange students tell their stories Om distraktioner og øh... fokus! Thomas Habekost om opmærksomhed og mangel på samme Når angsten rammer Tove Ditlevsen - Digtning og døden Verdens bedste nyheder Akademia: Udvikling af kropsbevidsthed hos børn med diagnosen ADHD Boganmeldelse: Stå fast med Svend\nInd under huden på Indput-redaktonen Asta Ingemann Jensen Asta er 22 år, lever de glade dage på første semester og bor for tiden i et meget lille værelse på Vesterbro. Hun har tidligere overvejet at læse alt fra fysik og medicin til billedkunst og design, men er indtil videre rigtig godt tilfreds med at være havnet på psykologi. Når Asta en tidlig fredag morgen i forelæsningssalen en sjælden gang mister koncentrationen, fordi hun har været til torsdagsbar dagen før, dagdrømmer hun sig tilbage til salsa og rom i Colombia, måske mørkekammeret eller spisesalen på Testrup Højskole, om nye rejsedestinationer eller bare en gåtur på Assistens Kirkegården. Asta er fotograf på Indput og en del af layoutgruppen og har i dette blad sin Indput-debut, med Side-9-manden, som hun nu vil stå for fremover.\nAnne Marie Kristensen Anne Marie A.K.A. Rie er 26 år og går på 1. semester. Hun er startet på psykologi som en gammel rotte, da en drøm om at blive professionel danser først skulle udleves. Ved sit andet forsøg blev hun optaget på London Contemporary Dance School, som bød på balletsko, teatre, blod, sved, tårer og gode venner. Hun fik overrakt sit bachelorbevis af ærkebiskoppen i Canterbury i 2011 iført sorte rober og firkantet hat, hvorefter der blev danset på livet løs. Men huslejen for et mug-ramt lille værelse i London er svær at betale, så hun fik job som tjener og klatreinstruktør udover dansen, og efter nogle år blev hovedet sultent efter akademia – så den får hun så sandelig tilfredsstillet her på psykologi. Til dette blad har hun skrevet om multitasking og distraktioner og talt med forsker og forelæser Thomas Habekost i samme forbindelse.\nEmil Zerlang Jeg er ny skribent i Indput. Man hører ofte, at det første indtryk er altafgørende. Det er første indtryk, der sætter tonen for resten af relationen, i hvert fald i nogle situationer. Derfor burde jeg måske gøre som alle andre, og fortælle om min nuværende livret eller min yndlingsfarve, men på den måde ville du ikke komme rigtigt ind under huden på mig. Selv hvis du stod lige foran mig, så ville du end ikke kunne ænse blodårerne under min hud. For at komme rigtigt ind under huden på mig, må du lytte til mine nedskrevne tanker. Det vil sikkert være sårbart, for os begge, at læse. I mine øjne er sårbarhed dog ofte en positiv ting, der er rodfæstet i en ærlighed, som desværre ser ud til at være druknet i en rindende flod af Tinder-profiler, temafester og illusorisk perfekte Instagram-billeder. For at være ærlig må jeg gøre mit indtryk på en anden måde. Jeg vil derfor kort fortælle dig om, hvordan jeg har kæmpet med at balancere min faglighed og mit privatliv. Jeg går på 7. semester, og jeg har igennem hele min studietid været meget optaget af, hvad jeg vil bruge min psykologiuddannelse til. Sideløbende hermed har jeg i min fritid tilbragt utallige timer på psykiatriske akutmodtagelser landet over, og jeg har dertil haft lange samtaler med dygtige psykologer, sygeplejersker og psykiatere. Jeg har hentet medicin på apoteker, og jeg har stiftet bekendtskab med en lang række af mennesker med alvorlige psykiske sygdomme. Uden tvivl en misundelsesværdig fritidsbeskæftigelse for en psykologistuderende vil nogen sikkert mene. Årsagen til min fritidsbeskæftigelse bunder dog ikke i en faglig interesse, snarere tværtimod. Min mor er diagnosticeret med bipolar affektiv sindslidelse, og det er i den forbindelse, at jeg har stiftet et omfattende\nbekendtskab med psykiatrien i Danmark. Så jeg er altså pårørende til en psykisk syg, men samtidig er jeg også psykologistuderende, der fordyber sig i læsestof vedrørende diskurser, narrativer og sociale konstruktioner. Jeg er bisidder til møder, hvor jeg er fortaler for elektrochok-behandlinger, da det er den type behandling, der bedst får min mor ud af sine psykoser, men samtidig skriver jeg opgaver, der kritiserer diagnosesystemernes rigide syn på adfærd. Paradokserne er mange. Balancen mellem at være psykologistuderende og pårørende har derfor været svær at finde. Jeg har efter lang tids kamp måtte erkende, at jeg først og fremmest er pårørende. Min faglighed kommer derfor i anden række. Disse omstændigheder har selvsagt præget mine karriereambitioner med en omvendt logik. Jeg er blevet meget klar over, hvad jeg ikke vil bruge min uddannelse til. Uanset hvor givende det end måtte være, så skal jeg ikke arbejde med at forbedre livskvaliteten hos psykisk syge. Jeg har ikke lyst til at nærme mig psykiatrien med min faglighed, da det uden tvivl vil blive for vanskeligt for mig at balancere min faglighed og mit privatliv. Mine karriereambitioner er derfor i høj grad præget af en række fravalg, der har sit udgangspunkt i en erkendelse af mit privatlivs omstændigheder. Jeg er sikker på, at jeg ikke er den eneste, der har privatrelaterede omstændigheder, som præger uddannelsesforløbet. Min erfaring som pårørende har lært mig, at man til tider kan glemme at være ærlig over for både sig selv og andre. Denne ærlighed kan specielt være svær, når studiet ræser af sted i teoretiske perspektiver og diskussioner, der til tider kan være frakoblet ens egen private virkelighed. For at være ærlig over for sig selv og sine egne ambitioner, må man stoppe op undervejs i sit uddannelsesforløb og overveje, hvad man ikke vil. Alt i alt har du ikke fået indsigt i min Spotify-playliste eller min Klout Score, men jeg har forsøgt at give dig et ærligt indblik i, hvordan det er at være psykologistuderende og pårørende på samme tid. Jeg håber derfor, at jeg har gjort et anderledes indtryk på dig.\nSide 9manden Af Asta Ingemann Jensen, stud.psych. Navn: Mathias Asger Waldorff Ibenforth. Alder: 19 år. Semester: 1. semester. Kropstype: Russisk balletdanser. Status: Jeg er i et åbent forhold med Tumblr. Fritidsinteresser: Alkoholiserede popkultursdiskussioner, semibudgetvenligt vinmisbrug og jagten på den ultimative contouring af mine kindben. Hvilken skakbrik ville du være? Dronningen, fordi… duh. Hvor ville du allerhelst rejse hen lige nu? Paris, ved Pigalle, så jeg kan gå mellem min yndlingsbar (La Fourmi) og min stam-thai restaurant (Thaï House). Hvad er dit yndlingscitat? “Alkohol er sundt i små doser - mængden er underordnet.” (Zinaida Kudinova, min kære mormor, 81 år) Holdning til kønsfordelingen på psykologi: Jeg glæder mig over, at drengene virker så tilpas overvældede af mængden af piger, at de, efter tilstrækkelig mange forelæsninger i socialkonstruktivisme, unægteligt vil søge forløsning hos mig. Sammensæt dig selv ud fra 3 kendte karakterer fra film, bøger, CSS etc.: Jeg ser mig selv som lige dele Karen Walker, Anna Nicole Smith og Dorian Gray. Hvad provokerer dig? Folk, der i køen til kantinen i bygning 35, bestiller andet at drikke end en kop filterkaffe. Ain’t nobody got time for that, show some solidarity, God damn it! Hvornår bliver du ramt af lykke? Når jeg cykler i skole med tømmermænd og hører Sys Bjerres bedste. Bonusinfo: Jeg er en passioneret fortaler for atomkraft, prostitution og glimmer. g\nNyt fra Studienævnet Af Astrid Voss, stud.psych.\nKommende arrangementer og nye initiativer Studienævnet afholdt på sidste semester en fagcafé for 2. semester-studerende. Fagcaféen er ikke tænkt som en ekstra undervisningsgang eller en spørgetime, men som et uforpligtende tilbud til de studerende, hvor de kan mødes og samarbejde om statistikøvelser og eksamenslæsning. Psykologistuderende på statistik II inviteres således til statistisk fagcafé d. 16 januar fra kl. 13-17 i caféområdet i bygning 35. Fagcafeen er et tilbud, hvor studerende får mulighed for at mødes i hyggelige og uformelle rammer og i den forbindelse få styr på de sidste opgaver og formler inden statistikeksamen. Til fagcafeen vil der være statistikkyndige frivillige til rådighed samt rigelige mængder kaffe og kage. Studienævnet og Psykrådet glæder sig til at se en masse til en hyggelig eftermiddag i statistikkens navn.\nOpfølgning på Trivselsmålingen fra 2013 Trivselsmålingen, der blev foretaget blandt psykologistuderende i vinteren 2013, tegnede et billede af, at mange studerende ikke oplever at have særlig stor berøring med det videnskabelige personale på instituttet. Dette er blevet behandlet både i Psykrådet, Institutrådet og Studienævnet som led i diskussioner om studiemiljøet på psykologi. Hvordan skabes der en kultur, hvor de studerende og ansatte på instituttet oplever, at de bevæger sig inden for den samme faglige verden og ikke i isolerede miljøer? Det håber vi – både fra Studienævnets side og fra Psykrådet – at vi vil kunne finde nogle svar på, så de studerende får mulighed for at få bedre kendskab til den forskning, der aktuelt bedrives på instituttet, og at forskere og videnskabeligt personale kan få bedre mulighed for eventuelt at inddrage samt få input fra studerende i den aktuelle forskning. På sigt er ønsket at opbygge en større kontaktflade mellem uddannelse og forskning, hvilket forhåbentlig kan bidrage til at styrke det faglige studiemiljø.\nDen nye kandidatstudieordning\tPlanlægningen af den nye kandidatstudieordning er stadig i gang og rummer en række nye, spændende forandringer og forbedringer. Forbedringer der faktisk også vil påvirke bacheloruddannelsen. Et af forandringstiltagene består nemlig i at fjerne faget lovgivning og etik fra bacheloruddannelsen og i stedet afholde et ugekursus i lovgivning og etik som en del af introduktionen til praktikforløbet på kandidatuddannelsens 3. semester. Etik vil ydermere være fast inventar i samtlige af grundfagene på bacheloruddannelsen relateret til de enkelte fags forskellige etiske udfordringer. For at udfylde det 5 points ”ECTS-hul”, som lovgivning og etik efterlader sig, vil færdighedstræning – som ændrer navn til samtaletræning - blive flyttet fra kandidatuddannelsen til bacheloruddannelsen og fra og med sommeren 2015 kunne tages som sommerkursus. Derudover bliver ECTS-belastningen på forskningsdesign og videnskabsteori hævet fra 5 til 7,5 ECTS-point. Seminarholdenes indhold og formål er stadig på tegnebrættet. Udover de seminarhold vi allerede kender fra den eksisterende kandidatuddannelse, vil der med den nye studieordning blive oprettet en anderledes form for problembaserede seminarhold, som vil udgøre en del af ens hovedprogram eller A-søjle. Undervisningen på disse problembaserede seminarhold vil dreje sig om cases og problemstillinger fra eksterne parter som eksempelvis virksomheder, organisationer, PPR, forvaltninger, sygehuse, behandlingshjem etc. Hensigten med disse problembaserede seminarhold er at integrere praksis i undervisningen ved at arbejde med konkrete problemstillinger i samspil med eksterne samarbejdspartnere. På den måde vil vi som studerende få mulighed for at få bedre føling, med, hvad det vil sige at arbejde med de problemstillinger, som venter på os på den anden side af studiet.\nDe nyindvalgte studenterrepræsentanter Psykrådet afholdte d. 23.10 generalforsamling. Der var stort fremmøde og stor interesse for de fire studenterpladser i Studienævnet. De ny-indvalgte studenterrepræsentanter er Sofie Sommerlund, Marie Lagoni, Nor Andersen og Simon Hünermund. Fra og med februar 2015 vil disse studerende sidde i Studienævnet.\nSkriv til redaktion@indput.dk, hvis du har lyst til at bidrage til kommende blade!\nFORTÆLLINGER FORTÆLLER FORTÆLLINGER Af Anne Rogne, stud.psych. Fotos af Nilus Weidick Dahlerup, stud.psych.\nIndput tog turen til Aarhus, da AURA – Aarhus Research on the Anthropocene – havde inviteret Donna Haraway til en transdisciplinær foredragsrække om de dilemmaer vi står over for i en tidsalder, hvor menneskets indvirkning på kloden er blevet så massiv, at vi inden for blot de seneste århundreder har forandret den jord vi lever på i sådan en grad, at vi potentielt set har indvarslet en ny epoke: den antropocæne. Haraway har uddannelsesbaggrund i udviklings- og molekylærbiologi, filosofi og engelsk litteratur og er professor emeritus i Feminist Studies and Science Studies på programmet History of Consciousness ved UC Santa Cruz. Hermed lå Haraways foredrag, ”Anthropocene, Capitalocene, Chtulucene – Making String Figures with Biologies and Arts”, i passende forlængelse af professor i biologi, Scott Gilberts, oplæg, der forkastede antagelsen om ’biologisk individualisme’ og i stedet satte fokus på det livsbærende symbiotiske forhold arter imellem. Haraway greb Gilberts punchline, ”Vi er alle symbiotiske organismer”, og satte den i relation til sin foretrukne begrebslige ramme om, hvordan arter på tværs er ”becoming with”. I dette gjorde hun publikum opmærksomme på, at det er afgørende at være bevidst om, hvilke historier vi arver og fortæller nye historier igennem, når vi lever på en ødelagt jord, hvor den primære opgave er at kunne leve videre sammen.\nReportage. Den feministiske videnskabsfilosofis grand new lady, Donna Haraway, er ikke en fortæller, som gør et større nummer ud af at føre hverken sin læser eller tilskuer fra A til Å i en logisk fremadskridende proces. I stedet udsættes man i hendes selskab for en særegen form for stream of consciousness, hvor hun i kraft af sin leg med sprog, perspektiver og begreber fører sit publikum i en vævende og pendulerende bevægelse mellem her-og-nu og ”et forestillet andetsted” samt på tværs af forskellige former for grænseflader mellem discipliner og perspektiver, men via forskellige stier og tråde, der stammer mange forskelligartede steder fra. I Haraways selskab befinder man sig konstant et sted mellem fakta og fiktion, mellem levet social realitet og (science) fiction, fordi både det reelle og det imaginære, ifølge Haraway, skal tages alvorligt som konstituerende for de levede netværk af fysisk materie og diskursiv, social konstruktion, vi indgår i. Det er derfor ikke underligt, at man sommetider mister tråden, når cyborg-fi-\ngurens moder først går i gang. Andet synes nu heller ikke at være Haraways intention. Uden videre introduktion diskuterer hun fx fortællingen ’chtulucæn’, refererer til frygtelige monstre fra science fiction, mens hun laver tentakler med fingrene og trækker på begreber fra sin baggrund i biologiens verden. Alt dette kan snildt skabe forvirring for den, der lytter. Men for Haraway er forvirring ikke nødvendigvis en uønsket konsekvens, for forvirringen er resultat af, at der sker brydninger i de fortællinger, vi anskuer verden igennem. Dette gør os bevidste om, at viden er situeret og at vores perspektiv er partielt - ikke universelt eller totalt. Og det er, ifølge Haraway, netop i det moment, at der opstår nye forbindelser og nye fortællinger, som kan være meddelagtige i at forandre historien og skabe nye verdener. Et redskab til historiefortælling Når Haraway taler – og skriver – er det afgørende at forstå, at hendes projekt er et feministisk videnskabs- og kulturkritisk projekt, der har sit hovedfokus på den dekonstruerende analyse af de\ndualismer, kategorier og rationelle diskurser, som vestlig kultur anskuer verden igennem. Igen og igen introducerer hun forskellige grænsefigurer, der har til hensigt at ”eksplodere” vores konventionelle historier omkring menneskelige og ’ikke-menneskelige andres’ subjekter, objekter og verdener. Ifølge Haraway må videnskab forstås som et ”værktøj til historiefortælling”, hvorfor det er afgørende at være opmærksom på de historier, videnskaben fortæller om naturen, samt det sprog og de metaforer, den anvender. Dermed ikke sagt at Haraway ønsker at reducere naturvidenskaben til ’relativisme’ eller hævde, at der ikke eksisterer en verden, som mennesker strides om at fremstille. Dette ville netop være at reducere et komplekst felt til den ene pol i præcis de dualismer, som hun søger at analysere. Der er noget dér, så at sige, og videnskaben er særligt specialiseret i at fortælle historier, som medfører en vidtrækkende overbevisning om, hvad det ’dér’ er, og hvordan det fungerer. Men lige præcis hvordan vellykket videnskabelig historiefortælling finder sted og hvilken andel den spiller i den materielle og kropslige produktion er langt mindre åbenlyst, hvorfor netop disse\nforhold kræver en mere dybdegående undersøgelse. Når Haraway igen og igen allierer sig med narrative figurer som fx ”cyborgen” - kroppen, som er så teknologisk forandret, at vi ikke kan skelne mellem det ’oprindelige’ og det ’kunstige’, gør hun det for at inddrage repræsentanter for ’andethedens’ perspektiv. Dette gør hun, fordi ’andetheden’, ifølge Haraway, er en lokalitet, der lover mere hensigtsmæssige, livskraftige, objektive og forandrende beretninger om verden end magtpositionens ’masterfortælling’. Haraways arbejde må i denne forstand forstås som én lang udforskning af, hvordan vi kan komme et andet sted hen og til stadighed skabe verdener, som for nutiden og for fremtiden er værd at leve i. Dette kan vi ifølge Haraway netop kun, hvis vi bliver i stand til at fortælle mere komplekse historier omkring videnskabens historier med flere agenter og mindre klare grænser. Menneskets nye tid Dagens foredrag tog udgangspunkt i begrebet om ’Antropocæn’, som stammer fra stratigrafien, der beskæftiger sig med læren om de geologiske lags indbyrdes alder og sammenhænge og er foreslået som betegnelse for den tidslige epoke,\nvi aktuelt befinder os i. Grundlæggende set er antagelsen, at natur i klassisk forstand er ovre og i stedet må anses for en kulturel sideeffekt af menneskelig virksomhed. ’Antropo-cæn’ (af gr. anthropos: menneske): ’Menneskets nye tid’. Begrebet ’Antropocæn’ antyder derfor, at jorden siden introduktionen af fossile brændstoffer har været i gang med at bevæge sig ud af sin hidtidige geologiske epoke, Holocæn, og det er altså menneskelig aktivitet, der forstås som hovedårsagen til denne udtræden. Mennesker er blevet en global geologisk kraft i sig selv, der er i stand til at skabe hurtige - og ofte ikke-intenderede – forandringer af den jord, de bebor, f.eks. de uforudsete konsekvenser ved menneskers forskelligartede projekter, herunder klimaforandringer og nye sygdomme, som fx smitsomme sygdomme mellem mennesker og dyr. I den ikke-intenderede udformning af det antropocæne landskab er graden af ødelæggelse, som det moderne menneske arver og overlades med, ifølge Haraway så enorm, at fristelsen til at give sig hen til fortvivlelse, kynisme, opgivelse, samt forskellige former for undgåelse, bliver overvældende. Hvordan jordens udvikling udmønter sig er praktisk talt i det moderne menneskes hænder, hvad end vi har bedt om det eller ej, hvorfor muligheden for at trives på denne jord er det, der truer med at føre til benægtelse.