VIDENSKABENS BEGRUNDELSE - PDF\nDownload "VIDENSKABENS BEGRUNDELSE"\n1 VIDENSKABENS BEGRUNDELSE DE BESKRIVENDE OG DE EKSPERIMENTALE VIDENSKABER Forelæsninger holdt ved Upsala Universitet i April a f VINDING KRUSE Dr. juris, Professor ved Københavns Universitet N Y T N O R D IS K FO R L A G. A R N O L D BUSCK K J Ø B E N H A V N M C M X L III\n2 NORDLUNDES BOGTRYKKBRI, KØBBNHAVN 18736\n3 1 Kapitel. DE BESKRIVENDE VIDENSKABER. DET er ikke al Viden, der kaldes Videnskab. Vi siger f Eks, at vi har Viden om, at en Person A i Gaar talte med en Person B. Men denne Kendsgerning er kun et enkelt isoleret Fænomen og har i Reglen ingen videnskabelig Interesse. Det, vi kalder Videnskab, adskiller sig i begge disse Henseender fra vor almindelige dagligdags Viden. Videnskaben omhandler for det første ikke enkelte, isolerede Kendsgerninger, men en Mangfoldighed af Kendsgerninger, der er sat i System i Forhold til hinanden, og for det andet kun Kendsgerninger, der har Betydning for en videre Forstaaelse af Verden i Sammenhæng. Men medens ikke al Viden er Videnskab, er derimod al Videnskab Viden, en U nderart af denne, ti al Videnskab beror paa det samme som vor dagligdags Viden, nemlig paa Iagttagelse af Kendsgerninger; der er som nævnt blot den Forskel, at i Videnskaben behandles Kendsgerningerne i en større Sammenhæng og med et andet Formaal end i det dagligdags Liv. Erkendelseslæren maa altsaa undersøge dette Fundament for alt menneskeligt Virke: Viden. Men over selve dette Grundbegreb er der den største Uklarhed. O rdet Viden tages i daglig Tale i forskellige Betydninger, hvoraf jeg her vil fremhæve de to, der i Nutiden stilles i fundamental Modsætning til hinanden. 5\n4 1. Vi siger saaledes, at vi ved, at noget er saaledes eller saaledes, f Eks at den Plante, jeg i dette Øjeblik ser, har hvide Blomster, at Plantearten A har de og de Egenskaber, at Stoffet B bestaar af Grundstofferne x, y og z, at Kloderne i Universet tiltrækker hinanden des stærkere, jo mindre A fstanden er imellem dem. 2. Vi siger endvidere i daglig Tale, at vi ved, at Mennesker bør handle paa bestemte Maader, f Eks at man ikke bør overdrive Nydelsen af Alkohol, eller at man ikke bør skade sine Medmennesker. I Nutidens Videnskab er der Enighed om, at Viden i Betydning 1 er Viden i videnskabelig Forstand, men Uenighed om, hvorvidt Viden i Betydning 2 er Videnskab. En almindelig Tendens i Nutidens Videnskab hævder at Viden 2 ikke er Videnskab, objektiv Viden. Den kan ikke erkende, at man videnskabelig kan begrunde en Lære om, at man bør handle saaledes og saaledes, altsaa en Morallære eller Etik og en Retslære. Sokrates indtog det modsatte Standpunkt. Han hævdede, at hvorledes Naturen, Verden er, ved vi intet om. Vi kan kun gøre os Haab om at vide en eneste Ting, nemlig, hvorledes vi bør indrette vort Liv for at blive lykkelige; men det er ogsaa den vigtigste Viden; denne Viden er netop Morallæren eller Etikken. Problemet er da: hvem har Ret, den almindelige Tendens i Nutiden eller Sokrates? Eller har de begge Den ovenfor omtalte herskende Retning i Nutiden, der hævder, at V i denskaben kun kan beskrive de moralske og retslige Fænomener, altsaa, hvorledes disse er, men at man ikke kan begrunde nogen moralsk eller retslig Regel, altsaa nogen Regel om, at man bør handle paa en vis Maade, har for det første været fremherskende i nyere fransk Sociologi; særlig kan her nævnes Levy - Bruhl. I dansk Filosofi har navnlig Herbert Iversen ud fra sit almindelige erkendelsesteoretiske Standpunkt hævdet det samme; i Sverrig har Filosoffen Hägerström og hans Skole forfægtet en lignende O pfattelse. Se nærmere om disse Forfattere min