\nJordens rekreation er dog stadig mulig, men kun, hvis vi bryder med de ’fatale’ inddelinger mellem natur, kultur og teknologi samt organisme, sprog og maskine til fordel for nye slægtskaber i en verden uden sociale kategoriseringer. Sympoietiske systemer For Haraway bliver det således centralt, at vi nødvendigvis må overskride præmisserne om mennesket som unikt væsen samt både individualisme og metodologisk individualisme, hvis vi på nogen måde ønsker at bedrive interessant og nytænkende videnskab på tværs af disciplinerne. Til dette formål introducerede Haraway begrebet ’sympoiese’ som erstatning for begrebet ’autopoiese’, når vi søger at forstå kompleksiteten i de formative processer, som skaber verden og omtrent alt andet, der eksisterer i den. ’Poiese’ betyder på græsk ’at skabe’, hvorfor præfikset ’sym-’ frem for ’auto-’ henviser til noget, der er ”sammen med” og ”forbundet”, det vil sige systemer, som kollektivt producerer noget i fællesskab. ”Becoming with”, som hun kalder perspektivet, indebærer altså, at organismer for overhovedet at være ’én’ nødvendigvis må være ’mange’. På baggrund af denne forståelse af sympoietiske systemer, argumenterer Haraway imod at benævne den epoke vi aktuelt befinder os i som’Antropocæn’, fordi præfikset ’antropo’ står i direkte kontrast til bevidstheden om,\nat mennesker kun eksisterer i kraft af dets ledsagende arter. Ikke desto mindre anerkender hun, at fortællingen om Antropocæn selvfølgelig er navngivet således grundet dens korrekte forståelse af, at det, mennesker har gjort på denne planet, i realiteten har forandret den for evigt og for alle. ”Think We Must” Haraway er inspireret af den britiske antropolog Marilyn Strathern, som hævder, at det spiller en rolle, hvilke fortællinger, der fortæller fortællinger, hvilke tanker, der tænker tanker, samt hvilke verdener, der verdensliggør verdener. Det centrale her understreger Haraway ved at citere Virginia Woolfs essay Three Guineas: ”Think we must.”, fordi Haraway mener, at hvis der nogensinde har været et ”korrekt” tidspunkt at tænke på, så er det nu, hvor den nødvendige form for tænkning er én, der er i stand til at begribe konsekvenserne af sin egen partialitet. Det er altså afgørende, at vi er i besiddelse af den emotionelle, intellektuelle, materielle evne til at destabilisere vores egne historier, genfortælle dem med andre historier og vice versa. I den forbindelse er Haraways hensigt netop at destabilisere fortællingen om Antropocæn og de aktiviteter den medfører – ikke i en benægtelse af dens relevans, men for at fremhæve dens både historiske og materielle specificitet og dens begrænsninger både metodo-\nlogisk og på andre områder. Samtidig hævder hun, at de former for videnskab (f.eks. evolutionsteori og genetik), som i midten af det 20. århundrede var med til at forme et svar på de forandringer, som menneskets aktivitet har medført, i allerhøjeste grad er utilstrækkelige med hensyn til de former for tænkning, som er påkrævet i disse tvingende tider. Ikke, at de ikke er effektive, men pointen er netop, at vi må skærpe vores opmærksomhed omkring, hvad de gjorde, hvad de kan, hvad de ikke kan og hvad de bremsede. Chtulucænens figurationer Haraway fortsætter med at forklare, at trods sine mange fejl og styrker, så var det ikke Antropocænen, der forårsagede alt det, der aktuelt truer med masseudryddelse af menneskeheden. Hvis vi i stedet skulle bruge én enkelt ord, for de processer, som der er tale om, så ville det være ’kapitalocæn’, som blandt meget andet indebar formationen af markeder og kumuleringen af rigdom som følge af placeringen af de store handelsruter, hvilket altså går længere tilbage end opdagelsen af fossile brændstoffer i midten af det 18. århundrede. Hvis vi med ét ord derfor skal beskrive de frygtlige forstyrrelser, der finder sted omkring os og truer liv på jord for mennesker såvel som et omfattende antal af dyr og planter, så ville det være med figurationen ’Kapitalocæn’. Det vil sige, at det ifølge Haraway er kapitalismens cirkulation af rigdom og substans, der forårsager ødelæggelse. Ikke arters aktivitet.\nSom alternativ til disse fortællinger introducerer Haraway afslutningsvis figurationen ’Cthulucæn’, der er både en fortid, nutid og fremtid, hvor vi er ”på spil” for hinanden. Ifølge Haraway er de traditionelle former for fortællinger, som anvendes til at navngive verdslighed, samtidig for store og ikke store nok til at favne den fremadskridende proces og den usikkerhed, som karakteriserer det at leve og dø vel på denne jord. Cthulucæn er derimod Haraways bud på en fortælling som hun anser for ”stor nok” til at udføre det arbejde, der kræves. Cthulucæn skal altså ikke forstås som ’svar’ på hverken antropocæn eller kapitalocæn, fordi disse fortællinger forbliver en afgørende del af, hvad vi som menneskehed nødvendigvis må forholde os til og engagere os i. Hvor Chtulucæn måske forudsættes af de andre store fortællinger, så mener Haraway ikke desto mindre, at denne figuration foreslår noget andet end disse to, noget som – måske – er bedre at leve i. Navnet ’Chtutulucæn’ henter inspiration fra gyserforfatteren H.P. Lovecrafts fiktive guddommelige væsen Cthulhu. Dette væsen har tentakler i stedet for øjne, det vil sige, at de føler i stedet for at se. Den narrative figuration Cthulhu danner baggrund for ’the Ood’ i tv-serien Dr. Who, som er en fiktiv rumvæsenart, der oprindeligt havde deres hjerne placeret eksternt fra kroppen, hvilket var den del af dem, som forbandt dem til hinanden, og gav dem muligheden for at forbinde sig til et fælles ’bikube-sind’ eller\nsom Haraway oversætter det til ’et fællesskab’, hvor de tænker med hinanden. Ikke desto mindre har det slavetagende menneske fjernet væsenets eksterne hjerne, og hermed muligheden for, at de kan danne et fællesskab med hinanden, for i stedet at erstatte det med en lysende kugle, som kontrolleres af slaveherrerne. Vi har aldrig være individer Den alternative fortælling som Haraway foreslår er altså en fortælling, hvor mennesker og ikke-mennesker, for at kunne udvikle sig ordentligt over tid, indgår i en ’forpligtigende symbiose’ med hinanden, hvilket ifølge Haraway samtidig giver os den største chance for at bestå, da det indebærer muligheden for at modstå de eksisterende dominanssystemer. Det er derfor et ’fortællingsforslag’, som udfordrer Darwins evolutionslære og tesen om ’survival of the fittest’, ved at invitere dets lyttere til et ”becoming with”, hvor vi gensidigt muliggør hinandens eksistens og duelighed. ”We are all lichens now” som Haraway siger det med reference til biologien Scott Gilberts udfoldelse af mikrobiologiens tese om, at arter kræver andre arter for at kunne udvikle sig. Cthulucænens primære figuration er altså, at vi alle er lav, sameksisterende organismer fra forskellige arter, som aldrig har været individer. For Haraway handler alt dette derfor om kultivering af ”respons-ability”, ikke ”responsibility” forstået som en liste af\netiske eller politiske forpligtelser – det handler om at kultivere evnen til at respondere både temporalt og spatialt til processernes enorme dybde. Det handler ikke, om ”needing and knowing in advance”, men derimod om at være opmærksomme, om menneskers kapacitet til sensitivitet. Kun ved at være opmærksomme kan vi åbne op for en omsorgs- og responspraksis i en verden med komplicerede slægtskaber mellem mennesker og ikke-mennesker, der bebor en beskadiget jord. Dette indebærer en åbenhed over for, hvad der end måtte komme på en måde, der ikke på forhånd fikserer fænomener. En åbenhed som denne skabes gennem symbiosen, ved at leve og dø sammen med hinanden i alle mulige forskellige konfigurationer. Det kræver spændinger mellem forskelle, der forstyrrer vores begreber, kategorier og diskurser gennem vedvarende forskydninger og betydninger, og den eneste måde, hvorpå dette er muligt, er gennem en skærpet opmærksomhed omkring de fortællinger, der fortæller vores fortællinger, så vi bliver bevidste om de brydninger, der er mellem de mange fortællinger, som danner grundlaget for vores livsførelse og selvforståelse. Kun i kraft heraf bliver det muligt for os at skabe en verden, der – som Haraway udtrykker det – er til at leve i. g\nTegning af Michael Garset-Larsen\nAf Henrik Bayer Elming, stud.psych. En gang imellem har jeg som mange andre brug for at råbe, at verden er håbløs. Og som mange andre må jeg nok forvente, at jeg ikke får noget svar lige foreløbig. Efter for nylig at have set verdenspremiere på dokumentarfilmen Drone blev jeg nok en gang gjort opmærksom på (en ud af) verdens mange uretfærdigheder. Med håbet om, at vi ikke resignerer i kampen mod uretfærdigheder, tillader jeg mig at inddrage læseren i mit personlige forhold til den nuværende verdenssituation og den mangel på modstand, jeg for længe har udøvet i min hverdag. Kvalme Drone handler om Brandon Bryant, der har forladt det amerikanske forsvar, fordi han ikke længere kan stå inde for de aktioner, han var med til at udføre. Aktioner som det amerikanske forsvar fortsat udfører. Opgaven består skræmmende simpelt i at styre droner med et joystick og med et enkelt klik sende missiler af sted mod sorte silhuetter på en computerskærm. Silhuetterne er potentielle terrorister, men i lidt for mange tilfælde også tilfældige civile pakistanere. Et kort øjeblik senere er silhuetternes verden sunket i grus. Hvis andre silhuetter forsøger at hjælpe de sårede, bliver nye missiler sendt af sted, så de hjælpende silhuetters verden også styrter sammen. Formuleret kort, kynisk og direkte: hjælpsomme, uskyldige pakistanere dør. Punktum. Siden 2004 er op mod 3.500 mennesker på denne måde blevet slået ihjel af amerikanske droner – kun 49 af dem var militære mål. Tal som giver mig kvalme. Efter filmen sad jeg tilbage med en paradoksal følelse, jeg ikke vidste, hvad jeg skulle stille op med. Havde jeg lige siddet og klappet af en mand, som har slået 13 mennesker ihjel? Ja, åbenbart. Som jeg plejer, fulgte jeg strømmen, klappede med og tænkte: nogen bør gøre noget. Ondskabens banalitet Den tysk-jødiske politiske filosof, Hannah Arendt opfandt begrebet ondskabens banalitet, da hun overværede retssagen mod den tyske nazist, Adolf Eichmann, som under 2. verdenskrig var ansvarlig for logistikken bag transporten af jøder til kz-lejre. Gennem retssagen blev det tydeligt for Arendt, at Eichmann var en almindelig mand, som hverken var psykopat eller egentlig antisemit, men blot fungerede som tandhjul under det nazistiske regime, som gjorde borgerne blinde for de grusomheder, der foregik. Arendt beskriver netop det totalitære regime som inkarnationen af det, hun kalder radikal ondskab, mens Eichmann personificerer ondskabens banalitet. Enhver sammenligning med rædselsregimet Nazi-Tyskland er ude af\nproportioner, men Arendts pointe er, at ondskaben netop kunne opstå, fordi folk ikke sagde fra over for den ideologi, som var det egentlige grundlag bag de rædsomme handlinger. I sidste ende var det mennesker, der udførte gerningerne. Ondskab bliver banal, når den udgør virkeligheden i den verden, mennesker lever i. En virkelighed, hvis tilsyneladende fakticitet gør det næsten umuligt at forestille sig eller tro, at det kunne være anderledes. Ondskabens banalitet beror på tankeløshed over for de gerninger, man udfører – de virker simpelthen nødvendige. Vi kan bruge begrebet til at spørge os selv, om drone-operatørerne (med undtagelse af Brandon Bryant) på samme måde som Eichmann personificerer ondskabens banalitet? At de er blinde over for de grusomheder, de begår, hver gang de trykker på knappen og er med til at dræbe uskyldige mennesker. Under anden verdenskrig var idéen, at verden blev et bedre sted uden jøder, og det blev en sur, nødvendig pligt at slå dem ihjel. Under Irak-krigen var den styrende idé en tro på, at samfundet vender tilbage til en harmonisk, demokratisk naturtilstand, hvis vi afsætter en ond diktator, og det blev en sur, nødvendig pligt at invadere landet, med alt hvad krig indebærer. I den nuværende kamp mod terrorisme er argumentet, at vi gør vores sure, nødvendige pligt, hvis vi én for én (+ et par civile her og der) rydder terrortruslerne af vejen ved hjælp af droner. Med de løsningsmodeller efterlader man et helt centralt spørgsmål. Kan man slå ondskab ihjel? I en nylig kronik i Weekendavisen blev det helt simple, men uhyre nødvendige, spørgsmål stillet: kan man slå ondskab ihjel? Vil en skæv verdensorden med skæve magtforhold ikke altid medføre modstand og et incitament til at reagere? En skæv verdensorden er nok uundgåelig, og argumentet er ikke, at det derfor legitimerer 9/11 eller lignende aktioner. Men vi må indse, at terrorangreb rettet mod den vestlige civilisation heller ikke legitimerer den øje-for-øje-logik, som karakteriserer den nuværende amerikanske brug af droner i jagten på terrorister. Accepterer man amerikanske droneangreb, accepterer man det argument, at vi godt kan tillade os at slå et par tusinde civile ihjel, så længe vi samtidig får ram på centrale terrortrusler. Og så længe man tror, at terrortruslen stammer fra enkeltindivider og overbeviser sig selv om, at ondskaben dør med dem, ja så holder argumentet måske endda ud fra en kynisk utilitaristisk beregning. I stik modsætning hertil er jeg af den overbevisning, at USA med droneangreb i stedet er direkte årsag til, at ondskaben (eller det man fra et andet perspektiv kan kalde modstand) vokser sig større. Mon ikke vi skaber ti nye terrorister for hvert angreb, vi udfører? Måske vi skal begynde at lede efter alternative løsninger, som kan holde ondskaben nede i stedet for at tro, at modstanden mod en stormagt forsvinder, så snart man dræber de enkeltindivider, som kæmper imod. Man kan måske indvende, at jeg fremfører en naiv anti-militaristisk holdning, men er det ikke lige så naivt at tro på militære løsninger, så længe det ene lands frihedskæmper er det andet lands terrorist, og så længe enhver nyudvikling inden for militæret bliver kopieret af andre landes militær i løbet af de næste årtier? Gad vide hvordan vi selv ville reagere, hvis en pakistansk drone i morgen skød en dansk frihedskæmper, som planlagde en aktion mod Pakistan, og tog ti uskyldige danskere med i faldet for\nderefter at skyde de ti næste uskyldige danskere, som strømmede til for at hjælpe de sårede fra første angreb. Måske et mærkeligt eksempel, for det kan være svært at forestille sig en dansk frihedskæmper med planer om at angribe Pakistan. Men mon ikke det skyldes, at vi (heldigvis!?) har allieret os med verdens største militærmagt og derfor slet ikke behøver bekymre os om det, som andre steder i verden er et helt grundlæggende vilkår: at befinde sig på den undertrykte side af en skævvreden verdensorden. Det er nemt at glemme, at historien skaber vindere og tabere, og at vinderne sjældent behøver vende blikket mod sig selv. Derfor lider modtageren af Nobels Fredspris 2009, Barack Obama, næppe samme skæbne i hverken vestlige medier eller daglig omtale som andre af verdens ledere. Ser man verden fra et andet perspektiv, bliver det pludselig helt mærkværdigt at beundre en mand, der legitimerer drab mod civile pakistanere. Politikvergessenheit Mens eksistentielle filosoffer siden Heidegger har fokuseret på og kritiseret menneskers tendens til Seinsvergessenheit (værensglemsel), kan man beskrive Arendts projekt som en modstand mod det mindst lige så relevante Politikvergessenheit (politikglemsel: at vi glemmer vores ansvar som politiske individer). Jeg frygter, at for mange mennesker har for travlt til at opnå negativ politisk bevidsthed og dårlig samvittighed omkring verdenssituationen. Jeg siger opnå, fordi jeg mener, at det er en præstation, på linje med at lære at opføre sig ordentligt over for andre mennesker, at opnå bevidsthed om verdenssituationen og få den tanke, at man burde tage sit ansvar som politisk individ alvorligt. Man kan indvende, at man ikke gør nogen forskel, så længe man kun påpeger forfærdeligheder, udover potentielt at påvirke andres politiske bevidsthed i negativ retning. Mit håb er, at man kan ændre den negative politiske bevidsthed til konstruktiv politisk bevidsthed. At vi i fællesskab vil lytte til den tysk-franske koncentrationslejr-overlever og modstandsmand, Stéphane Hessel, som var med til at skrive menneskerettighederne og rette os efter titlen på hans bog, Indignez-vous – bliv indigneret (eller rette sig efter den danske oversættelse af titlen, som endnu mere sigende hedder Gør Oprør). En bog Hessel skrev i en alder af 93 år efter et liv fyldt med politisk modstand over for magtmisbrug og politisk uretfærdighed. Det er på tide, at behandle den negative politiske bevidsthed som et potentiale for at gøre modstand frem for at ærgre sig over, at det ødelægger ens gode humør i hverdagen. Tilbage står jeg ved situationen omkring verdenspremieren på Drone og den kvalme, jeg håber, alle føler en gang i mellem. I sidste ende er kvalmen nok udtryk for, at jeg for længe har brokket mig over, at politikerne ikke reagerer på klimakrisen, at politikerne legitimerer amerikanske drone-angreb, at politikerne accepterer den voksende ulighed i verden, og at nogen burde gøre noget. Det er på høje tid at engagere sig og indse sit medansvar for den politiske dagsorden. Sørge for ikke at fortrænge sin negative politiske bevidsthed, ikke falde hen i Politikvergessenheit, men bruge det som konstruktivt grundlag for at blive indigneret og gøre modstand. g\nAf Mikkel Plesner Lyngse, stud.psych. Illustration af Mathias Rolskov, stud.psych.\nStafetten Stafetten er Indputs faste indlæg om fakultetets ansatte, hvor de svarer på vores spørgsmål om dem selv og derpå sender stafetten videre til en ansat efter eget ønske. Denne gang er det postdoc Pernille Strøbæk, der har stafetten, som hun fik af Tone Roald.\nHvorfor valgte du at læse psykologi? Kunne jeg dog bare svare ved at give en veldefineret grund. Det kan jeg dog ikke, for valget var ikke klart afgrænset. Jeg var faktisk sikker på, at jeg skulle være jurist, og jeg læste da også jura på Københavns Universitet i et år. Men det kunne jeg hverken finde ud af eller finde mig til rette i, så jeg besluttede at skifte retning. Og den retning blev altså psykologien. Det var især arbejds- og organisationspsykologien og ”konsulenteriet”, der tiltalte mig ved at gå ind i feltet psykologi. Jeg vidste på forhånd, at den kliniske og terapeutiske side af psykologien aldrig ville blive min helt store lidenskab. I stedet fandt jeg, sammen med arbejds- og organisationspsykologien, socialpsykologien, som jeg forelskede mig i. Og det blev en kærlighed så dyb, at jeg blev hængende ikke bare i psykologien, men på instituttet.\nteoriudvikling er desværre noget, man efterhånden skal sidde med i sin fritid. Selvfølgelig spiller det empiriske og teoretiske arbejde sammen, men det empiriske arbejde – fra design til resultater – er meget tidskrævende. Dog er det blevet et absolut must, hvis man vil gøre sig gældende i videnskabens psykologi.\nHvad ville du ellers have læst/lavet? Udover juraen havde jeg seriøse overvejelser hen imod pædagogik og filosofi. Faktisk var jeg tilbage i min gymnasietid af den overbevisning, at psykologi blot var en afart af filosofi (derfor havde jeg også filosofi og ikke psykologi som tilvalg). Jeg er blevet klogere siden, men finder stadig nogle af psykologiens grundspørgsmål nært beslægtede med nogle af dem, vi også finder i filosofien.\nHvad er de tre bedste ting i din hverdag? Min mand, mine børn og mine venner.\nHvordan vil du beskrive fagets udvikling, fra da du læste til nu? Faget som studium har været præget af en stor indskrænkning i den individuelle frihed til at sætte sig ind i og formidle selvvalgt stof i eksamensopgaverne – især på bachelordelen. Selvstændig udarbejdelse af spørgsmål til psykologien og søgen på svar er efterhånden kun noget, der hører bacheloropgaven og specialet til. Faget som videnskab er blevet empirisk strammet. Teori og\nHvordan tror du, studiet/faget ser ud om 20 år? Jeg tror, psykologien vil nærme sig et empirisk mætningspunkt, hvor der for en tid igen vil opstå behov for at fokusere på teoretisk og kvalitativ udvikling. Sådan bølger det ofte over tid frem og tilbage mellem teorifokus og empirifokus, eller mellem hvad man lidt forsigtigt kunne kalde den eksperimentale og den hermeneutiske psykologi.\nHvad ville du sige til dig selv som studerende, hvis du kunne vende tilbage til din studietid? Jeg ville sige tak til mig selv for alle de gange, jeg valgte at bruge tid på kammeratskabet frem for bøgerne (f.eks. gennem mit arbejde i Indput!). For processen hen imod et psykologliv er vigtigere end resultatet af det. Det er nemlig ikke den gode karakter, der gør dig til en god psykolog. Det er din evne til at være nærværende og deltagende. Og hvis du har det godt både personligt og socialt, jamen så bliver bøgerne og studierne også både nemmere og sjovere. Hvem skal have stafetten fra dig? Annie Høgh. Mange tak til Pernille Strøbæk! g\nop Af Erling Nørkær Nielsen, stud.psych. Foto af Nilus Weidick Dahlerup, stud.psych. ESSAY. Vi lægger os ned, vi sover, og så vågner vi op igen, sådan er det. Søvn er fælles for alle mennesker og næsten alle dyr. Ikke desto mindre er den svær at forklare, søvnen sker bare, den er et uomgængeligt vilkår for kroppen, den følger en rytme ligesom hjertet, vejrtrækningen og fordøjelsen. Hvorfor insisterer vi på søvnen, hvad gør det ved os, at vi hver eneste nat glider ud af verden og efterlader kroppen i sengen, drejende på lagner, for så ud på morgenstunden at vende tilbage, når hanen galer, vækkeuret ringer eller skraldebilen bakker ind i indkørslen? Alle mennesker står i et forhold til søvn. For spædbarnet er søvnen så central, at op til 18 timer af den nyfødtes døgn tilbringes i søvne. At søvnen er vigtig for spædbarnets udvikling er ikke en selvfølgelig kendsgerning. Søvnen har tilsyneladende ingen iboende nødvendighed for menneskekroppen, som det er tilfældet for ressourcer som vand og energi. Men barnets første leveår forløber primært sovende, mens hjernen udvikles så voldsomt, at søvnens funktion ikke kan negligeres. For den voksne menneskekrop spiller søvnen en mindre fremtrædende rolle, nogle vil endda gå så vidt som til at kalde søvnen irriterende, en biologisk forhindring i et travlt liv, hvor hver eneste vågne time er dyrebar. Andre elsker søvnen, afbrækket fra virkeligheden, hvor fantasien får frit spil, drømmenes mærkværdige udfoldelse i et univers, hvor der ikke er nogen\numiddelbar oplevelse af den verden, som eksisterer uden for den drømmende hjerne, ingen fornemmelse for tid, ingen refleksion, før kroppen vågner, trækkes ud af søvnen og undrer sig over det, der er foregået; den drøm, der netop er slut; det, som var, men ikke er længere. Jeg spørger min biologistuderende ven, hvad han anser for søvnens funktion, og han svarer prompte, at søvnen kan være en måde for kroppen at minimere energiforbruget i de mørke timer, hvor den ikke kan jage bytte. Kroppen sover, fordi den ikke kan foretage sig noget nyttigt om natten. En sådan forståelse står i min optik i stærk kontrast til den gængse opfattelse af, hvad søvn er for en størrelse. Almindeligvis analogiseres kroppen med en slags batteri, der drænes om dagen, når kroppen arbejder, løber ture, taler i telefon, køber ind til aftensmad og støvsuger for så at blive ladet op i sengen om natten, en smartphone, der ligger i sin oplader og venter på at blive taget i brug igen den følgende morgen. Smartphone-analogien er et typisk eksempel på, hvordan vi fortolker kroppens funktioner i lyset af den tid, vi lever i. Ligesom kost og motion vil jeg således anføre, at søvnen ikke kun må forstås som biologisk størrelse. Den er social. Vi kravler op i vores forældres seng, når vi har haft mareridt, vi sover sammen med kærester og ægtefæller, vi irriteres over deres evindelige\nsnorken. Den sovende krop er rettet mod den verden, den ligger og sover i. Vi taler i søvne, vi går i søvne, vi sover over os og kommer for sent på arbejde. Søvnen er social, den kan sågar siges at være prestigebærende. Hvis man er 11 år er det sejt at gå sent i seng, fordi man ikke må. Det giver respekt i skolegården at være i søvnunderskud, for så er man ikke et pattebarn, som er blevet lagt tidligt i seng af sine forældre, man er en lille rod, som har ligget og set amerikanske serier til langt ud på natten. En sådan brug af søvnen som social ressource kan synes præpubertær og harmløs, men jeg vil agitere for, at søvnen også blandt voksne kan bruges som middel i kampen om prestige. Den romantiske forestilling om den hårdtarbejdende studerende, der sidder søvnløs på læsesalen op til eksamen, er et symptom herpå. Ligeså er tv-seriens portrættering af den travle læge, som tilsidesætter kroppens behov for at redde menneskeliv på skadestuen en sen nattetime. Søvnen, eller netop manglen på samme, bliver således et udtryk for, hvem det vågne menneske er. Og i en tid, hvor produktivitet og forbrug er en målestok for succes, er det kun det vågne menneske, der er noget værd. Søvn er et forventeligt spild, som forsøges minimeret som ethvert andet spild af produktionsmidler. I en tid, hvor det vestlige menneske sover mindre end nogensinde før, forbindes den sovende krop med dovenskab snarere end sundhed. I sengen ligger den sovende arbejder, i sengen ligger den tabte vækst. Det er grundlæggende underligt, at mennesket sover. Men om søvnen anskues biologisk, psykologisk eller politisk, om den kvantificeres, begrænses, spekuleres i, om du bryder sig om at sove eller ej, om du trykker på snooze og sover videre, om du sover på ryggen eller på maven, om du sidder og blunder til en forelæsning netop nu, så er søvnen et menneskeligt grundvilkår. Du sover, sådan er det. Sov godt. g\nHavde der ikke været feminisme, ville der ingen kønsforskning have været Af Jutta Maria Vikman, stud.psych. og Nana Marie Jespersen, stud.psych. Svar på indlægget Skal kønsforskning også være feministisk?, bragt i Indput no 1. 46. årgang. Som vordende akademikere og psykologer føler vi os ligeledes forpligtet til at tage ord alvorligt. Dette implicerer dog ifølge os ikke et konservativt og konkret sprogsyn, som antager, at der eksisterer en direkte sammenhæng mellem sandhed, betydning og virkelighed. Vi mener, at debatindlægget af Mark Bauer Ruby delvist hviler på et sprogsyn, der adskiller sig radikalt fra vores, delvist illustrerer en manglende viden om den feministiske tænknings historie. Dette vil således være udgangspunktet i det følgende. Om man kan lide det eller ej, så skifter ord betydning i løbet af historien. Vi er mange, der ikke bryder os om pendulord som ’bjørnetjeneste’ og ’forfordele’, men vi tager det samtidig for givet, at ’godt og vel’ i sin tid betød noget andet, end det gør i dag. Den feministiske videnskabsfilosof og teoretiker Donna Haraway betegner sig selv som “en, der hellere føjer til end smider ud”. Med udgangspunkt i dette bliver spørgsmålet altså, hvorfor man skulle smide et begreb ud, blot fordi det, det betegner og repræsenterer, ændrer sig. I vores optik er denne løbende forskydning af betydning uundgåelig og således noget, der sker hele tiden – nogle gange opdager vi det og irriteres over det, andre gange tager vi det for givet. I indlægget af Mark ekspliciteres forståelsen af feminisme som en betegnelse for kvinders kamp for ligestilling, hvilket i vores optik er en reduktionistisk og upræcis forståelse, der ikke indfanger den udvikling og de forandringer, feminismen har gennemgået, siden ordet første gang blev anvendt i 1837 (Goldstein, 1982). Et argument imod at udskifte betegnelsen feminisme med noget andet er, at man derigennem vil risikere at sløre forbindelsen til den intellektuelle bevægelses historie og dermed unægteligt få en ringere forståelse af den. Hvad Mark præcis mener med, at feminisme i dag muligvis skal forstås som mere “afslappet”, er vi ikke sikre på, men vi antager, at udtrykket relaterer sig til ideen om intersektionalitet. Intersektionalitet er et begreb og en optik, der anvendes til at analysere samspillet mellem forskellige strukturelt bestemte magtuligheder (Lykke, 2005). Disse er betinget af\nfaktorer såsom køn, etnicitet, klasse, kropsfunktionalitet, seksuel orientering og religion. En betydelig andel af den akademiske feminisme af i dag antager dette perspektiv som en grundlæggende præmis for sine analyser. Det, der begyndte som et ønske om at forstå begrænsninger i kvinders liv, er således udvidet til et ønske om at beskrive og forstå begrænsende strukturer og processer i mere generel forstand. For feministiske forskere - mænd som kvinder - er det oplevelsen og observationen af den rådende orden som begrænsende, der danner afsættet for en kritik og reformulering af den viden, der netop udgør fundamentet for denne begrænsende orden. Kritikken generaliseres til at omhandle spørgsmål om kategorisering, magt, værditillæggelse og normskabelse på et mere abstrakt niveau - et niveau som tillader, at denne viden overføres og anvendes på andre fænomener end de kønsbetingede magtforhold. Selvom disse temaer ikke udelukkende er blevet behandlet i den feministiske tradition, må denne siges at være en af de kræfter, der har medvirket til at løfte dem frem til den position, de i dag har i samfunds- og humanvidenskaberne. Et andet centralt aspekt ved den feministiske vidensproduktion er kritikken af den moderne videnskab, der i sin konstituering omkring rationaliteten og dualistiske tænkemåder udelukker andre forståelser på en måde, som har kønsmæssige implikationer (Ramazanoglu & Holland, 2002). Annemarie Mol skriver sig således ind i den feministiske forskningstradition igennem bl.a. sit fokus på normskabelse, i sit fokus på det problematiske i at postulere subjektets mentale kontrol over kroppen og i sit fokus på de kønnede forskelle, der er i betydninger af kropslighed. Når Mark spørger, om kønsforskning også skal være feministisk, implicerer han, at den feministiske tilgang er blevet tilføjet kønsforskningen som en art overbygning. For den samfunds- og humanvidenskabelige kønsforskning gælder\nFeminisme er feminisme er feminisme Af Mark Bauer Ruby, stud.psych. Først og fremmest tak til Jutta og Nana for deres indlæg. Jeg ser det ikke som problematisk, at min definition af feminismen er reduktionistisk, for så vidt som alle begreber må være det, hvis de skal give mening. Hvis et begreb kan betyde alt, så bliver det me-\ndog, at dens etablering på universiteterne ikke kan ses isoleret fra den politiske feministiske bevægelse. Interessen for køn som forskningsfelt hang netop sammen med, at der i civilsamfundet skete ting, som måtte forstås og fremmes ved hjælp af viden. Dertil kommer det videnssociologiske faktum, at feministisk teoridannelse og feministisk forskning samler sig i en konkret institutionaliseret tværdisciplinær vidensgren med egne tidsskrifter, konferencer, akademiske stillinger og uddannelser. Den eksisterer, og det gør den med en selvforståelse, hvor netop den feministiske historie og arv er central. Vores holdning er ikke, at traditionen nødvendigvis skal fungere under betegnelsen feminisme til evig tid. Når det er sagt, mener vi dog heller ikke, at det er op til udenforstående at postulere nye betegnelser. En sådan forandring må i vores øjne komme indefra som følge af en forandret selvforståelse. Vil Mark finde en ny betegnelse for den feministiske forskning, bør han engagere sig i netop denne. Vi finder det i den forbindelse utroligt, at det i så høj grad er betegnelsen, der afskrækker eller –som Mark selv formulerer det - ”er fremmedgørende”. Mener man, at det, den feministiske forskning – eksempelvis Mols - belyser og undersøger, er interessant og værdifuldt, da både undrer og ærgrer det os, at det er betegnelsen for denne forskning, der får den største opmærksomhed. g\nningsløst. Derfor mener jeg heller ikke, at feminisme kan defineres som alle menneskers problemer med ”køn, etnicitet, klasse, kropsfunktionalitet, seksuel orientering og religion” uden samtidig at miste en vigtig del af sin begrebslige brugbarhed. Det virker langt mere åbenlyst for mig, at knudepunktet for den brede forskning i køn og etnicitet, klasse, krop osv. kaldes kønsforskning, idet en sådan forskning rummer mange andre dagsordner end feminismens. Ifølge de to kønsforskere Kirsten Grønbæk Hansen og Dorte Marie Søndergaard har dette skift til kønsforskning allerede fundet sted: ”Taler man om kvinder, taler man i samme åndedræt om mænd. Den ene får sin betydning gennem en spejling i det andet, og gennem en afgræsning fra det andet. (..) I erkendelsen af denne relationalitet er focus blevet ændret fra kvindeforskning til kønsforskning” (Kir-\nReferencer: Goldstein, L. (1982): Early Feminist Themes in French Utopian Socialism: The St.-Simonians and Fourier. In: Journal of the History of Ideas, 43:1. Lykke, N. (2005): Nya perspektiv på intersektionalitet: Problem och möjligheter. In: Kvinnovetenskaplig tidskrift, 26:2/3. Ramazanoglu, C. & Holland, J. (2002): Reason, science and progress: Feminism’s Enlightenment inheritance. In: Feminist Methodology. London: SAGE Publications.\nsten Grønbæk Hansen og Dorte Marie Søndergaard, 1994: 7). At bruge betegnelsen ’kønsforskning’ er derfor nærmest en erkendelse af feminismens succes med at sætte ’køn’ på dagsordnen i en sådan grad, at området nu angår alle. Dette er ligeledes baggrunden for undringen i mit første indlæg: Hvorfor betegner Annemarie Mol sin forskning som feministisk og ikke som kønsforskning, når den nu har brede begrebslige og samfundsmæssige implikationer, der vedrører mange andre dagsordner end feminismens? Mol er desuden uddannet filosof og betegner sin forskning som empirisk filosofi, så derfor finder jeg det ganske rimeligt at stille dette spørgsmål, selvom Jutta og Nana ærgrer sig over det. Et andet problem med Mols benyttelse af feminismen kan jeg forklare ved at bruge Jutta og Nanas indlæg som eksempel. Her gør de sig antagelser om mit engagement og min historiske indsigt i\nfeminismen, selvom mit første indlæg hverken giver belæg for det ene eller det andet. De skriver videre, at ”udenforstående” ikke skal gøre sig forhåbninger om at ændre på noget ved feminismen. Men jeg er ikke udenforstående, selvom jeg sandelig positioneres som sådan i deres indlæg. Min subjektivitet er berørt i Mols forskning. Derfor er det en særdeles problematisk dobbelthed, når hendes forskning hævdes som feministisk territorium, men har åbenlyse perspektiver udover dette. Med andre ord: Hvad er det for en forskning, der udtaler sig om subjekter og deres selvforståelse, men positionerer selvsamme subjekter som udenforstående? Dette kan naturligvis undgås, hvis vi bliver enige om, at det er den åbne, akademiske dialog, der skal udvikle intellektuelle bevægelser og ikke indesluttede kredse af særligt udvalgte individer. Et skridt på vejen i denne retning ville være at anerkende de brede kønslige perspektiver, som Annemarie Mols forskning har, ved at benævne den som kønsforskning. Jeg tror ikke, at vi i fremtiden vil glemme feminismens altoverskyggende betydning for fremkomsten af kønsforskningen ved at gøre dette. g Reference: Hansen, K. G., & Søndergaard, D. M. (1994). Indledning. Psyke Og Logos Tema: Psykologi Og Kønsforskning, 15(1).