Bog: Erkendelse og Vurdering, 1942, S 459, ,\n5 Uret, helt eller delvis? Af dette Spørgsmaal afhænger Etikkens og Retslærens Skæbne, om Etikken og Retslæren kan begrundes som Videnskaber. Men dette Problem kan først løses, naar det grundlæggende Spørgsmaal, som baade Sokrates, Etikken efter ham og den herskende Retning i Nutiden har forsømt at undersøge, nemlig: hvad forstaas ved Viden i Betydning 1, hvad vil det sige, at vi ved, at noget er, og er saaledes eller saaledes? I Almindelighed plejer man at sige, at vor Udtalelse om, at et Fænomen er eller, med et Fremmedord, eksisterer og eksisterer med de og de Egenskaber, betyder, at Fænomenet er virkeligt, at vor Udtalelse stemmer med Virkeligheden. Men heraf bliver vi ikke klogere, ti Problemet maa da blot udtrykkes saaledes: hvad forstaar vi ved dette Begreb: Virkeligheden? Hvad enten vi siger, at et Fænomen er, eksisterer, eller er virkeligt, mener vi det samme. Og Grundproblemet er det samme: hvori bestaar vor Viden om, at et Fænomen virkelig er eller eksisterer, og hvorledes begrunder vi dette Virkelighedsbegreb? Den første umiddelbare, jævne Betragtning vil her straks svare: at noget virkelig eksisterer og er saaledes og saaledes beskaffen, ved vi, fordi det kan vi iagttage med vore Sanser. Vi ser f Eks en Hest og hører den, og deraf slutter vi, at den virkelig eksisterer. I det Billede i vor Bevidsthed, vi faar gennem vore Sanser, og som vi kalder en Hest, indgaar flere forskellige Sanseindtryk. Vi ser saaledes, at Kroppen overvejende er brun, at Manken har en lysere gulgraa Farve, at Sokkerne er hvide; vi faar endvidere et Indtryk af Hestens Omrids, Form og Størrelse; vi hører dens Vrinsken. V ort Billede er dog umiddelbart for os en Enhed. Det er ikke saaledes, at vi først ser den brune Farve, derefter Omrids eller Form: den runde, aflange Krop, de fire Ben, derefter den gulgraa Manke, derefter den hvide Farve i Benene forneden. Selvom det naturligvis godt nu og da kan ske, at vi først ser Hovedet og Manken og disses Farver og derefter den øvrige Krops Form og Farver, 7\n6 indgaar disse Indtryk dog straks derefter og umiddelbart i Helheds- Billedet: Hesten. Vi ser imidlertid ikke blot en enkelt Genstand, men flere, f Eks en Vogn ved Siden af Hesten, et Hus lidt derfra o s v. Sansefornemmelserne kommer ikke til os i et forvirrende Mylr, men ordnede i disse Grupper af sammenhørende Fornemmelser, vi kalder Genstande eller Ting, Heste, Vogne, Huse o sv. Dette letter os i høj Grad Orienteringen i og Overblikket over Tilværelsen. Men Grupperingen af Sansefornemmelserne i Ting eller Genstande vilde dernæst ikke være mulig uden den Opfattelse, vi kalder Rummet: enhver Ting eller Genstand i Naturen har sin bestemte Plads i Rummet. Ved saaledes at anbringe alle Ting paa bestemte Pladser i Forhold til hinanden giver Rumopfattelsen yderligere Orden og Fasthed i vore Sanseindtryk. Den giver os en klar Orientering i Naturen, en uvurderlig Hjælp baade i vort daglige Liv og i Videnskaben gennem denne faste Orden, at alle Ting har deres bestemte Plads i Univer- V o r R um opfattelse har vi ikke faaet gennem en enkelt Sansefornem - melse. V i faar saaledes ikke denne O p fattelse gennem Synet alene. V i tro r ofte, a t T ingene er langt næ rm ere end de faktisk er, f Eks at en B jergskraaning er ret næ r ved os; m en, naar vi vandrer henim od den, viser den sig a t væ re m eget læ ngere b orte. H er m aa altsaa vore Bevægelsesfornemmelser supplere vore Synsfornem m elser. Sm aa Børn griber o fte efter Ting, de ser, og læ rer først efterhaanden, gennem deres Bevægelser, a t de er læ ngere borte. Selvom vi m aaske gennem vor Synsans kan