\nsmagsprøve – fra en religionsvidenskabelig tilvalgsstuderende\nAf Karen Prag, stud.psych. Se det kan meget vel være, at jeg bare er en nørd, der er dybt forelsket i mit eget fag. Som en mor, der synes, at hendes lille Sebastian er den smukkeste dreng på hele Rollestuen og slet ikke kan se, hvad de andre mener, når de siger, at han har flyveører og ikke kan løbe så hurtigt som de andre børn. Men da det gik op for mig, at religionens betydning har så lidt opmærksomhed i faget psykologi, som ellers har hjemme på det samfundsvidenskabelige fakultet, må jeg indrømme, at jeg var chokeret. Som mine fagfæller og jeg ser på det, kan religions betydning for vort samfund (og psyke) næppe overvurderes. Beklageligvis har jeg ikke beføjelser til at revolutionere studieordningen, således at religionspsykologien bliver en del af uddannelsen – om ikke andet bare for de interesserede. Denne lille artikel er mit eneste alternativ på\nnuværende tidspunkt, så se den snarere som en appetitvækker. En snært af hvilke muligheder der findes i den verden, der står mit hjerte nærmest: religionspsykologien. Hvis én gren af psykologien har fået en plads i religionsvidenskaben, så er det kognitionsforskningen. Og har man sagt kognitionsforskning og religion, bør man også sige Pascal Boyer. Hans arbejde kombinerer velkendte psykologiske teorier, som kognitionsteori og evolutionspsykologi med flere velkendte religionsfænomener. Han er et godt udgangspunkt at have, når man interesserer sig for det potentiale, psykologien kan have for religionsforskeren, da hans fremstillinger ikke inddrager flere vanskelige fragmenter end højst nødvendigt for forståelsen. Således kan både den interesserede psykolog og den interesserede religionsforsker følge med.\nPascal Boyer Boyer er en fransk antropolog, som har opnået stor anerkendelse med bogen Religion Explained. Den forklarer, som titlen antyder, fænomener fra religion med psykologiske teorier. Det er primært kognitionspsykologiske teorier om indlæring og hukommelse, men også bidder fra evolutions- og udviklingspsykologi. Det er ikke muligt at yde bogen retfærdighed på så sparsom plads, så derfor vil jeg nøjes med at se på hans konklusion. Primærfokus i bogen er, at opbygningen og sammensætningen af en religiøs idé er fuldstændig afgørende for, hvorvidt den opnår succes. Succes er, når idéen bliver husket og spredt. Får en idé lov til dét, kan den være så heldig at blive lige så etableret, som idéen om Gud, Jesus og Muhammed er. For at forstå\nBoyers tankegang er det dog nødvendigt med lidt kognitionsteoretisk baggrund. Boyer tager afsæt i en computeragtig opfattelse af en centeropdelt hjerne, hvor forskellige oplevelser håndteres af forskellige afdelinger. Herfra går han videre til at forklare, hvordan vi lærer noget nyt, som eksempelvis en religiøs idé. Hans teori kan bedst forklares med en metafor: Ny viden skal placeres i et informationsarkiv, som er organiseret efter kategori. De overordnede kategorier kalder han de ontologiske kategorier. Heri sorteres al information fra dyr til personer, redskaber, tal og natur. Der knytter sig intuitive forventninger til en given ontologisk kategori – ting inden for samme kategori opfører sig således på samme måde. Dyr fødes, ernærer og formerer sig og dør på principielt samme måde, uanset race. Man har aldrig hørt om dyr, der ikke har behov for føde, eller om et redskab, der har selvstændig agens. I hvert fald næsten aldrig. For det er jo her de religiøse idéer kommer ind! Religiøse fænomener skal selvfølgelig også arkiveres (Jesus kan jo ikke ligge og flyde!). Arkiveringen af Jesus-idéen foregår først som sædvanligt, hvor et kort af den rette kategori fremtages. Med Jesus som eksempel ville det være mennesket (selvom dette stadig diskuteres passioneret). Man skriver alle de almindelige ting ned: hvordan han ser ud, hvad han spiser, hvordan han formerer sig og så videre. Her følger man stadig nogenlunde det, der er givet i den ontologiske kategori. På de fleste punkter er Jesus som alle andre mennesker. Og så er der en lille boks, hvori der står ”andet”. Det er her man noterer det særlige, der gør, at Jesus ikke er et almindeligt menneske.\nNoten kunne være ”kan gå på vandet”, for det forventer vi almindeligvis ikke, at mennesker kan. Dér bryder Jesus med de intuitive forventninger vi har til den ontologiske kategori ’menneske’. Disse særtræk kalder man modintuitive træk, og de er religionens byggesten ifølge Boyer. Det centrale for Boyer er, at den rette balance mellem brud på samt overholdelse af de intuitive forventninger er helt afgørende for, hvor godt vi husker idéen – og om vi godtager den. Begge dele skal dog være til stede. Et fænomen, der ikke overholder nogen af forventningerne for sin kategori, er uforståelig. Desværre kommer Boyer ikke med en opskrift på, hvordan man blander den ideelle religiøse idé (så hvor mange deciliter modintuitive træk, skal der i dejen?). Han påpeger dog, at det oftest er detaljerne på kartotekskortet, der ændres og ikke det fundamentelle indhold. Visse forventninger, som bor i de ontologiske kategorier, skal overholdes, for at vi (eller rettere vore hjerner) kan lide dem. Jesus var trods alt en mand, der havde brug for ilt og føde, og som i øvrigt fungerede rent kognitivt, som vi gør. Prøv selv at forestille dig, at Jesus ganske vist kunne høre og tale med Gud, men ikke kunne forstå Gud eller bare glemte øjeblikkeligt efter at have hørt det. Lyder det ikke lidt underligt? Hvis det gør, så har Boyer måske fat i noget. For ifølge Boyer er pointen jo, at brud på vores forventninger er et godt trick, når idéen skal fange vores opmærksomhed - men det er lige så vigtigt, at idéen ikke bliver for mærkværdig. Hvis den ikke følger spillereglerne, kan vi ikke finde en mening i den og dette vanskeliggør hukommelsen.\nAndet og mere? Det her gennemgåede er ingenlunde alt, hvad Boyer forklarer og vender i sin bog. Der er masser at komme efter. Han forklarer vores kriblende fornemmelse af, at ”der er nogen”, når grenene banker på ruden som et levn fra vores jægersamler-tid, hvor det var bedre at have en overaktiv agensdetektion end en underaktiv (hellere høre en bjørn, når den ikke er der, end ikke at høre den, når den er der). Dette er spændende for religionspsykologien, da netop ”nogen, der er tilstede, som man ikke kan se” jo ofte tilskrives religiøse kræfter eller væsener. Tilhængere af denne teori forklarer idéer om ånder og spøgelser som et resultat af denne hyperaktive agensdetektion. Boyer fortæller også om eksperimentelle studier, der har påvist, at når gudstroende beder, er det samtale-centret i hjernen, der er ekstra aktivt – og meget, meget andet. Og skulle Boyer forekomme dig interessant – eller som meget muligt er – provokerende, så vil jeg anbefale dig på det varmeste at læse hans bog. Har man ikke helt mod på at kaste sig ud i det, så er en mere tilgængelig introduktion at finde i en dansk bog af to religionsforskere, der hedder Religion – I Psyke og Samfund. g Litteratur Boyer, P. (2001). Religion Explained – The Human Instincts that Fashion Gods, Spirits andAncestors. London: Vintage Books Hammer, O., Sørensen, J. (2010). Religion – I Psyke og Samfund. Aarhus: Univers\nBliv frivillig net- og chatrådgiver på Livslinien Det at være net- og chatrådgiver har givet mig professionel træning i at have en selvmordsforebyggende samtale. Særligt har den skriftlige dialog med kriseramte mennesker skærpet min forståelse for skriftlig kommunikation. Og så bliver du en del af et stærkt og engageret kollegialt fællesskab med god sparring. Helle, psykologistuderende og net- og chatrådgiver på Livslinien Ansøg online på www.livslinien.dk frem til 6. januar 2015 Ved spørgsmål, kontakt Livsliniens sekretariat alle hverdage mellem kl. 10-16 på tlf.: 3332 1119\n35 Livslinien_Indput_210x270_nov14.indd 1\nEn harsk nødvendig modgift Siden udgivelsen af sin nye bog, Stå Fast, har den blot 38-årige professor i psykologi ved Aalborg Universitet, Svend Brinkmann, været en travl mand. Han er blevet inviteret til at deltage i utallige arrangementer, hvoraf de fleste i hans egne ord ikke har en pind med bogen at gøre. Trods det travle liv var Svend Brinkmann mere end villig til at stille op til interview for at svare fyldestgørende på Indputs spørgsmål om sit forfatterskab og tankerne bag bogen. Af Henrik Bayer Elming, stud.psych. Foto af Lisbeth Holten\nHej Svend. Tillykke med din nye bog. Har du haft travlt siden udgivelsen? Jeg har aldrig prøvet noget lignende. Så snart man er i medierne, vil folk snakke med én. Det har jeg ikke prøvet før, så det har været overvældende. Men det har også været sjovt, skal jeg huske at tilføje. Bogen er bygget op omkring din 7-trinsguide, som oprindeligt udkom i PsykologNyt for et par år siden. Har du haft planer om at skrive bogen siden dengang? Det var slet ikke tiltænkt at kunne bære en hel bog. Men jeg kunne se, hvordan klummen blev diskuteret og delt på sociale medier. Det viste sig, at der var noget i det, som interesserede og provokerede og forhåbentlig satte nogle tanker i gang hos folk. På et tidspunkt kunne jeg se, at det kunne faktisk godt blive til en bog, som mange flere ville læse, end jeg\ner vant til. Jeg har skrevet om lignende kulturelle fænomener på mere traditionel vis i mange år, men jeg kunne godt tænke mig at komme lidt bredere ud, hvor det ikke bare bliver en lukket diskussion blandt akademikere. Mit næste spørgsmål er netop, hvorfor du får så meget medieomtale nu, når du faktisk tidligere har skrevet bøger med meget enslydende pointer? Måske er tiden blevet moden til det. Det ser i hvert fald sådan ud på de mails, jeg har fået fra mange, der har læst bogen. De har siddet og ventet på, at der kom én ud og sagde noget lignende. Jeg har mange gange fået at vide, at det er befriende, at jeg skriver om det på den her måde. Der er rigtig mange mennesker, der har fået nok af partout at skulle være positive og udvikle sig – at det som måske vedrører deres personlige liv bliver en sag for de-\nres arbejdsliv. Og så vil jeg tro, at det appellerer bredt, at jeg har benyttet mig af selvhjælpslitteraturens formsprog, æstetik og 7-trinsguiden, og at jeg skriver du til læseren. Jeg synes, det er interessant at overveje, om akademiske pointer absolut skal formidles via traditionelle lineære skabeloner. Hvis vi skriver noget, der skal give stof til eftertanke og skabe debat, kan det være, vi skal søge en anden form, og det har jeg gjort. Det er der selvfølgelig nogen, der får galt i halsen og bliver provokerede af. Det forstår jeg godt, hvis man kun læser de 7 trin og tror, at jeg mener dem bogstaveligt som dogmatiske sandheder. Er der en risiko for, at din samtidskritik bliver misforstået, når du fremfører den som et grotesk modbillede, eller er det blot middel til at få et vigtigt budskab i medierne? Det sidste har i hvert fald vist sig at være tilfældet. Der er nogen, der tror, at det er en eller anden strategi, som forlaget og jeg har siddet og udtænkt, men det er det overhovedet ikke (griner). Information satte de 7 trin på forsiden, og det var noget, de selv fandt på. Jeg ved godt, at de 7 trin er trykt på bagsiden af bogen, og at de strukturerer bogens kapitler, men når man læser bogen, synes jeg, at den er så meget andet end de 7 parodiske selvhjælpstrin. Jeg vil dog sige, at jeg sådan set mener dem alvorligt og står inde for dem. Det, jeg ikke kan stå inde for, er den dogmatiske læsning af dem. Læser man for eksempel rådet ”hold op med at mærke efter i dig selv”, hedder det ikke ”hold op med at mærke efter i dig selv – begynd aldrig nogensinde igen”. Det får selvfølgelig den form, når man låner selvhjælpslitteraturens sprog. Hvis jeg havde skrevet en bog om klassisk musik, der hed ”lyt til klassisk musik”, vil-\nle nogen så tro, at jeg mente, at man til enhver lejlighed skulle lytte til klassisk musik? Jeg har en bog af Lars Bom, der hedder ”Løb!”, fordi jeg godt kan lide at løbe. Skulle man anklage Lars Bom for at skrive en bog, der ikke hedder ”Løb – og husk at stoppe igen”? Er din bog en provokation mod selvhjælpslitteraturens udtryksform, som netop bygger på ensidige formuleringer og dogmatisk sprog? Ja, det er den. Det bliver en lille smule subtilt, men jeg forsøger at dekonstruere genren ved at vise dens absurditet. Det var tydeligt ved det oprindelige syvende trin ”stol aldrig på en 7-trinsguide”, og det råd holder endnu, hvilket jeg også skriver i indledningen. Før man overhovedet læser min bog, har man forhåbentlig dét i baghovedet. Men det er ikke en måde at skrive på, som jeg har trukket ud af det blå. Jeg henviser til engelsksprogede bøger, som har haft lignende greb. Jeg havde ikke helt forudset, hvor meget det ville slå igennem, men heller ikke hvor vanskeligt det er at kommunikere med folk om det, før de har læst bogen. Jeg er helt tryg ved at snakke med folk, der har læst bogen. Man møder enighed og uenighed, og det synes jeg er helt fair. Det er kun problematisk, når folk ikke har læst bogen og alligevel anmelder og kritiserer den. Og det er selvfølgelig risikoen, når man vælger en uortodoks formidling, som den her form er. Risikerer du, at folk mister tillid til psykologi som profession ved at bidrage til en intern kamp mellem psykologer, så det fremstår som et felt med stor intern splittelse? Hvis folk begynder at miste tillid til professionen, fordi der er uenighed, synes jeg ikke, det er et argument for at skjule\nintern uenighed. Der er intern uenighed i alle fag. Kigger man på lægerne, er der kæmpe kampe om, hvorvidt psykofarmaka er medicinens gave til menneskeheden, eller om psykofarmaka er det rene gift, som ødelægger folk, driver dem til selvmord, og smadrer deres hjerner. Der er mindst lige så store uenigheder, og linjerne er trukket mindst lige så skarpt op. Det ville være utrolig mærkeligt, hvis vi ikke havde intern uenighed. Når vi har med et område at gøre som det psykologiske, som er så mangesidet og komplekst, så ser jeg det i udgangspunktet som godt og frugtbart med uenighed. Jeg drømmer ikke om, at vi får en psykologisk enhedsvidenskab, hvor vi er enige om de paradigmatiske grundforudsætninger, og alle sammen arbejder ud fra det. Jeg synes, det er enormt risikofyldt med en monopolisering af viden om mennesket. Jeg har interesse for amerikansk pragmatisme med William James og John Dewey, fordi de var pluralister og mente, at der er mange veje til indsigt i det menneskelige. Vi har brug for mange teorier og metoder. Problemet opstår, hvis en form for psykologi vil monopolisere sin måde at være på, på bekostning af andre. Er det, hvad der sker i arbejdslivet med mere fokus på coaching og medarbejderudviklingssamtaler? At den positive psykologi bliver monopoliseret som anvendt psykologi? Ikke den positive psykologi, men et sæt af praksisser, der handler om det anerkendende, det ressourceorienterede, det coachende og positiv tænkning. Der er måske en risiko for, at det har været ved at vinde monopol på, hvordan man skal tænke om tilværelsen, arbejdslivet og andre sammenhænge. I min bog prøver jeg at udvikle en form for modgift til\ndet, og det er klart, at som modgift bliver den også lidt harsk. Den siger ”Stå Fast” i stedet for at udvikle dig. Har man bare et flig af den pragmatiske tænkning med sig, kan man aldrig forestille sig en situation, hvor der ikke er behov for udvikling. Alting forandrer sig i virkeligheden hele tiden. Mit argument er, at netop fordi alting forandrer sig hele tiden, så er det en menneskelig opgave at opbygge stabile strukturer og mønstre, hvori man kan agere fornuftigt sammen og måske stå fast et stykke tid og tænke sig lidt om, før man bare gør som andre. Som jeg er inde på i bogen, er min brug af stoikerne også pragmatisk. Det, jeg siger, er, at vi af pragmatiske grunde kan have brug for stoikerne i en tid præget af en ekstrem vækstfilosofi hvad angår naturen, økonomien og det psykologiske. I 1962, da The Beatles begyndte at lave musik, havde man af pragmatiske grunde nok brug for et ungdomsoprør, som kom få år senere. Man havde brug for en selvrealiseringstænkning for at hive lidt op i de overstabiliserede livsformer fra 50’erne. Hver ting til sin tid og hver generation eller hver samfundstype har sine problemer, som skal løses. Kritikken går altså på, at vi i forlængelse af ungdomsoprøret i 60’erne og selvrealiseringstanken bliver så opmærksomme på os selv, at vi glemmer andre. Men det bliver tit vendt til en kritik af f.eks. humanistisk psykologi, hvor en psykolog som Abraham Maslow har udfoldet ideen om selvrealisering. Læser man Maslow, definerer han selvrealisering som muligheden for at transcendere sig selv, altså overskride fokus på sig selv og gøre noget for andre mennesker. Er du med til at trække linjerne op over for en psykologisk retning, som egentlig siger det samme, som du siger? Bør kritikken\nikke nærmere rette sig mod en samfundsmæssig og kulturel fortolkning af selvrealisering mere end det teoretiske bagland? Jo det er rigtigt. På samme måde er det også den samfundsmæssige anvendelse af for eksempel positiv psykologi og ikke forskning i, hvordan vi skaber menneskelig trivsel og velvære, som man bør rette skytset mod. Det er jeg sådan set helt enig i. Det er derfor, jeg laver små diskursanalyser i min bog. For eksempel af Feminas guide til at mærke efter i sig selv eller kurser, der handler om, hvordan man tager ja-hatten på. Det er netop kulturelle fremtrædelsesformer af nogle af de her ting, som jeg er optaget af. Maslow var bestemt ikke dum, og der er måske heller ikke grund til at rette skytset mod ham. Når jeg har skrevet om den humanistiske psykologi, var det især Carl Rogers jeg var optaget af. Specielt fordi han omformede den humanistiske psykologi til et sæt praksisser og teknikker med ubetinget positiv anerkendelse. Det er i høj grad det, som coaching i dag er aftager af. Det interesserer mig, hvordan ideerne bliver gjort til anvendelige teknologier, som har konkret betydning for menneskers liv. Men det er en god iagttagelse, at det i virkeligheden er noget andet end at lave idehistorisk kritik af Maslows teori. Jeg har undret mig om det samme i forhold til positiv psykologi. Din kritik handler om coaching og konkrete anvendelser af positiv psykologi f.eks. positiv tænkning og positive illusioner, som vel ikke er noget, positiv psykologi som forskningsretning direkte opfordrer til? Nej, men det kan være svært at trække grænsen og sige, hvornår vi har med genuin forskning at gøre, og hvornår vi\nhar med praktisk anvendelse at gøre. Specielt det med de positive illusioner, som har været et gennemgående fund i anvendelsen af positiv psykologi. Selvom det er rigtigt, at det statistisk set giver velvære at have positive illusioner om sig selv, så kan man alligevel have en rationel diskussion om, hvorvidt man bør have lidt mindre velvære og til gengæld et mere realistisk syn på sig selv. I Danmark og Europa har vi med Søren Kierkegaard, eksistensfilosoffer og psykoanalysen (sidstnævnte er jeg dog ikke velbevandret inden for eller tilhænger af), psykologiske og filosofiske traditioner, som har haft mod til at tematisere de tragiske dimensioner af livet. Det er som om, vi har glemt det. Positiv psykologi og coaching har det med at vende ryggen til de tragiske dimensioner af tilværelsen. I bogen beskriver du, hvordan folk render forvirrede rundt efter nyeste identitetsmarkør. Kunne man forestille sig, at det fænomen skyldes, at vi ikke kan gennemskue, hvori vores pligt består? At vi har sværere ved at sætte noget op som universelle pligter og altså af den grund render forvirrede rundt? Helt sikkert. Det tror jeg, du har ret i. Det at folk vil så mange ting og fylder deres liv med så mange projekter, kunne måske være tegn på, at de gerne vil gøre deres pligt, men at de er i vildrede om, hvad der er deres pligt. Jeg kritiserer, at man navigerer efter mavefornemmelsen, og hvordan man føler inden i. Det ser jeg som den nye store fortælling om, hvad man har pligt til at gøre. Pligten at gøre det, der føles rigtigt for dig. Du har pligt til at være dig selv. Du har pligt til at være autentisk. Hvis pligtbegrebet skal give mening, må det relatere sig til noget andet end én selv. Det må involvere andre end én selv. Det må handle om\nprojekter, som har en eller anden værdi, som ikke kun skyldes, at man føler, at den værdi er rigtig. Det gennemgående tema i meget af det, jeg skriver, er, at der faktisk findes værdier i tilværelsen, som ikke bare udspringer af det subjektive. Det er måske kontroversielt blandt psykologer, men det er ikke særlig kontroversielt at sige som moralfilosof. Er der for mange psykologer, der kun beskæftiger sig med symptombehandling af problematikker, som måske i virkeligheden skyldes samfundsmæssige problemstillinger? Jeg synes ikke, de skal stoppe med at gøre det, de gør nu. Så ofrer vi individet. Jeg synes bare, at de også bør have en mere samfundsorienteret optik. Vi skal selvfølgelig både hjælpe dem med behandlingsformer og teknikker. Vi skal bare også interessere os for at kritisere de bagvedliggende strukturer, som frembringer de her forhold. Gør man kun det første, risikerer man at sige, at problemerne skyldes, at klienterne hver især er utilstrækkelige. At det skyldes en eller anden uformåen, som de har, og som vi kan gå ind og skrue på. Det kan vi gøre med rigtig mange ting: psykofarmaka, mindfulnessterapi, positiv tænkning, osv. Men så ser man ikke, at problemerne har en social baggrund eller oprindelse. Jeg synes altid, at man skal gå på to ben, når man interesserer sig for det her område. Vi var inde på Søren Kierkegaard tidligere. Du har før forklaret din kritik med, at mennesker i Kierkegaards termer lever en æstetisk livsførelse, hvor de forsøger at opnå nydelse uden at tænke etisk omkring deres liv. Men Kierkegaards forfatterskab er i sidste ende et argument for at tage det fulde skridt og vælge det religiøse liv. Mangler vi religionen til at\nfortælle os, hvori pligten består? Jeg er interesseret i religion som fænomen, og jeg tror, at religionerne traditionelt har været en tilværelsesholdning, som netop har angivet en retning, som man skulle gå i for at leve op til ens forpligtelser. Lige præcis hvad det her spørgsmål angår, vil jeg nok stå mere sammen med Løgstrup end med Kierkegaard. Kierkegaard vil insistere på, at det etiske i grunden ikke kan være definerende for dit liv. Ifølge Kierkegaard kan det etiske ophæves af et højere formål. Der vil jeg som Løgstrup mene, at der ikke findes en kristen etik. Der findes blot en etik. Jesus pegede på aspekter af den etik, men den er ikke sand, fordi Jesus pegede på den. Det er sandt, fordi vores liv er filtret ind i hinanden, og ud af den sammenfiltring opstår forpligtelser. At vi, som Løgstrup berømt formulerer, aldrig har med et andet menneske at gøre, uden at vi holder noget af det menneskes liv i vores hænder. Hvis man tager Løgstrup alvorligt, kan man godt tro på pligten og etikken og samtidig sætte parentes om Gud. Der er noget ved din kritik af autenticiteten som begreb, der forvirrer mig. Din samtidskritik går på, at vi har for stort fokus på selvrealisering og autenticitet, men i bogen skriver du på et andet tidspunkt, at modsætningen til den livsførelse er ægte indrestyring. På en måde bliver autenticitetsbegrebet både baggrund for din kritik, og samtidig løsningen på problemet, at man finder sin egen stemme og står mod ydre krav? Jaaa muligvis. En af mine yndlingsfilosoffer er Charles Taylor, og han har lavet en bog, der hedder The Ethics of Autenticity (denne bog udfoldes glimrende i Svend Brinkmanns Identitet). I den siger han, at autenticitetsbegrebet er et\nvæsentligt begreb for det moderne menneske, og det ikke bare er noget, vi skal afvise og kritisere. Det han ligger i autenticitetsbegrebet er måske vigtigt nok, men begrebet bliver fattigt og tomt, når det forstås, som det, der bliver lagt i det, når man læser om autentisk lederskab eller i de sammenhænge, som begrebet bliver brugt i for tiden. Der synes jeg, at vi skal vælge et andet begreb end autenticitet. Mit forslag er værdighed. Hvis autenticitet tolkes som, at man altid skal lade sit ydre korrespondere med sit indre, at man for eksempel autentisk skal udtrykke sin vrede, hvis man er vred inden i, synes jeg, at der er masser af grunde til at være inautentisk eller uautentisk og i stedet være værdig. Målet kan være at være et ordentligt menneske, og hvis autenticiteten skygger for eller måske umuliggør, at man kan være et ordentligt menneske, så synes jeg, vi skal smide begrebet væk. Så er det måske et begreb, der har udspillet sin rolle, og vi skal finde på noget nyt. Men det er måske noget af det, der provokerer allermest, fordi det er blevet en hellig ko, at vi skal være autentiske. Nogen gange forstår folk slet ikke, hvad jeg mener, når jeg siger, at der ikke er nogen værdi i at være autentisk i sig selv. Det betyder ikke, at det nødvendigvis er uetisk at være autentisk, men det er ikke i sig selv nogen værdi. I bogen sætter jeg det på spidsen og siger, at det er bedre at være en uautentisk Mother Theresa, end at være en autentisk Anders Breivik. Sat på spidsen er vores tids største problemer så, at vi for det første er bange for at kede os, og at vi for det andet konstant stræber efter lykke, selvom ingen ved, hvori lykken består? Begge dele giver mening. Hvad angår lykkebegrebet, har jeg et ord i bogen, jeg\nkalder paradoksmaskinen. Fordi vi ved at stræbe efter noget, risikerer at afskære os selv fra at opnå det. Jeg tror, dét gælder lykken. Når man stræber så meget efter lykken, og bruger så mange ressourcer af alle mulige slags på at opnå lykken, har man vanskeliggjort, at man nogensinde kan blive lykkelig. Måske er det noget, der kommer til én. Det er ikke noget, man kan stræbe mod. Man kan stræbe mod at gøre det ordentligt i sit liv, leve så godt som muligt med andre mennesker og forsøge at gøre sin pligt, og så kan man håbe, at lykken følger med. Det lykkebegreb vi har i dag er en undtagelse rent idehistorisk – vi knytter lykken entydigt til en bestemt sindstilstand, som noget vi oplever nu og her og som noget, man kan skalere på en skala fra 1-5 – hvor lykkelig er du lige nu? Hvad kedsomheden angår, tror jeg, at vi har det her horror vacui, det vil sige angsten for det tomme rum, angsten for den tomme tid. Vi vil hele tiden fylde tiden ud og udnytte tiden bedst muligt. Det er måske også en konsekvens af det religionstab, der har været. Når forestillingen om livet i det hinsides forsvinder, så bliver det her og nu, man skal optimere alting og få så meget ind i livet som muligt, hvilket nok er en lille smule fortvivlet. Vi vil det hele og er så bange for at gå glip af noget, fordi vi måler tings værdi ud fra, om de giver mange gode oplevelser. Tak Svend, det har været meget inspirerende og vildt fedt, at du gad stille op. I lige måde, tusind tak. Det er dejligt at tale med en, der rent faktisk har læst bogen og har intelligente spørgsmål. Det er såmænd ikke alle journalister, der har været lige så velforberedte. Nej, de har nok for travlt med at udvikle sig selv. g\nStå fast og giv slip Svend Brinkmanns (anti-)selvhjælpsbog Stå Fast er et opgør med det, som han kalder ”den accelererende kultur”. En kultur der er bundet op på nøgleord som selvudvikling, coaching, mindfulness osv. Bogen er blevet mødt af pæne anmeldelser, men har (naturligvis) også mødt modstand i de kredse, den kritiserer.\nAf Søren Vinther Hansen, psykolog. I en artikel fra Information med titlen ”Mindfulness er langtfra navlepilleri” forklarer to velmenende mindfulnesseksperter om den forskningsmæssige evidens for mindfulnessbaseret behandling. Velmenende er de, fordi de går til forsvar for en række øvelser og tænkemåder, som mange mennesker (inklusiv jeg selv) har glæde af. Jeg mener dog samtidig, at kritikken er misforstået, fordi den ikke forholder sig til selve det paradoks, som er bogens kerne. I stedet lyder kritikken bl.a. således: ”Når han [Svend Brinkmann] kritiserer mindfulness, er det aldrig med henvisning til den internationale empiriske forskningslitteratur inden for området”. Det er netop her, jeg mener, at de to praktikere enten ikke har læst bogen, eller i hvert fald har læst den anderledes end undertegnede. Svend Brinkmann understreger, at jagten på evidens og endegyldig viden potentielt skaber blindhed og franarrer os evnen til at være åbne over for andre handlemuligheder og forståelser. Stå fast slår helt bevidst rødder midt i det paradoksale, og en kritik, der ikke læser dette ind i bogen, er i mine øjne meget fattig. Selv har jeg haft gode oplevelser med mindfulness i både mit private liv og mit professionelle virke som psykolog. Jeg er stor tilhænger af at anvende alle de gode redskaber, jeg støder på, og være åben over for tilgange, metoder og perspektiver. Samtidig er det naturligvis helt afgørende, at man forholder sig kritisk til samme. Svend Brinkmann foreslår, at man ikke finder sig selv, men i stedet affinder sig med sig selv, og det er faktisk en af grundpillerne i mindfulness – at acceptere og give slip. Et afgørende element i den mindfulness-baserede tilgang er, at man giver slip på sin stræben. Men hvordan gøres dette uden, at man stræber imod at give slip? Her er tale om et uløseligt paradoks, og selvom Brinkmann ikke uddyber dette nærmere ift. netop mindfulness, så peger han unægteligt på det grundlæggende problem. I den accelererende kultur (eller hvad man måtte have lyst til at kalde verden anno 2014) fødes mennesker ind i et liv uden mening, men med masser af frihed og muligheder. Vi er med Sartres ord dømt til frihed, og livet er som sådan helt grundlæggende paradoksalt. Bogen bør ikke læses som en færdig selvhjælpsbog,\nder angiver, hvordan du opnår det rigtige liv. Bogens eksistensberettigelse består i, at den er et grotesk modsvar til en lige så grotesk virkelighed. Bogen giver (endda meget konkrete) bud på, hvordan man bevæger sig væk fra tidens flygtige trends. Efter min overbevisning mangler der dog en stillingtagen til, hvor langt væk man skal. Brinkmann erkender bl.a., at man ikke altid skal have nej-hatten på, og at man ikke skal brokke sig hele tiden. Men hvor ofte skal man så have nejhatten på? Og i hvor høj grad skal man brokke sig? Der peges på integritet som dyd, men svaret findes samtidig ikke inde i os selv. Hvor findes det så, Svend Brinkmann? Her synes jeg, at bogen hopper for let hen over en forpligtigelse til at anvise den gyldne middelvej til et liv i paradoksalitet. Den retter en velformuleret og nødvendig kritik mod tingenes tilstand, men der mangler et troværdigt alternativ. Hvordan står man fast i en verden, hvor fundamentet hele tiden bevæger sig? Mit bud er, at man ikke gør det ved at slå rødder. Man gør det ved løbende at orientere sig i verden omkring sig. Man gør det ved at vide, hvor man har været, hvor man er, og hvor man gerne vil være. Man gør det ved at reflektere over både fortid, nutid og fremtid. Man gør det ved at leve med livets grundlæggende paradoks, hvor svaret hverken findes i den ene eller den anden groteske yderlighed. Det findes derimellem, eller det findes måske slet ikke. Svend Brinkmann har selv forfattet forordet til Leif Tøfting Kongsgaards (i øvrigt fremragende) bog Multiteoretisk praksis i socialt arbejde. Her vurderer Brinkmann, at spørgsmålet ikke er, om en tilgang er sand, men derimod hvilke handlemuligheder den skaber. Dette må gælde både mindfulness, coaching, anerkendende tilgang og psykoterapi. Læses Stå Fast ind i denne sammenhæng, så bidrager den med en tiltrængt, om end grotesk, modpol til en grotesk virkelighed. Den dygtige praktiker formår at tage udgangspunkt i det enkelte menneskes livsverden og derfra bruge sin faglighed og medmenneskelige kompetence til at skabe meningsfuld forandring. For den ene findes lindringen i mindfulness, for en anden findes den i psykodynamisk terapi, og for en tredje findes den i en gåtur i skoven eller en (anti-)selvhjælpsbog. g\nBy Karen Odgaard, stud.psych. and Amanda Lambæk, stud.psych. Illustration by Ida Marie Ankerfeldt, stud.psych. Photos by Karen Odgaard, stud.psych.\nTwo exchange students tell their stories Housing Shortage When you go abroad, one of the first things on your ‘to-do list’ is to find a place to stay. Kinga describes the first few months of her stay as difficult because of the housing shortage in Copenhagen; most exchange students stay at hostels, couchsurf, or have to move to a new place every third week. “It was really, really stressful. The offers we got from the university disappeared in half an hour, it’s either take it or leave it”, says Kinga. As a result of this, it is even harder to get to know people and to adapt to the culture at the new university. Kinga stays far away from the university and therefore felt very lonely in the beginning of her stay in Copenhagen. Charlotte recognizes this feeling and says about her housing situation: “it’s nice enough. It’s an amazing location but so expensive and I kind of wish,\nthat I was living with people of my own age“. Hearing this, we realized how important it is to have a nice place to live when you are an exchange student, and that housing shortage might be an obstacle in adapting to a new environment. Student-teacher relations Charlotte and Kinga tell us about their experiences and thoughts of the academics at University of Copenhagen. Charlotte finds the teachers at University of Copenhagen better than at home, “The teachers seem to take so much more interest in you and how you’re getting on. It’s more one to one, and you can go and speak to one of the teachers after a class, and they will speak to you, I do not know for how long”. According to Charlotte, this is very different from the teachers at Edin-\nBy Karen Odgaard, stud.psych. and Amanda Lambæk, stud.psych.