faa en vis begræ nset D y bdeo pfattelse, er d et givet, a t vor udviklede R um opfattelse faar vi først gennem kom binered e Syns-, Bevægelses- og B erøringsfornem m elser. U n d er U dviklingen af vor R um opfattelse v irk er iøvrig ikke b lo t disse forskellige Slags Sansefornem m elser, men tillige en Skelnen og Sammenligning, ti B arn et i m ind re Forhold og voksne M ennesker i stø rre Forhold læ rer sn art at skelne m ellem d et A n tal B evæ gelsesfornem m elser, som de skal igennem for at naa hen til d v s faa B erøringsfornem m elser af en G enstand x, som Ø je t allerede h a r set, og d et stø rre A n tal B evæ gelsesfornem m elser (og derm ed stø rre T ræ th ed), de m aa igennem for at naa hen til en fjern ere G enstan d y; og ved saaledes stadig at sammenligne de forskellige G rupper af Bevægelsesfornem m elser og S ynsfornem m elser i F orhold til B erøringsfornem m elser bliver de m angfoldige Tings A fstand efterhaanden næ rm ere bestem t.\n7 set i Forhold til hinanden, med bestemte, større eller mindre Afstande fra hverandre. Under Sansefornemmelserne, disses Grupperinger i Ting eller Genstande og disses Placering i Rummet, rører der sig imidlertid allerede en tredje Evne, og det er den skelnende og sammenlignende Evne, vor Evne til at finde Forskel og Lighed i Tilværelsen. Denne Evne er et uundværligt Led i al Sansning og al Rumopfattelse, men er en selvstændig Evne, forskellig fra disse, idet den ogsaa gør sig gældende udenfor disses Omraade. Indenfor det Helhedsbillede, vi kalder en Ting, kan vi for det første skelne mellem de forskellige Sanseindtryk, mellem den brune Farve i Kroppen, den hvide Farve i Sokkerne; og vi skelner mellem disse Hestens Farver og dens Omrids eller Form; vi kan ogsaa skelne mellem disse og Hestens Størrelse. Vi ser maaske kort efter et Føl af samme Hest; Føllet kan have de samme Farver, brun Krop og hvide Sokker; men den er forskellig fra den voksne Hest i Størrelse. Disse Sanseindtryk, som vi skelner mellem, plejer vi ogsaa at kalde Hestens Egenskaber. Vi siger, at Hesten har Egenskaberne: Farve, Form, Størrelse o l. Men i vort samlede Indtryk eller Billede af Hesten kan vi ikke blot skelne mellem dens forskellige Egenskaber, men indenfor hver enkelt af disse finder vi Lighed, og denne Lighed findende Evne hjælper i høj Grad til at give os et samlet Billede, en overskuelig Enhed, ti vi finder Lighed mellem den brune Farve paa Hestens Sider og den brune Farve paa dens Ryg, mellem den hvide Sok paa det ene Ben og den hvide Sok paa det andet; vi finder Lighed mellem to bestemte Dele af Hesten, nemlig mellem dens 2 Øjne, 2 Ører, Næsebor, og mellem fire Dele, nemlig dens Ben, o s v. Disse to Evner: at finde Forskel og finde Lighed er dernæst ogsaa virksomme, idet vi, som nævnt, føres udover den enkelte Genstand, til andre Genstande. Vi skelner mellem Hesten, vi nu ser, og f Eks et Føl, vi derefter ser; og saaledes skelner vi mellem alle de Helhedsbilleder, vi kalder Genstande eller Ting: en Høstmaski 9\n8 ne, der findes i Nærheden af nævnte Hest og Føl, Vognen, der staar lidt længere derfra, Kornet i Marken 100 Meter længere borte, o s v. Men samtidig med at vi saaledes skelner mellem de forskellige Genstande eller Ting i Naturen, finder vi ogsaa Lighed mellem dem. Sanseindtrykkene kommer idethele ikke til os i kalejdoskopisk Forvirring, men ordnede: først, som nævnt, i de Helhedsbilleder eller Grupper af Sanseindtryk, vi kalder Genstande eller Ting, paa bestemte Pladser i Rummet, og dernæst saaledes, at disse mange Genstande vel i flere Henseender er forskellige fra hinanden men ogsaa i andre Henseender har Lighed med hinanden. Vi