\nAn October afternoon in the Killer Rabbit, Indput met with two exchange students, Kinga and Charlotte from Edinburgh University, and had a talk about their challenges in relation to being exchange students at University of Copenhagen. Both girls will be studying here for the whole academic year. In this article we will try to identify and outline some of the main issues Kinga and Charlotte find worth mentioning in relation to different aspects of their life abroad. burgh University where she experienced a more distanced relationship between the students and teachers. For instance, when consulting a teacher after class, Charlotte explains that the teachers seem to be in a hurry, and don’t take their time to have conversations with the students the way she experiences it at University of Copenhagen. Kinga has the same opinion. She finds the relationship more personal at University of Copenhagen, “it is obvious if you miss a few classes here, because the teacher knows you. So even if I feel like I’m really tired, sore or whatever, I feel like I’m part of the whole flow of the course, and that the teacher notices me”. Kinga continues to stress that she does not experience any hierarchy among the students and teachers at all. She exemplifies this with an anecdote; “I remember writing an email to one of the tutors and I\nwrote in a very formal way, and then she replied like ‘Hi! La, la, la’. I could tell that she wasn’t expecting any formality at all”. Kinga and Charlotte’s experiences indicate that the way teachers and students communicate and behave are different at University of Copenhagen. It is obvious that the girls find teachers here more approachable and open-minded which seems to result in a more easy-going atmosphere at the university. Chilled out study mentality Asking the girls how they perceive the Danish study mentality, they have both noticed that many students seem to have a relaxed attitude towards their studies. Kinga refers to the Killer\nRabbit: ”I see a bunch of people pouring down coffee with a book (...) They sit in a bunch, they kind of do their own thing [study, ed.], but sometimes they start talking, and then they do their own thing again”. It seems like the Danish students combine social situations with their studies, a combination that, according to Kinga, seems to generate a more continuous reading style. Instead of waiting until the last minute before the exams, it seems to the girls that the Danish students read the curriculum during the whole semester. This is a huge difference compared to the way the girls study at Edinburgh University, which is more focused at the end of the semester. Charlotte expresses, ”everybody seems so much more chilled out here” and Kinga says with a smile, ”yeah but that’s because everyone starts on time”. Difficulties in getting to know the Danish students We are interested in hearing if the girls feel like they have become part of the social network at psychology. Both girls enjoy the mentoring program and the related social events, ”I think they do a really good job. My own [mentor, ed.] is so nice, she gave me all her books”, Charlotte explains. At the same time they feel that it’s difficult to get in touch with the Danish students that are not mentors. Charlotte explains, ”I can’t say that I have any Danish friends cause I haven’t really had the opportunity to meet people who are actually from here”. According to her, this might be related to the distribution of students in her class, which has exchange students only. On the other hand, Kinga is attending classes with both Danish and exchange students but she still has not found a lot of Danish friends yet. It seems to the girls, that the language barrier explains why it’s difficult to socialize with the Danes. Kinga\nemphasises, ”you don’t understand anyone speaking around you” and Charlotte adds how she almost feels rude to interrupt the Danish students ”it’s your home, I don’t wanna make you speak English”, she says with a shy laugh. Despite these challenges, they both seem to show a great interest in getting to know us ”we’re living here for a year, it could be nice to get to know what Danish people are like and get a hold on the culture”, Charlotte states. Including the exchange students Even though the girls have experienced difficulties in getting to know the Danish students, Kinga tells us another side of the story, and thereby adds a somewhat different perspective to the issue. She had an experience in The Killer Rabbit where a group of Danish students realized that she is an exchange student. People immediately switched to English, “The moment you guys noticed that I’m not Danish, it changes in you. You become very nice and welcoming”, Kinga explains. Charlotte seems to agree on this matter “yeah Danish people do try to include when they know you don’t speak Danish”. This indicates that the difficulties in integrating the exchange students at Copenhagen University are not necessarily related to a lack of interest in getting to know the exchange students. Still this doesn’t mean that exchange students have become an integrated part of our social environment considering the times where we, the Danish students, did not realize that exchange students were sitting next to us. Our reflections – not a raised finger We ask ourselves: Could there be ways to make some improvements as hosts for our exchange students at psychology?\nEach semester, University of Copenhagen sends Danish students abroad with great expectations, who – like Kinga and Charlotte – are excited to get to experience a different and foreign culture. Of course people are responsible for their own exchange. As an exchange student, it is important to willingly plunge into and explore the new culture with enthusiasm, to communicate and recognize its people and customs. Everyone who has been, or hopes to go, abroad knows of these expectations and considerations. But we tend to forget that every day at our home university, we are among exchange students from all around the world. All individuals who leave their home countries and immerse themselves in strange and new lands often experience stress, as Kinga explained to us in relation to the housing shortage. Newcomers might get shocked from losing all familiar signs and symbols of social discourse, which can make it difficult for them to function abroad. As a host university we must have a positive attitude towards our exchange students and be aware of the preconceived attitudes that can impede the possibility of understanding them. Therefore, we ask all psychology students to consider for a few seconds that belonging to a different culture – being Scottish or Hungarian in Copenhagen and experiencing a different school system has both positive and negative attributes – it is difficult getting used to a different way of learning, behaving, and being surrounded by people you don’t understand. Therefore, we believe that as hosts, we have a responsibility to show our understanding and to welcome the exchange students even if you are not part of the mentor group. g\nName: Kinga Antal Age: 21 years old Nationality: Hungarian Semester: 5th Semester University: University of Edinburgh\nName: Charlotte Westley Age: 20 years old Nationality: Scottish Semester: 5th Semester University: University of Edinburgh\nOM DISTRAKTIONER OG ØH… Af Anne Marie Kristensen, stud.psych. Foto af Asta I. Jensen, stud.psych\nVores sociale verden lyser op og prikker til os fra alle sider. De sidste årtiers elektroniske opfindelser gør os i stand til konstant at være i kontakt med hinanden samt en uendelig offentlig informationsstrøm. Alle disse inputs er spændende og stimulerende – især når vi egentlig skal læse en tung artikel. Men hvad betyder det på lang sigt for vores fordybelsesevne, hvis vi konstant lader os friste og distrahere? Læsestoffet hober sig op, og jeg skal holde tungen lige i munden for at forstå hovedpointerne og kernekoncepterne. Hjernerne på læsesalen knager omkring mig, og jeg bør udnytte tiden her bedst muligt, men før jeg ved af det, sniger de sig alligevel forrest i bevidstheden; sms’er, e-mail, Facebook, Instagram og jeg skal komme efter dig. Jeg har lagt telefonen dybt ned i tasken for at undgå distraktionerne, men som en Tamagotchi, der i gamle dage regelmæssigt skulle passes, mærker jeg efter et par afsnit eller artikelsider igen nysgerrigheden efter at kigge. Svigter jeg mine sociale relationer ved ikke at holde øje med deres beskeder? Går jeg virkelig glip af noget? En anelse lettet ånder jeg op, da jeg læser, at de dygtigste 25% af de studerende på universitetet i Stanford ifølge en undersøgelse af professor Clifford Nass gennemsnitligt benytter sig af fire eller flere medier, mens de studerer (Facebook, musik, sms’er, Twitter mm.) Multitasker-hjerner Tidligere professor ved Stanford University, Clifford Nass, er en af de forskere, som har investeret en stor mængde tid og kræfter i at undersøge vores computeradfærd og interaktion med teknologi. Hans undersøgelser viser bl.a., at folk, som i høj grad multitasker til hverdag, rent faktisk klarer sig dårligst i multitasking-tests. De får svært ved at fokusere på en enkelt opgave ad gangen og distraheres konstant af miljøet omkring dem, selv når de befinder sig langt fra teknologi. Da det kræver energi, hver gang man bevæger sig fra ét emne eller sfære til en anden, aktiveres unødvendigt store dele af hjernen hos multitaskerne. Disse multitaskere mener selv, at de er ekstra produktive, men i stedet forstyrres de i højere grad af de mindste irrelevante faktorer og tanker. De hævder, ifølge Nass, at de sagtens kan slukke for al teknologi omkring sig og fokusere på én enkelt opgave – imidlertid har den plastiske hjerne dog omstruktureret sig med en konstant sult efter distraktioner.\nSulten efter input Nicholas Carr er en anden forsker, som beskæftiger sig med teknologiens forandring af hjernen. I sin bog, ”The Shallows”, beretter han om store firmaers økonomiske interesse i konstant at distrahere os og sende os ud på en endeløs internetrejse af links fra webside til webside, hvorved vi udsættes for utallige reklamer og kampagner. Det er altså ikke i teknologiens interesse, at vi skal fokusere og fordybe os. Giver vi gentagne gange efter for internettets linkrejser og distraktionens glidebane, indretter nervebanerne sig derefter. Vores opmærksomhed forkortes, mens appetitten efter variation konstant tager til. Carr udtrykker en bekymring for, at internettet helt er ved at ødelægge vores evne til fordybelse og koncentration. Tidligere nævnte jeg, at Stanfords dygtigste studerende benyttede sig af fire eller flere medier, mens de læste og skrev. Hvordan kan de så opnå gode resultater? Problemet er, ifølge Mayer og Morenos artikel ’Nine Ways to Reduce Cognitive Load in Multimedia Multitasking’ (2003), at hjernen er frygtelig god til at genkende stof fra læsningen, uden at det forstås i dybden. Man erindrer altså at have læst det før uden at kunne drage forbindelser og perspektivere materialet. Ifølge studier af Rosen, Carrier & Cheever (2013) er det lidt en ’du bliver, hvad du spiser’-situation. Altså, jo mere du lader dig distrahere, jo lettere distraheres du, og hvis du har flere muligheder for distraktion til rådighed, benytter du dem flittigere. Men hvad må vi så? Ifølge Rosen et al. (2011) kan vi i det mindste tillade os at lytte til musik – det påvirker ikke indlæringen negativt. Derudover kan man, ifølge samme forskere, hvis man er stærkt afhængig af sit teknologiboost, som afvænning placere mobilen på lydløs med skærmen nedad inden for rækkevidde, mens man læser, og tillade sig selv ét minut lange pauser til at tjekke ind med omverdenen hver 15. minut. Eksperimenter med denne opbygning skulle efter sigende øge studerendes evne til at fokusere og koncentrere sig. Det handler altså simpelt nok om at kunne udsætte tilfredsstillelsen opnået ved at tjekke sine sociale medier; om at man i sidste ende får to stykker lakrids, hvis man kan lade ét enkelt stykke ligge i 15 minutter. Andre forskere anbefaler meditation som et led i mobilafvænningen. Skal der skrappere midler i brug, er der også råd for det, men direkte at slukke sin telefon og sit internet kan virke overvældende\nog upraktisk. Andre muligheder er de fleste mobilers flyfunktion, som lader dig se klokken uden adgang til telefonsignal og internet, eller den endnu blidere ’forstyr ikke’-funktion, som lader dig modtage sms’er og emails dog uden lyd og lys fra mobilen. Fælles for disse funktioner er dog, at man stadig har kontrol, hvilket for nogle fører til uimodståelig fristelse. Der er derfor opfundet flere applikationer hovedsageligt til computere; programmerne Freedom og SelfControl kan indstilles til at gøre dig ude af stand til at bruge internettet i op til otte timer, muligvis med en masse fokuseret arbejde til følge. En anden mulighed er programmet Anti-Social (eller programmets gratis fætter Leechblock, som virker i Firefox-browseren), hvormed man midlertidigt kan blokere sider som Facebook og Twitter, hvis de blot leder til distraktion. Fokus på lykke Ifølge et nyligt lykkestudie af Matthew Killingsworth og Daniel Gilbert er folk gladere, når de er til stede i øjeblikket og fokuserer frem for at lade tankerne vandre. I henhold hertil viser Clifford Nass’ forskning også, at multitaskere, da de aktiverer disse unødvendigt store dele af hjernen, har svært ved at kontrollere deres følelser. Derved knyttes denne multitasking, som ellers burde effektivisere vores tid og gøre livet nemmere, til endnu mere stress og følelsesmæssig ustabilitet. Og hvad så med os? Fremtidens psykologer med jobs, hvor vi skal fokusere på vores patienter, holde rede på deres fortælling samtidig med, at vi drager nogle kompetente konklusioner på baggrund af vores erfaringer og viden. Hvis vore hjerner vænnes til distraktioner, bliver nervebanerne sultne efter konstante skift, mens hensyn til patienten over for os og de dybere sammenhænge i hans eller hendes liv måske bliver glemt. Vænner jeg mig til, at min interaktive sociale verden konstant har førsteprioritet, vil min hjerne måske ikke lade andet i mit eller andres liv opnå samme vigtighed. Spændende emner og tanker kunne blive smidt ud af systemet, fordi mit Tamagotchi-behov for overspringshandlinger og nyhedsvægge tager over, og jeg går glip af at være i øjeblikket, fordi jeg tænker på fortidens og fremtidens øjeblikke. Med frygten for at mine tanker vandrer langt væk fra pensum, at distraktionerne tager over, og at min hjerne snart omstrukturerer sig til umiskendelighed, vil jeg skynde mig at vende tilbage til bøgerne med fokus og koncentration som aldrig før. Med telefonen dybt i tasken og internettet slået fra vil jeg slutte mig til hjernerne, der på læsesalen knager videre omkring mig. g\nThomas Habekost om opmærksomhed\nog mangel på samme Af Anne Marie Kristensen, stud.psych. Foto af Asta Ingemann Jensen, stud.psych. I forbindelse med min artikel ‘Om distraktioner og øh … fokus!’ fik jeg muligheden for at snakke med Thomas Habekost, professor i kognitiv neuropsykologi og forsker ved Center for Visuel Kognition ved Institut for Psykologi. Jeg blev inviteret en tur over på den anden side af Øster Farimagsgade, hvor vi tog en snak om distraktioner, studieteknik og belønninger. Blandt Thomas Habekosts nuværende forskningsprojekter er studier af børn og voksne med ADHD, og Habekost fokuserer i den forbindelse på fænomener som arousal, opmærksomhed og belønning – begreber, som sagtens kan overføres på almindelige distraktionsramte unge. Habekost nævnte de ADHD-ramte børns manglende evne til at fokusere på én opgave ad gangen og deres hunger efter den umiddelbare belønning, de oplever, når de konstant skifter fokus. Der er en klinisk diagnose til forskel, men man kan alligevel sammenligne denne adfærd med multitaskerens konstante skift mellem medier, informationer og halvfærdige opgaver. Som forsker og ph.d.-indehaver har Habekost naturligvis enorm erfaring, når det gælder tilegnelse af viden samt akademiske arbejdsmetoder; han fortæller, at de unge glemmer at se fremmedrettet, når de giver efter for mobildistraktionen frem for at holde koncentrationen: ”Men det er jo ikke let at ændre på, man skal reelt optræne nogle helt andre vaner. Det er dels noget kognitivt og noget motivationelt, dette med at udskyde en belønning. Distraktionen giver jo en umiddelbar belønning, men ved at vente kan man få en endnu større belønning.”\nIfølge Habekost ligger den store belønning i at få gjort tingene færdige og nå sine langsigtede mål; for sig selv har han udviklet en arbejdsstruktur, som består i at opdele dagens opgaver i delmål, der færdiggøres, inden han holder en dermed velfortjent pause. Men måske er pauserne ikke engang det bedste tidspunkt at tage mobilen frem: ”Altså, jeg synes jo ikke, det er den bedste form for pauser, det her med at aktivere en helt anden form for information end den man ellers forsøger at koncentrere sig om. Kognitivt svarer det til at forstyrre en aktivering af de relevante semantiske associationer i langtidshukommelsen, som tager lang tid at bygge op igen. I forhold til at øge hjernens arousalniveau, så er det faktisk bedre at komme op og stå og bevæge sig. Jeg tror, man skal være opmærksom på, at det har nogle kognitive omkostninger at afbryde sig selv hele tiden. Helt konkret kommer man sikkert til at sidde længere på studiesalen. Så kan man jo så selv tage stilling til, om distraktionerne er det værd. Det må folk jo selv om.” Tanken om at få tidligere fri fra læsesalen er nok egentlig noget, mange af os sagtens kunne gå og drømme om. En tur på ’social medie’-afvænning Men hvorfor er det så så svært at lade de sociale medier være? Habekost sammenligner det med at have en slikskål stående på bordet samtidig med, at man konstant forsøger at hæmme impulsen til at guffe indholdet i sig. I så fald bliver det noget af en opgave ikke at give efter, og når man endelig gør, er det ikke rigtig med veltilpashed til følge. Rådet fra Habekost lyder på at gøre adgangen til medierne mere besværlig: ”Jo mere be-\nsværligt det er, jo nemmere er det at hæmme impulserne, ligesom med cigaretter. Hvis man prøver at lade være med at ryge, og der så står en pakke her midt på bordet, så tænker man på det hele tiden.” Han anbefaler i stedet en form for frivillig og mild tvang, hvor mobilen bliver lagt dybt ned i tasken eller sågar bliver hjemme samt evt. midlertidigt at fjerne adgangen til e-mail og sociale medier for at give sig selv chancen for at arbejde i dybden. Belønningen ved at arbejde i dybden og modstå fristelsen til distraktioner mærkes måske ikke med det samme, men kan blive afgørende for en dybere indlæring. Habekost uddyber: ”[…] det er også det her med at opretholde den rette priming, altså kognitivt at aktivere de relevante associationer for emnet, så de kan begynde at dukke op i bevidstheden, og man kan se, at der er sammenhæng i stoffet. Og det tager tid.” Netop denne tid er måske værd at bruge, hvis det i længden sparer os tid på opgaver og læsesalstimer. Lader man sig konstant distrahere, opbygges en sky af afbrudte opgaver og hængepartier omkring én, som ifølge Habekost bliver til nogle vaner, som kan være svære at aflære. ”Det er jo næsten en form for afhængighed, altså hvis man gerne vil fordybe sig, men simpelthen ikke kan styre sig selv og taber kontrol. Så er det et problem.” Habekost nævner, at blandt folk som forsøger at gå offline bare en uge, oplever mange det