opdager saaledes, at de samme Egenskaber gaar igen. Alle Ting har saaledes Farve, Form, Størrelse og Konsistens (Haardhed, Blødhed). Forskellen mellem dem er Forskel i Afskygninger eller Grader indenfor samme Egenskab. Nogle Genstande er haardere end andre, er større end andre, er lysere end andre, eller har en anden Art Farve end andre, f Eks, brun, medens andre er gule eller hvide o s v. Dernæst opdager vi, at nogle Genstande ligner hinanden mere end andre, og vi samler da dem, der ligner hinanden, i Grupper eller Klasser. Hestene udgør saaledes en Gruppe; selvom Hestene kan være meget forskellige i visse Egenskaber, idet de kan være brune, sorte, hvide, større eller mindre, saa ligner de dog alle hinanden i visse Grundegenskaber, som paa den anden Side adskiller dem fra andre Grupper, f Eks Hunde, der ogsaa ligner hinanden, men i visse andre Grundegenskaber. Disse fælles Grundegenskaber, som findes hos Genstandene indenfor hver af de mange Grupper, samler vi en fælles Forestilling, som vi kalder et alment Begreb. Vi taler saaledes om Almenbegrebet: Hest, Almenbegrebet: Hund, o sv, og vi kan ofte samle disse Grupper i endnu større Grupper, f Eks Begrebet: Dyr, der omfatter Undergrupperne, Underbegreberne: Hest, Hund, Abe o l, og som, skønt disse er forskellige i mange Henseender, dog i visse Henseender ligner hinanden og adskiller sig fra en anden stor, omfattende Gruppe, der ogsaa har mange Undergrupper, nemlig Begrebet: Plante. Den menneskelige 10\n9 Viden og navnlig den systematisk ordnede Viden, vi kalder Videnskaben, vilde overhovedet ikke være mulig, hvis vi ikke gennem vor Forskel og Lighed findende Evne kunde samle de mangfoldige Genstande i Universet under saadanne større og mindre Fællesgrupper. Vi faar herigennem en omfattende Orden i vore mangfoldige Sanseindtryk og en mægtig Forenkling, som er en af Grundene til, at vi er i Stand til at beherske Naturen. Almenbegreberne er Grundstenene i al videnskabelig Forskning. Almenbegreberne hører til de Træk, der fundamentalt adskiller Menneskets Tænkning fra Dyrenes snevre Forestillingskres. Saadanne fint fortonede Forestillinger har Dyrene vistnok enten slet ikke eller ialtfald kun i yderst ringe, uudviklet Skikkelse, ti disse Forestillinger forudsætter foruden vor skarpt udviklede skelnende og sammenlignende Evne en Erindringsevne, en Evne til i Bevidstheden at fastholde mangfoldige tidligere Indtryks Ligheder og Forskelle, i et saa mægtigt Omfang, som kun Mennesket har været i Stand til at udvikle, medens Dyrene kun besidder Erindringsevne paa yderst begrænsede Omraader. Gennem Almenbegreberne er vi i Stand til aandelig at favne hele Universet, inddele dette i større og mindre Grupper, orientere os i Verdensaltets umaadelige Erfaringsomraader, hidkalde efter vort Forgodtbefindende som ved en Aladdins Lampe snart den ene Gruppe af Verdens Fænomener, snart den anden, sammenstille dem snart i den ene, snart i den anden Sammenhæng, alt efter vore praktiske og videnskabelige Behov. Det var derfor ikke uberettiget, at Platon i poetisk Vision i Almenbegreberne (med et græsk Ord Ideerne) saa det evige, det guddommelige i Menneskeaanden. Disse fint fortonede Forstillinger, hvorved vi hæver os over og behersker Sanseverdenens uendelige Vrimmel af forskelligartede, brogede Indtryk, hører til Menneskets Adelsmærke. Det vil af det anførte ses, at det, vi kalder Viden, bestaar ikke blot i isolerede Sanpefornemmelser, som f Eks rødt, firkantet, haardt, blødt, eller i de Fornemmelsesgrupper eller Helhedsbilleder, 11\n10 som vi kalder Genstande eller Ting, ordnede i vor Rumopfattelse, men tillige i en særegen Evne, der er en Erkendeevne