voldsomt, næsten som abstinenser. ”Jeg har faktisk også lyst til at tjekke e-mail nu, men man går jo også glip af noget andet, hvis man gør det hele tiden, potentielt set meget mere. Så er der også stressaspektet; det med, at man ikke får ro.” En af de\nandre faktorer ved sociale medier, der ifølge Habekost kan føre til stress, er det præstationspres, mange unge kan føle ved den konstante sociale sammenligning de oplever på fx Facebook. Der er måske flere gode grunde til at lade Facebook og de øvrige virtuelle sociale scener træde lidt i baggrunden, og som Habekost siger: ”Altså hvad kan man reelt gå glip af, hvis man fra kl. 9-12 ikke svarer på sms’er?” Fremtidens fokus I det store hele er Habekost dog ikke videre bekymret for de unge psykologistuderende og vores koncentrationsniveau. ”Det er måske mere de grupper, der virkelig har svært ved impulshæmning og at fastholde opmærksomheden, fx børn med ADHD og voksne med koncentrationsbesvær. Det, der gør det endnu sværere for dem i vor tid, er alle de her muligheder, som teknologien og medierne tilbyder. Det er måske mere de grupper, jeg vil være bekymret for.” Habekost råder os unge psykologistuderende til at lave én ting ad gangen og belønne os selv for ikke at falde i distraktionsfristelsen. Udover belønningen i form af en bedre indlæring, får vi oven i købet tidligere fri! g\nNår angsten rammer Af Asbjørn Dam Schiøller, stud.psych. Studiejob. Angst er en af de mest almindelige psykiske sygdomme i Danmark. Det anslås, at mellem 15-25% af alle danskere på et tidspunkt i deres liv vil udvikle en angstlidelse. Angst kan udvikle sig til at blive voldsomt invaliderende; ens muligheder for arbejde, uddannelse, at skabe familie og at opleve verden sammen med andre indskrænkes, og nogle ender i værste fald med at isolere sig totalt. Angstforeningen Danmark har i mange år arbejdet på at udbrede kendskabet til, samt forståelsen for, mennesker med angst. Foreningen har sat flere tiltag i gang, hvor et af dem er selvhjælpsgrupper for angstramte i alle aldre. Selvhjælpsgrupperne består typisk af en gruppe på 6-7 personer med angst. Desuden består hver gruppe af to frivillige gruppeledere, som er tovholdere for gruppen. Rollen som frivillig gruppeleder besiddes ofte af fagrelevante studerende. Selvom grupperne er defineret som selvhjælpsgrupper, så er der i Angstforeningen erfaring med, at gruppedeltagerne har gavn af mere strukturerede møder, hvor gruppelederne følger gruppen hele tiden. Der er derfor ikke tale om afgrænsede forløb. Grupperne fortsætter så længe, der er interesserede deltagere, og efterhånden som deltagerne er parate til at forlade gruppen, kan der i stedet optages nye. Gruppen mødes typisk hver anden uge i to timer. Dette betyder, at man som gruppeleder oftest kommer til at overtage en gruppe, der allerede er i gang. I nogle tilfælde er man dog også med til at starte en helt ny gruppe op. Som gruppeleder følger man derfor gruppen over lang tid. Typisk består\njobbet af at være tovholder, ordstyrer og igangsætter. Desuden kan der være en del deltagere, som er interessereret i psykoedukation omkring angst, hvilket også giver mulighed for at holde oplæg til diskussion. Ens rolle bliver også defineret af, hvilke gruppedeltagere man har. Gruppen kan eksempelvis bestå af mennesker med social fobi, hvilket kan stille nogle andre krav til gruppelederen, end hvis alle led af forskellige fobier. Typisk består grupperne dog af mennesker med forskellige angstlidelser, og derfor kan behovene også være forskellige for den enkelte. Dette er vigtigt at være opmærksom på i sin funktion som gruppeleder. Det at være frivillig gruppeleder i Angstforeningen Danmark har været enormt givende for mig personligt. Selvom det er defineret som selvhjælpsgrupper, kan man sige, at det for mit vedkommende har været det første ’klient-møde’, jeg har haft. Det har endvidere været særligt interessant og udfordrende, da min gruppe bestod af mennesker i alderen 45+. Det tog derfor også noget tid i starten at finde mig tilpas med at skulle vejlede og rådgive mennesker, der er så meget ældre end mig selv. Netop derfor har det også været forbundet med stor læring og indsigt at være gruppeleder i Angstforeningen. Det kræver ikke nogen specielle erfaringer eller kvalifikationer at søge jobbet som gruppeleder, men typisk er man i slutningen af bacheloren eller starten af kandidaten. Jeg selv fik jobbet, da jeg gik på 5. semester på bachelordelen og går nu på 1. semester på kandidaten. g\nTove Ditlevsen Digtning og dĂ¸den Indput Institut for Psykologi KU\nGaden strækker sig endeløst i gadelygternes dunkle skær. Latter og musik og klirrende flasker lyder fra de levende værtshuse, skønt resten af byen sover. Cigaretterne gløder i porten, holdt af for små hænder og inhaleret af alt for erfaren mund. Gaden er Istedgade, og et af børnene er Tove Ditlevsen. Af Inger Lund-Hansen, stud. psych. Billeder fra Gyldendals Billedbibliotek Tove Ditlevsens forfatterskab er en rejse gennem poesi, prosa og essays, der alle kredser selvbiografisk om et liv med angst, sorg og ensomhed. Hendes sprogligt tilgængelige og samtidig nuancerede skildring af melankolien og angsten, der præger hendes tilværelse, giver os et sjældent indblik i psykens sværeste afkroge, hvor lidelsen på én gang fodrer kreativiteten, men nedbryder mennesket, der drives til selvmord. I denne artikel ønsker jeg at give et eksempel på, hvordan skønlitteraturen kan give os psykologistuderende et anderledes og unikt indblik i mennesket og det menneskelige sind. Skønlitteraturen rummer på én gang cases og karakterer, som vi kan kaste vores teoretiske blik på, men tilbyder os samtidigt noget andet og mere, end teorierne kan give. I Tove Ditlevsens forfatterskab er liv og digtning så tæt omslynget at vi, for at forstå hendes værker såvel som skæbne, er nødt til både at kaste et blik på de livsomstændigheder, som hendes skrivetalent udsprang af, og ligeledes forstå hvordan ordene kom til at forme resten af hendes liv.\nBarndommen Tove Ditlevsens barndom, der på mange måder manifesterer sig som grundkernen i hendes forfatterskab, leves til dels på gaden, hvor råheden og barskheden hersker, og dels i hjemmet, hvor grobunden for angsten og melankolien bor i skikkelse af hendes mor. Moderen, Alfrida, skildres, både i Tove Ditlevsens egne erindringer og i biografier, som et selvoptaget og lunefuldt menneske, og forholdet til børnene er præget af en afvisende og uforudsigelig adfærd. Følelser og fysiske kærtegn er der ikke plads til i hjemmet, og den følsomme unge Tove lever med en dyb ambivalens i forholdet til sin mor; på én gang hungrende efter anerkendelse og samtidig med en dyb ringeagt for hende. Samtidig falder den følsomme Tove ved siden af i det fattige arbejdermiljø på Vesterbro, hvor Janteloven hersker, og en pige 'ikke skal tro, at hun er noget'. Heller ikke her er følelser og drømme velset, og resultatet bliver, at Tove i en ganske ung alder lærer at vende alt dette indad. Hun skaber et fantasiunivers af digte, ord, tanker og rige følelser, som bliver et tilflugtssted og et helle, men distancerer sig derved endnu mere fra en virkelighed, der bliver mere og mere fremmed og skræmmende. Samtidig føler hun sig nødsaget til at opretholde en facade udadtil: Hun leger med dukker med de andre børn, selvom det intet siger hende, eller lader simpelthen som om, hun er ubegavet. Denne forskydelse af alle følelser fra virkeligheden til den indre verden medfører allerede i puberteten alvorlige indre konflikter for Tove: På virkelighedens hændelser reagerer hun med følelsesløs passivitet, mens den indre verden kan udløse ukontrollerbare følelsesudbrud, som da hun til sin elskede bedstemors begravelse bryder ud i et hysterisk latteranfald. Døden Døden, et andet af hendes tilbagevendende temaer, manifesterer sig allerede i den tidlige pubertet, hvor hun første gang forsøger selvmord. Ligesom den indre verden, så repræsenterer døden for Tove et tilflugtssted, der kunne frisætte hende fra virkeligheden. Det blev ikke sidste gang, at\nangsten for afvisning førte Tove til at afvise verden. Her spiller forholdet til moderen igen en central rolle: Hvis hun ikke kunne få hende til at udvise kærlighed overfor sig, kunne hun måske i det mindste få hende til at sørge ved hendes død. Angsten for afvisning, for uforudsigelighed, for mørket, kommer til at stå centralt i hele hendes forfatterskab, fra de allertidligste ungpigedigte til det sidste, hun efterlader sig. Hendes sproglige præcision, ligefremhed og metaforverden gør, at hun på få formrimende linjer kan udtrykke den angstoplevelse, der for andre ville kræve et helt fænomenologisk studie: ”Jeg vågned i natten og tændte lys fordi noget ondt har sat sig fast ved mit hjerte og vokser dér til alt smukt og godt har forladt mig Jeg ville så gerne sove trygt med min hånd mod det kølige lagen hvorfor tvinges jeg ind i så dyb en nat når jeg elsker lyset og dagen?” Det almindelige liv Der forekommer en mærkelig dobbelthed i hendes forhold til virkeligheden: Hun føler sig på én gang nødsaget til at søge tilflugt i den indre tryghed, men samtidig bliver 'det almindelige liv' et ideal. Dette illustreres i hendes hemmelige bog med digte fra pubertetsårene, hvor hun flere steder erstatter melankolien med noget mere fordøjeligt, som i eksemplet nedenfor hvor hun har udøvet en form for selvcensur og erstattet det dystre 'sorg', med det mere harmoniske 'fred': ”Stille jeg sover ind velsignede Natten min bedste Ven i Morgen jeg vaagner til Livet igen med Sorg Fred i mit Sind” Ligeledes forsøger hun igennem gentagne ægteskaber at etablere 'et almindeligt liv' med mand og børn som et forsvar mod angsten og ensomheden. Men normaliteten synes på mange måder at kollidere med hendes produktivitet og evner som forfatter. Hun formår ikke at etablere en balance og harmoni imellem digtningen og det virkelige liv, og efter fire forliste ægteskaber vælger hun digtningen og det indre liv, frem for det almindelige. Det runde værelse Digtningen får sin egen selvstændige eksistens, der legemliggøres i hendes sidste digtsamling: ”Det runde værelse” er selve digtningens rum, hvor kun hun kan komme, og alting føles rigtigt.\n”Med en kraftanstrengelse prikker jeg hul på mit uønskede livs fosterhinde En plaskende lyd fylder hele verden Vi indskrænker siger jeg til den nyfigne nabo og trækker mig tilbage til et helt rundt værelse med det eneste nødvendige hos mig: en blikdåse hvis låg passer og til uendelig henrykkelse glider på plads uden lyd i den ubrudte stilhed jeg hele mit liv har begæret” Det er altså ikke kun kunstneriske ambitioner, der får vægtskålen til at tippe til digtningens lidelsesfulde univers, men samtidig den nydelse og lykke hun fra barnsben har forbundet med at hengive sig til de sørgelige og melankolske strømninger indeni og derved bortkaste moderens afvisning. Digtningen er det eneste sted, hun føler sig hjemme og tilpas. Det er bliklåget, der glider så veldrejet på plads, at hun slet ikke kan lade være, også selvom det koster hende. For det, der starter som et tilflugtssted fra angsten, ender med at blive opslugende for Tove. Hun vender sig bort fra virkeligheden for at analysere og skrive om den. På mange måder bliver hendes kunst derfor både hendes redning og hendes undergang. ”Måske blev der givet mig evner og kræfter til mere end jeg kan bære, så rodløs, så angst, og fortvivlet som jeg kan kun de dødsdømte være Kunne jeg ønske i denne stund, jeg ønsked mig fri for den gave for skal det koste mit liv og forstand vil jeg ikke være dens slave” Men Tove blev ikke fri for sin gave; evnen til at vende verden indad, se ind i sit følelsesliv og nedskrive dette med en præcision og indlevelse kun få kan gøre hende efter. I 1976, 58 år gammel, begår hun selvmord. Hun efterlod sig, udover en spændende og tragisk livshistorie, en litterær skat af digte og prosa, der kan give os, både som mennesker og psykologistuderende, indsigt i, hvordan angsten og melankolien kan fungere som tryghed og drivkraft for kreativiteten. g\nVerdens bedste nyheder Af Ida Baggesgaard Sterndorff, stud.psych. Hvad fanger vores opmærksomhed, hvad fremkalder medfølelse, og hvad får os til at hive pengepungen op af lommen? Som medieforbrugere bliver vi konstant konfronteret med opfordringer til at støtte nødhjælp til den tredje verden, men hvad nytter hjælpen? Fortællinger om elendighed og billeder af udmagrede og forældreløse børn er stadig en del af mediebilledet og minder os om, at den tredje verdens fattigdom og lidelse fortsat er et omfattende problem. Kampagnen Verdens Bedste Nyheder er en del af en nyere tendens, der som et modsvar til disse skildringer af elendighed har vendt fremstillingen til det positive og minder den danske befolkning om, at hjælpen rent faktisk nytter. Opgør med mangeårigt fokus på elendighed I løbet af de seneste årtier er der generelt sket en væsentlig ændring i måden, hvorpå udviklings- og nødhjælpsorganisationer har udformet deres kampagner på. I den sammenhæng også et skift i måden hvorpå de nødlidende i den tredje verden fremstilles. Hvor udviklingskampagner tidligere hovedsageligt har appelleret til modtagerens empati og dårlige samvittighed, ses der i dag en tendens til, at det er de mere positive nyheder, der toner frem i mediebilledet (Vestergaard, 2008, s. 472). Tendensen kan ses som en reaktion på den mangeårige overeksponering af elendighed og dårligdom, som har medvirket til, at\nnogle modtagere er blevet trætte af udviklingskampagner og dermed ikke længere er modtagelige over for budskabet. Verdens Bedste Nyheder er en kampagne etableret i et samarbejde mellem FN, Danida og en række danske udviklingsorganisationer og har til formål at oplyse den danske befolkning om alle de gode fremskridt, udviklingshjælp bidrager til og derved bringer os tættere på FN’s 2015 mål. I kampagnen fjernes fokus således fra de hjerteskærende fortællinger om fattige mennesker, hvis liv hænger i en tynd tråd, og i stedet rettes opmærksomheden mod de mere positive historier og faktuelle fremskridt. Dette kommer blandt andet til udtryk i form af billeder, der illustrerer aktive og glade mennesker i daglige omgivelser samt i form af opløftende, informative artikler med overskrifter, der beskriver den positive fremgang. Kampagnens budskab formidles via Verdens Bedste Nyheders hjemmeside og trykkes og uddeles derudover i avisform én gang om året. Overskrifter som ”Dansk idé sikrer drikkevand i Afrika”, ”Fælles indsats giver gadebørn en fremtid” eller ”Verden er et bedre sted, end du tror” springer her i øjnene. Den narcissistiske medlidenhed Med måden, hvorpå mennesker i verdens udviklingslande fremstilles, følger samtidig en repræsentation af relationen mellem ’os’ og ’dem’. Netop mediernes konstruktion og repræ-\nsentation af den tredje verden, samt vestens diskurs om ’os’ og ’dem’, er blevet analyseret af professor i medie og kommunikation Lilie Chouliaraki. Særligt stiller Chouliaraki (2006) skarpt på, hvordan medierne ud fra sprog og billeder søger at regulere modtagernes adfærd. Hun understreger samtidig, at mediernes formidling og fremstillinger af ’de andre’ i høj grad udspringer af vestens interesse i den tredje verdens lidelse. Ifølge Chouliaraki engagerer medierne derved tilskuerne og de såkaldt lidende i varierende forhold af nærhed til hinanden, som ultimativt konstruerer nogle lidelser, som værende vores medfølelse værd, og andre ikke.