ligesaavel som vor Sansning og Rumopfattelse, nemlig vor Evne til at finde Forskel og Lighed eller, som vi ogsaa kan kalde den, vor skelnende og sammenlignende Evne. I denne Evne den logiske Evne i videre Forstand møder vi den mest fundamentale af de menneskelige Erkendeevner. Uden Opfattelse af Forskel og Lighed kan vi overhovedet ikke komme ud af Stedet, ikke handle og ikke opnaa nogensomhelst Viden. Vi kan end ikke sanse noget, hverken høre, se eller iøvrig fornemme noget uden Skelnen og Sammenlignen. Hvis der ingen Forskel var mellem Sansefornemmelserne, hvis vi altid havde fuldstændig det samme Sanseindtryk, altid fornemmede ét og det samme, vilde vi slet ingen Fornemmelse faa. Hvis der omvendt aldrig var Sansefornemmelser, der lignede hinanden, hvis alle vore Sansefornemmelser var fuldstændig forskellige, altsaa udgjorde en eneste forvirret, ustanselig skiftende Masse, vilde vi sikkert heller intet fornemme, ikke faa nogen Sansefornemmelse; ihvertfald vilde al Iagttagelse, Opfattelse af Sansefornemmelser være umulig. En eneste ustanselig skiftende, forvirrende Strøm af Sanseindtryk gennem Bevidstheden vilde overvælde og bedøve denne. I vor Bevidsthed, som den er, gaar derimod, som nævnt, midt i Forskellighederne bestandig de samme Hovedarter af Sansefornemmelser igen. Sansningen viser os Ting af meget forskellig Størrelse og Figur, men de har alle den fælles Egenskab Størrelse og den fælles Egenskab Figur; endvidere har Tingene meget forskellig Farve, men de har alle den fælles Egenskab Farve, o s v. Og selv indenfor samme Hovedart moder vi mange Sansefornemmelser, der helt eller delvis ligner hinanden. Vi møder saaledes mange Ting, der er røde, mange, der er blaa, mange, der har samme Størrelse og samme Figur, o s fr. I den menneskelige Bevidsthed findes der foruden Sansefornemmelser Forestillinger. De sidste er Kopier, svagere eller stærkere, som vi opbevarer i vor Bevidsthed af tidligere hafte Sansefornem- 12\n11 melser, f Eks min Forestilling i dette Øjeblik om den Hest eller det Hus, jeg saa i Gaar eller for en Maaned siden. Paa vore Forestillinger beror al Erindring, Hukommelse. Paa Sansefornemmelsernes Stadium er den skelnende og sammenlignende Virksomhed nært knyttet til selve Sansningen, men er dog ikke ét med denne. Sansningen kan, som ovenfor fremhævet, ikke tænkes uden Skelnen og Sammenligning mellem de enkelte Sansefornemmelser. Derimod kan Skelnen og Sammenligning udmærket godt virke uden Sansning, navnlig mellem to Forestillinger (f Eks to Billeder, jeg i dette Øjeblik mindes en Gang at have set) og det er derfor, vi kan skelne mellem Sansefornemmelserne og selve den skelnende og sammenlignende Virksomhed. Men forøvrig begynder denne Virksomhed allerede paa Sansningens Stadium ^aa smaat at vise sin Selvstændighed, d v s sin Forskellighed fra selve Sansefornemmelserne. Betragter jeg i dette Øjeblik et Maleri af nogle Huse med røde Tage og nogle grønne Træer imellem Husene, saa faar jeg umiddelbart, ureflekteret et samlet Kompleks af Synsfornemmelser, af Farver og Omrids; men samtidig har jeg en mer eller mindre klar Bevidsthed om eller»fornemmelse«af, at den røde Farve og den grønne Farve gaar igen forskellige Steder i Synsfeltet, nemlig i de forskellige røde Huse og de grønne Træer. Ogsaa denne»fornemmelse«af Lighed kan maaske være ganske ureflekteret, men den kan ogsaa, senere, optræde som en fuldt bevidst og klart Konstatering af Lighed i Farve mellem flere Genstande i Billedet, nemlig Husene og Træerne, der bortset fra Farven iøvrig er forskellige baade i Størrelse og Form. Men denne Bevidsthed om eller»fornemmelse«af Lighed og Forskel mellem de enkelte Sansefornemmelser, her Synsfornemmelser i samme Synskompleks, er allerede her forskellig fra selve Sansefornemmelserne. Det er en anden psykisk Evne, der her saa smaat har begyndt sin Virken ved Siden af Sansefornemmelserne. Men langt stærkere viser denne Evnes Selvstændighed sig, naar jeg»fornemmer«eller»finder«lighed mellem en Sansefornemmelse, jeg havde i Gaar eller for en 13\n12 Maaned siden, altsaa en Forestilling, og en Sansefornemmelse nu, idet jeg f Eks ser det samme Hus i Dag, som jeg saa i Gaar eller for en Maaned siden. Endelig viser Grundforskelligheden mellem Sansefornemmelserne og de dertil svarende Forestillinger paa en ene Side og vor lighed- og forskel-findende Evne paa den anden Side, sig klart, hvor denne Evne opererer med to Forestillinger i Erindringen, f Eks med en stor og en lille Cirkel, jeg i Gaar saa i en geometrisk Bog, og som jeg i Øjeblikket tænker paa, d v s faaet frem i min Bevidsthed. Vor Evne til at finde Lighed og Forskel kan nærmere beskrives saaledes, at et i vor Bevidsthed nu opdukkende Sanseindtryk (eller Forestilling) rammer et tidligere haft Sanseindtryk, der er opbevaret i Bevidstheden som Forestilling, og som nu kaldes frem ved, at det førstnævnte Sanseindtryk (eller Forestilling) rammer og helt eller delvis dækker det opbevarede. Man kunde derfor kalde denne Virksomhed for psykisk Dækning. Der findes altsaa i vor Erkendelse foruden Sansefornemmelser, enkle og sammensatte, og de deraf afledede Forestillinger, den psykiske Foreteelse, at Sansefornemmelser og Forestillinger helt eller delvis dækker hinanden eller falder udenfor hinanden, den lighedog forskelfindende Evne. Vore Sansefornemmelser i de Helheds-Billeder, vi kalder Tingene eller Genstandene i Naturen, disses Placering i Rummet og deres Ligheder og Forskelle, viser os en stabil Verden. De faste, uforanderlige Ting giver os en tryg Ramme om vor Tilværelse. Det første og overvejende Indtryk, Menneskene har faaet af Naturen, har været Indtrykket af Varighed, Stabilitet i den Verden, der omgiver dem, og hvori de derfor finder et trygt Arbejdsted. Jorden, hvorpaa Menneskene færdes, er fast. Bjergene, der begrænser deres Horisont, ligger fast, Skoven, der omgiver dem, ligesaa; og hvor Søen eller Havet sætter Grænse for Landet, hvor de bor, ligger Grænselinjen ligeledes i Reglen fast. Det er sikkert disse meget 14\n13 stabile, varige Indtryk af Naturen, der har givet Menneskene Forestillingen om Uforanderlighed, Evighed, og paa Grund af Trygheden ved den uforanderlige Tilstand gjort Evigheden til et Ideal for dem. De ordnede Grupper, som vor Skelnen og Sammenlignen i Sansefornemmelserne og Forstillingerne giver vor Bevidsthed, de faste Ting i Naturen, faar dernæst en forøget Stabilitet ved vor Samlen alle Ting i ensartede Klasser, Arter, i et helt Rige eller Hierarki af Overbegreber og Underbegreber. Hele Naturen deles paa denne Maade i de store Hovedgrupper: uorganiske Stoffer og organiske eller levende Stoffer, og de sidste deles igen i Grupperne: Planter og Dyr. De Videnskaber, der behandler disse Grupper, Kemien, Botanikken og Zoologien bestemmer nærmere de Almenbegreber, der er Gruppernes Kendemærker, finder mange yderligere Undergrupper eller A rter indenfor hvert sit Omraade: Kemien sondrer saaledes mellem Grundstoffer og andre Stoffer, Botanikken sondrer f Eks mellem Grupperne: énkønnede og tokønnede Planter. Zoologien mellem Hvirveldyr og hvirvelløse Dyr, o sv. Alle Klasser, Arter er tilsyneladende uforanderlige. Det var derfor ikke underligt, at Platon ansaa Almenbegreberne for evige Typer, som Gud en Gang for alle havde indpræget i Verden. Nogle Videnskaber som