\nFN’s 2015 mål 1. Halvere ekstrem fattigdom og sult 2. Opnå grundskoleuddannelse til alle 3. Øge ligestillingen mellem mænd og kvinder og styrke kvinders rettigheder 4. Mindske børnedødeligheden med to tredjedele 5. Mindske mødredødeligheden med tre fjerdedele 6. Bekæmpe HIV/Aids, malaria og andre sygdomme 7. Sikre udviklingen af et bæredygtigt miljø 8. Øge samarbejdet om bistand, handel og gældseftergivelse\nUdover dybdegående semiotiske og diskursive diskussioner i relation til mediernes konstruktioner af den tredje verden, reflekterer Chouliarki (2006) over, hvad der karakteriserer vestlige medforbrugere, når det omhandler udviklingshjælp. Med begrebet den narcissistiske medlidenhed fremhæver hun en nyere vestlig tendens til, at vi hovedsageligt bekymrer os om mennesker, der minder om os selv, eller som er indlejret i noget genkendeligt. I den forbindelse skelner hun mellem humanisering og dehumanisering. Reduceres ’de lidende’ blot til tal eller procentsatser, kan der tales om en dehumanisering, som har den effekt, at tilskueren ikke kan forholde sig til menneskerne bag tallene. I modsætning hertil bliver ’de lidende’ ved en humanisering fremstillet med menneskelige konnotationer og med en magt til at gøre noget ved deres egen situation. Generelt set er sandsynligheden for at tilskueren vil engagere sig i nyheder om de lidende afhængig af humaniseringen af disse (Chouliaraki, 2006). Dårlige nyheder sælger ikke længere bedst Med begrebet compassion fatigue beskrives den vestlige verdens reaktion på mange års overeksponering af verdens elendigheder (Moeller, 1999). Særligt den teknologiske udvikling har gjort, at billeder spiller en større rolle, når der skal formidles nyheder, og nyhederne skal vække en reaktion hos modtageren: ”With a distant event there is a need to make an audience feel the situation” (Moeller, 1999, s. 38). I en artikel på hjemmesiden for Verdens Bedste Nyheder af sekretariatsleder Thomas Ravn Pedersen og projektleder Karoline Rahbek (2014) fastslås,\nat det ligger dybt i den journalistiske tradition at dække konflikter, hvor dårligt nyt fra krig og katastrofer anses for at være gode mediehistorier, der hurtigt og nemt kan formidles. Udvikling er noget, der sker over tid, og derfor kommer de såkaldte langsomme nyheder ikke på forsiden. ”Der er aldrig nogen, der holder pressekonferencer for alle de børn, der ikke døde af malaria, ligesom de 173 millioner færre mennesker på verdensplan, der ikke længere går sultne i seng ikke er breaking news” (Rahbek & Ravn-Pedersen, 2014) Ifølge professor i medie og internationale forhold Susan D. Moeller, har overeksponeringer af barske portrætteringer gennem tiden haft den effekt, at det har skabt så stort et ubehag hos nogle modtagere, at de helt har forsøgt at undgå denne form for nyheder. Vi er ganske enkelt blevet trætte af at have medlidenhed med resten af verden. Vi skal kunne identificere os med brandet Ud fra Chouliarakis begreb om den narcissistiske medlidenhed kræver vores medfølelse, at moralske dilemmaer oversættes til vores egen psykologiske verden, så vi kan genkende os selv i de lidende. I stedet for en global omsorg for de lidende producerer medfølelse en form for global intimitet, og de nære følelser bliver et mål for virkelighedsforståelsen. Således er vores egne private følelser afgørende for, hvordan vi forstår og evaluerer verden, hvilket afspejler sig i medierne, der i dag i højere grad er optaget af vores subjektivitet (Chouliaraki, 2006). Verdens Bedste Nyheder er et godt eksempel på, at NGO’er i langt højere grad end tidligere er blevet kommercielle og mar-\nketingsorienteret, hvilket har resulteret i, at velgørenhed er blevet mere orienteret mod at skabe et brand, som donorerne skal kunne identificere sig med. Den helt store udfordring for NGO’er og humanitære organisationer har været at skulle revurdere, hvordan de kommunikerer deres brand som et modsvar på compassion fatigue, så de på ny kan fange modtagernes opmærksomhed (Vestergaard, 2008). I kampagnen for Verdens Bedste Nyheder kan repræsentationen af relationen mellem ’os’ og ’dem’ siges at være mere gensidig. Mennesker i den tredje verdens lande er ikke blot ofre for deres egen skæbne, men har en agenthed, livsglæde og vilje til at ændre deres egen tilværelse, som for vesten kan virke inspirerende. Indlejret i Chouliarakis refleksioner om den narcissistiske medlidenhed ligger dog en kritik af vestens modtagere, der er forvænte med, at alle nyheder skal have personlig relevans for at virke interessante. Et spørgsmål, som dertil kan stilles, er, om vestlige modtageres empatiske evner har gennemgået så stor forandring, som Chouliaraki fremhæver, eller om der blot er tale om en forøget evne til at sortere i den konstante strøm af information, som diverse medieplatforme eksponerer os for. Er vi ganske enkelt blevet tvunget til at frasortere det, som ikke vedkommer os, for at kunne overkomme mediernes påvirkning? Endnu en overvejelse er, om begreberne empati og medlidenhed altid medfører et ønske om at hjælpe. I den forbindelse fastslår Arne Poulsen (2007), at empatisk indlevelse i en andens lidelse ikke nødvendigvis fører til, at man hjælper offeret, men i lige så høj grad kan give anledning til, at man fjerner sig, for\nat mindske det ubehag, som den empatiske reaktion medfører. Med udgangspunkt i disse refleksioner kan Verdens Bedste Nyheder som kampagne siges at gøre det lettere for den danske modtager at føle empati og drage sig selv ind i et fælles anliggende, som allerede er på vej i en positiv retning. g Litteratur Chouliaraki, L. (2006). Spectatorship of suffering. London: SAGE Publications Moeller, S. (1999). Compassion Fatigue – How media sell disease, famine, war and death. New York: Routledge Poulsen, A. (2007). Empati. i Bjerg, J. (ED.). Gads Psykologileksikon (2. udgave, s. 147-148). København: Gads Forlag Rahbek, K. & Ravn-Petersen, T. (2014). Det går bedre for verden, end du tror. Verdens Bedste Nyheder. http://verdensbedstenyheder.dk/ news/det-gaar-bedre-for-verden-end-du-tror/ Vestergaard, A. (2008). Humanitarian branding and media. Journal of Language and Politics, 7(3)\nUdvikling af kropsbevidsthed hos børn med diagnosen ADHD Af Sofie Garset-Larsen, stud.psych. Bachelorprojekt. Den etablerede psykiatriske behandling af ADHD er primært optaget af kognitive- og neuropsykologiske aspekter uden nævneværdigt at inddrage et kropsligt eller fænomenologisk perspektiv i forståelsen af diagnosen. Som modsvar til dette tager projektet udgangspunkt i spørgsmålet om betydningen af bevægelsesaktivitet for udviklingen af en selvfornemmelse og kropsbevidsthed hos børn diagnosticeret med ADHD. Interessen for det foreliggende projekt udgår af egen psykologisk/pædagogisk arbejdserfaring på en specialskole med børn med diagnosen ADHD. Jeg har igennem en periode på seks måneder observeret specialskolens ADHD diagnosticerede børn og har i denne anledning gjort følgende registreringer: Lærer-organiserede bevægelsesaktiviteter, der fokuserer på kropsbevidsthed hos børn med ADHD, kan bidrage til en positiv ændring i adfærd hos børnene. Den levende krop og motorisk intentionalitet Kroppen er ifølge Merleau-Ponty helt central i menneskets væren-i-verden, idet den er betydningsbærende og erkendende. Ifølge Merleau-Ponty er vi mennesker ikke kun til, fordi vi reflekterer og tænker – som subjekter skal vi ikke se os selv i forhold til verden og dermed adskille os fra den. Verden er os, og vi er verden. Gallagher beskriver kroppens eksistens, som bærer af to interagerende forhold; kropsskemaet og kropsbilledet og byder ligesom Merleau-Pontys kropsfilosofi på en alternativ forståelse af den traditionelt dualistiske opfattelse af verden, der adskiller kroppen og psyken. Psykiatriens objektivering af kroppen kan med et kropsfænomenologisk perspektiv forstås som en reducerende beskrivelse, som ikke anerkender kroppen som betydningsbærende og betydningsskabende via intentionaliteten.\nSelvet og bevidstheden Ud fra Damasios forståelse opstår bevidstheden, når fornemmelsen af et objekt (som kausalt forandrer kroppens tilstand) kan fortælles med kropssignalernes universelle, nonverbale vokabularium. I overensstemmelse med Merleau-Pontys kropsfænomenologiske forståelse af den prærefleksive bevidsthed opererer Damasio med bevidsthed og selvfornemmelser på forskellige niveauer (protoselvet, kerneselvet og det autobiografisk selv). Interventionsforslag: udvikling af kropsbevidsthed hos børn med ADHD Jeg har foreslået en intervention ift. børn med ADHD, der ud fra Merleau-Pontys og Damasios teorier tager hensyn til forskellige bevidsthedsniveauer og herunder Damasios teori om selver. Målet med interventionen er, at børn med ADHD udvikler en bevidsthed om deres krop (fra ikke-bevidsthed til refleksiv bevidsthed), således at de selv kan være opmærksomme på behovene som de besidder via en hyperaktiv og impulsiv krop. Interventionen er udformet i fire trin for at opdele og tage hensyn til forskellige bevidsthedsniveauer og selver hos børnene (se fig. 1). At træne kropsbevidsthed er en cirkulær bevægelse mellem ubevist og bevidst – det ene er den andens forudsætning. Kropsbevidstheden tager udgangspunkt i den levende sansning og handler om den sansning, man åbner for, så den danner viden i kroppen. Dette fremlagte interventionsforslag kræver et anderledes perspektiv på det forhold mellem kroppen og psyken som psykiatriens psykofarmakologiske behandling er præget af. I dette interventionsforslag beskrives et tæt forhold mellem kroppen og psyken, som tager udgangspunkt i en udvikling af diffuse kropsfornemmelser til mere præcise identificerbare følelsesmæssige registreringer og sansninger af kroppen hos børn med ADHD.\n4. Interventionstrin - fokus på den refleksive/udvidede bevidsthed. Mål: Børnene med ADHD skal sprogligt kunne identificere følelsesmæssige registreringer uden for en bevægelsesaktivitet. Refleksiv bevidsthed Et opleve-centrum\nPrærefleksiv bevidsthed Kropsbevidsthed\nUdvidet bevidsthed Autobiografisk selv\n3. Interventionstrin - fokus på den refleksive/udvidede bevidsthed. Mål: Børnene med ADHD skal i en bevægelsesaktivitet sprogligt kunne italesætte deres kropsoplevelser.\n2. Interventionstrin - udvikling fra en prærefleksiv bevidsthed om egen krop til refleksiv bevidsthed om egen krop. Mål: Børnene med ADHD kan tage stilling til følelsesmæssige registreringer, der finder sted hos dem i bevægelsesaktivitet.\nKonklusion Når psykiatrien opfatter ADHD ud fra en apparatfejlmodel og forstår mennesket som en maskine, bliver inddragelsen af det psykiske negligeret, da fokus er centreret omkring en ”lokal forstyrrelse i den tekniske drift”. Den biomedicinske sygdomsforståelse er også udbredt inden for visse områder af specialpædagogikken, fx i specialskolernes undervisning af børn med ADHD. Den pædagogiske instans fremhæver ofte børnenes hyperaktive krop som værende en dysfunktionel krop. For barnet kan denne forståelse medføre en opmærksomhed på kropslige problemer i forbindelse med deres ”overflow movements”, hvilket ikke nødvendigvis er en fordel ift. børnenes kropsbillede. Integrationen af Merleau-Pontys og Damasios ikke-dualistiske tilgang til det psykofysiske grundlagsproblem har i projektet bidraget med en alternativ intervention ift. børn med ADHD frem for psykiatriens psykofarmakologiske behandling. Interventionen handler om at skabe en kropsbevidsthed hos børnene i bevægelsesaktivitet ud fra en forståelse af, at bevægelse og handling er så fundamental for disse børn med ADHD, at man kan sige, at børnene tænker med kroppen. g\n1. Interventionstrin - udvikling fra en ikke-bevidsthed om egen krop til en præbevidsthed om egen krop. Mål: Ved brug af kroppen i bevægelsesaktivitet, kan børnene med ADHD begynde at blive bevidste om nogle diffuse kropsfornemmelser.\nReferencer Damasio, A. R. (2004): Fornemmelsen af det, der sker. Hans Reitzels Forlag, København. Kapitel 1- 8. 17-273. Damasio, A. R. (2010): Self comes to mind. Pantheon books, New York. Kapitel 7-10. 157-266. Gallagher, S. (2005): How the body shapes the mind. Oxford University Press. Kapitel 1. 17-39. Køppe, S. (2008): Begrebet sårbarhed. I Harder, S., Jacobsen, B., Køppe, S., Lunn, S., Mathiesen, B. B., & Væver, M. S. Sårbarhed. Hans Reitzels Forlag, København. Kapitel 1. 1944. Merleau-Ponty, M. (1994): Kroppens Fænomenologi. Det lille Forlag, Viborg. Kapitel 1-6. 1-169. Pontifex, M. B., Saliba, B. J., Raine, L. B., Picchietti, D. L., & Hillman, C. H. (2013): Exercise improves behavioral, neurophysiologic, and scholastic performance in children with ADHD. Journal of Pediatrics, 162, 543-551.\nStå Fast med Svend Til tider kritiseres vores generation for, at vi ikke har haft et egentligt ungdomsoprør. Vi har hørt historien før: Som børn af 68’er-generationen har vi ikke været udsat for de kvælende bånd, som det traditionsbundne samfund før ungdomsoprøret udsatte vores forældres generation for. Spørgsmålet er, om den individuelle frihed bliver hyldet i en grad, så tiden kalder til en anden form for opgør, som ikke er orienteret mod mere valgfrihed og flere muligheder, men lægger værdi i evnen til at stå fast, leve efter mellemmenneskelige værdier og være der for de mennesker, vi omgiver os med. Svend Brinkmann har med sin seneste bog, Stå Fast, skabt et grotesk modbillede til tidens udviklingstvang, en modgift til en stigende individualisering, og et sprog, man kan gøre brug af i kampen mod ideen om selvet som et projekt, der konstant skal passes og plejes og i sagens natur derfor aldrig er godt nok. Af Henrik Bayer Elming, stud.psych.\nBoganmeldelse. Er græsset altid grønnere på den anden side? Får du stress af at høre om dine venners ture til New York i ferien, når du selv har været i Danmark? Eller presser du i stedet dig selv ud på utallige ferier for ikke at gå glip af alle de fede oplevelser, som ligger og venter? Har du nogensinde ønsket dig, at døgnet havde 25 timer? Har du problemer med at dvæle ved dine oplevelser? Personligt kan jeg svare bekræftende på flere af ovenstående spørgsmål, og jeg må med skam i stemmen indrømme, at det lidt for ofte fylder lidt for meget i mit hoved. Måske er jeg naiv, men jeg tror ikke, at jeg er den eneste, der har det sådan. Måske har vores fælles trang til at arbejde med os selv taget overhånd, og pligten over for andre mennesker er blevet erstattet af en pligt til at være unik, autentisk og selvrealiserende. Måske er det tid til at gøre op med en kultur, hvor lykken knyttes entydigt til mængden af positive oplevelser, det enkelte menneske møder i sit liv, og hvor vi risikerer, at den konstante stræben efter at udvikle os selv i nye retninger og frygten for at gå glip af oplevelser, fører til, at vi mister fodfæste og glemmer at stå fast på noget væsentligt. Jeg læser Stå Fast som en nødvendig modgift til en kultur med stigende pres på individet om at udvikle sig selv og være i konstant forandring. Med humoristiske og skarpe eksempler leverer Svend Brinkmann en relevant kulturkritik i en bog, som, trods budskabet om at slå rødder og tage sig den nødvendige tid i hverdagen, kan læses på en halv dag. Personligt er jeg efterhånden vant til – og godt træt af – at møde udtalelser som beat-poeten Claus Høxbroe for nylig præsenterede til Torsdagsbarens TED-talks: at vi som individer kan gøre nøjagtig, som vi vil og forresten også konstant bør forholde os til, om vi nu gør det rigtige med vores liv. En imponerende (ment i ordets bogstaveligste forstand) usentimental tilgang til tryghed og en livsindstilling, som for Claus Høxbroes vedkommende har ført til 13 flytninger på kun 8 år. Skal man altid spørge sig selv, om noget andet kunne have været bedre? Selv har jeg boet på kollegie, siden jeg flyttede til København og startede på psykolo-\nog b anmeldelser\ngi, og selvom jeg ikke ved, om det kunne have medbragt mere lykke, hvis jeg også havde boet andre steder, er jeg godt tilfreds. Hvis man ikke kan have et yndlingshjem, før man har boet alle steder, ikke kan have en yndlingsbeskæftigelse, før man har prøvet alle jobs, ikke kan have en yndlings-kæreste, før man har været sammen med alle og ikke kan være glad for at læse psykologi, før man har prøvet alle studier, bliver det meget svært at stå fast på væsentlige beslutninger i livet. Måske ser græsset grønnere ud på den anden side, men græsset på egen plæne bliver formentlig aldrig grønt nok, hvis man er underlagt et krav om constant never ending improvement, som den succesfulde coach, Anthony Robbins, er fortaler for. Desuden risikerer man, som Brinkmann meget rammende påpeger, at andre mennesker bliver redskaber til ens personlige udvikling snarere end mål i sig selv. Foruden at være en modgift mod førnævnte aspekter af vores samtid, kan bogen også læses som en opskrift på, hvad der karakteriserer at blive et voksent, modent menneske. At man lærer at slå rod i bestemte værdier, forsøger at etablere en sammenhængende identitet på tværs af tid og kontekster og tør skifte ja-hatten ud med både nej-hat, tvivls-hat og tøve-hat og ikke bare halser efter sidste nye (selvudviklings-)trends. Alt i alt er bogen en rammende diagnostik af en accelererende kultur, hvor vi dyrker selvet som religion, ser menneskelige relationer som udskiftelige og glemmer, at der er ting, man bør gøre, fordi det er ens pligt som menneske, og ikke fordi man har lyst. Selvom bogen opfordrer til et opgør med positivitetstvangen, skorter det ikke med humoristiske bemærkninger, som fik mig til at grine højt flere gange under læsningen, som f.eks. når Brinkmann fremfører ”under ja-hatten lurer den leende ko”. Der har været rejst kritik fra både fortalere for mindfulness-terapi (se artiklen Stå fast og giv slip på side 42 i dette blad for uddybning samt modsvar) og positiv psykologi, herunder lektor ved DPU, Hans Henrik Knoop. Fælles for kritikken er, at den ikke nævner, hvordan Brinkmann selv imødekommer kritikken ved at betegne bogen som et grotesk modbillede. Desuden\nbeskriver Brinkmann sig selv som offer for – og dermed som alle os andre en del af – den kulturelle udviklingstvang, han kritiserer og søger at gøre op med. Skal man tage sin kritiske hat på, kan man klandre Brinkmann for at behandle utroligt komplicerede og lange historiske kampe inden for psykologien en smule lemfældigt til fordel for det groteske modbillede, han forsøger at skabe, og derfor er jeg i tvivl om min holdning til bogens form. På den ene side er Stå Fast netop et grotesk modbillede og et indirekte forsøg på at dekonstruere selvhjælpsgenren. På den anden side bryder jeg mig ikke om, at formen til tider udelukker de nuancerede beskrivelser, som ellers kendetegner Brinkmanns forfatterskab og eksempelvis kan findes i andre bøger med enslydende pointer, herunder Identitet og Selvrealisering. Et eksempel er, hvordan Brinkmann bruger begrebet autenticitet til at kendetegne det forhold, at ens ydre korresponderer med, hvordan man føler inden i. Begrebet kan ligeledes anvendes til at betegne individets evne til at sige fra over for kulturelle krav, og det er lige netop, hvad Stå Fast efterspørger. Her mener jeg, at bogens form gør det svært at inddrage de nødvendige nuancer. Det er væsentligt at stå fast, når omverdenen kræver constant never ending improvement, men man skal også lære at gøre, som der bliver sagt, når omverdenen stiller relevante krav – for eksempel kravet om at stå fast på visse værdier og udvikle integritet. Omvendt må jeg nok acceptere, at Brinkmann netop ikke har skrevet en akademisk bog efter den traditionelle lineære skabelon, men derimod gjort brug af selvhjælpslitteraturens formsprog for at give sig selv mulighed for at nå et bredere publikum med væsentlige pointer. Pointer som ellers var forblevet i lukkede, akademiske kredse, som tilfældet netop har været med hans tidligere akademiske værker (som jeg fortsat sætter højere end Stå Fast). Jeg vil derfor ikke tøve med at anbefale bogen vidt og bredt, fordi den netop kan være med til at igangsætte en nødvendig debat om en omsiggribende positivitetstvang, en ustoppelig og selvforstærkende trang til nye oplevelser, selvrealisering, individuel frihed og constant never ending improvement. g\nâ€œBy the late twentieth century, our time, a mythic time, we are all chimeras, theorized and fabricated hybrids of machine and organism; in short, we are cyborgs.â€? Donna Haraway\nIndput no. 2, 46. årgang