den deskriptive Botanik og Zoologi er netop optaget af at ordne og systematisere disse tilsyneladende uforanderlige Arter, Grupper. En enkelt anden Videnskab bygger ogsaa paa visse Egenskaber, der er evig uforanderlige i Verden, nemlig Matematikken, idet denne alene opererer med Rumforholdet og Talforholdet. Geometrien bygger paa den evige, uforanderlige Egenskab ved Tingene i Naturen, at de er udstrakte, at de alle har en vis Størrelse i Forhold til hverandre og befinder sig i Rummet i forskellige Afstande fra hverandre; og Aritm etikken bygger paa, at vi opfatter Tingene i Talforhold, som én eller flere. Navnlig anvender vi Talforholdet ved ensartede Genstande, f Eks 8 Heste, 3 Vogne, 10 Tdr Korn. Det er overalt vor skelnende og sammen 15\n14 lignende Evne, vi anvender i Matematikken i Forbindelse med vor Rumsopfattelse og nøje dermed sammenhængende Tingsopfattelse. Vi synes ogsaa her at staa overfor urokkelige Grundforhold. De er ialtfald uforanderlige, saalænge vor Evne til Skelnen og Sammenlignen, altsaa den logiske Evne, og vor Rumopfattelse er G rundlaget for vor Erkendelse. Men det er kun en Del af Naturen, der er uforanderlig for os, omend denne Del er saa stor, at den giver vort Liv og Arbejde det faste, trygge Fundament i Tilværelsen. Ved Siden af denne tilsyneladende urokkelige, evige Side af Naturen findes der en anden Side, der beherskes af det Grundfænomen, vi kalder: Forandring. Forandring er noget, der sker paa Baggrund af en hidtil stabil Tilstand, en Genstand eller Genstande, der ned gennem en vis Tid har været identisk med sig selv eller, som vi ogsaa siger, har været uforanderlig. Jeg befinder mig f Eks i en Egn, der for Tiden frembyder et uforanderligt Landskab: en Mark foran mig, omgivet af en Skov; der rører sig ingen Vind, høres ingen Støj, og Himlen er skyfri. Det er fra saadanne stationære Tilstande af Ro, Stilhed og Tingenes Uforanderlighed gennem Tiderne, vi har faaet vore Forestillinger om Identitet, om Evighed. Midt i alle denne Uforanderlighed sker der med ét noget. En Sky viser sig paa Himlen, bliver større; den hidtil skyfri Himmel formørkes; der høres Torden; Vanddraaber falder fra Himlen, og Kornet paa Marken, der hidtil var stille, begynder at bevæge sig, ligesom i Bølger. Hvorledes stiller vor Bevidsthed sig nu til dette Grundfænomen, Forandring? Da alle Forandringer strider mod en hidtil stabil Tilstand, som vort Sind har fundet Hvile i, vækker enhver Forandring Uro i Sindet. Dette reagerer med et Spørgsmaal? Hvorfor varede den stabile Tilstand ikke ved? Hvad var det, der frembragte Forandringen? 16\n15 Dette udtrykker vi ogsaa i daglig Tale ved Ordene: hvad er Aarsagen til Forandringen? Og vort Sind falder ikke igen til Ro, før det har fundet det, vi kalder Aarsagen. Vi vil have en Forklaring paa disse Brud paa den stabile Tilstand; og vi mener da ogsaa at finde en Forklaring i et forud for Forandringen gaaende Fænomen, vi kalder Aarsagen. Men hvad er dette Fænomen for noget? Er det noget forskelligt fra Forandringerne, noget over disse herskende eller disse fremkaldende? For at faa Klarhed herover maa vi først undersøge selve Fænomenet: Forandringer nærmere. Først kan vi fastslaa, at medens Ting, som ovenfor vist, er stabile eller konstante Syns- og andre Sanseindtryk d v s Oplevelse af de samme Sanseindtryk af den ydre Genstand til forskellige, efter hinanden følgende Tider, er Forandringer derimod Oplevelse af forskellige Sanseindtryk af samme Genstand til forskellige, efter hinanden følgende Tider. Som Eksempel paa de stabile Ting kan nævnes en ubevægelig Sten, der holder sig uforandret gennem en Række Tider, jeg ser den i, og som Eksempel paa Forandring kan nævnes Bly, der smelter, eller en Kugle, der ruller henad Jorden. Den Forestilling, vi kalder Tid, er noget, der kun er opstaaet i os ved Forandring og er utænkelig uden Forandring. Ganske særlig er vor Anskuen i Tid opstaaet ved den mest fundamentale af alle Forandringer: Bevægelse af Legemer i Rummet. Fra de ældste Tider har Menneskene derfor ogsaa anvendt Bevægelsen af særlig fremtrædende Ting, Himmellegemerne, Sol og Maane, til Inddeling af Tiden, idet disse Himmellegemers Bevægelse som bekendt er Grundlaget for vor Inddeling af Tiden i Dage, Maaneder og Aar. Men foruden disse regelmæssige Bevægelser foregaar der en Mængde uregelmæssige Bevægelser, f Eks de nys nævnte: En Skys Bevægen sig henover Himlen, Regndraabers Fald, Kornets Bølgen. Foruden Bevægelse eller Forandring af Tingenes Plads i Rummet foregaar der ofte en Forandring i Tingene eller Genstandene selv, uden Pladsforandring, f Eks Tapetets Falmen, Løvets Skiften Farve 2 V idenskabens Begrundelse. 17\n16 fra grønt til gult, Blyets eller Isens Smeltning o l. Vi sondrer altsaa mellem Pladsforandring eller Bevægelse af Tingene uden Forandring i disse selv, og Genstandsforandring (eller kvalitativ Forandring), hvor det netop er Tingen selv, der forandres. Vi iagttager nu overalt i Naturen foruden de stabile Ting kun Forandringer, der følger efter hinanden i Række, være sig Genstandsforandringer eller Pladsforandringer. Derimod iagttager vi intetsteds nogen Kraft, der bevirker Forandringen, sæ tter denne i Gang, eller overhovedet noget andet Fænomen over eller ved Siden af Forandringen. Vi ser f Eks den Forandring, at Sneen smelter. Men nogen»kraft«, noget bag Forandringen virkende, der fremkalder Smeltningen, iagttager vi ikke. Derimod iagttager vi, at der forud for Sneens Smeltning er gaaet en anden Forandring, nemlig en Opvarmning af Luften, og vi iagttager ogsaa, at der er en vis Sammenhæng mellem disse to Forandringer, Luftens Opvarmning og Sneens Smeltning; og idet disse to Forandringer altid viser sig at følges ad, kan vi sige, at der er en lovmæssig Sammenhæng mellem dem. Men hvori denne lovmæssige Sammenhæng inderst inde bestaar, ved vi i Virkeligheden ikke. I tidligere Tid, helt ind i det 19 Aarhundrede, forklarede man mange Forandringer i Naturen som bevirkede ved»kræfter«,»naturkræfter«. Men i Nutidens Videnskab har man mere og mere opgivet denne Forklaring, da den i Virkeligheden intet oplyser. Man sagde saaledes tidligere, at Varmen er en Naturkraft, som bl a i nævnte Tilfælde fremkalder Sneens Smeltning. Men i Slutningen af det 18 og i den første Del af det 19 Aarhundrede udformedes der i Naturvidenskaben den saakaldte Molekyl-Teori og den kinetiske Varmeteori d v s den Opfattelse, at Varme bestaar i Bevægelse af de eventyrlig smaa Elementer eller Dele, Molekyler, hvoraf alle Ting bestaar (kinetisk af det græske Ord kineo bevæger). Naar vi siger, at Luftens Opvarmning fremkalder Sneens Smeltning, vil det efter Molekyl- Teorien og den kinetiske Varmeteori sige, at Luftens Molekyler er i hastigere Bevægelse end Sneens Molekyler, og at Luftens Mole 18\n17 kyler efterhaanden ved at støde mod Sneens Molekyler sætter disse i stærkere Bevægelse, hvorved Sneen efterhaanden gaar fra fast Form hvor Molekylerne svinger lidt over i flydende Form, Vand, hvor Molekylerne svinger stærkere. Der aabenbarer sig imidlertid som man vil se, ikke herved nogen Kraft; det, der efter denne Forklaring foregaar, er kun, at en Bevægelse i nogle Legemer forplanter sig til en Bevægelse i andre Legemer; altsaa møder vi atter her kun to Forandringer, her Pladsforandringer eller Bevægelser efter hinanden i Rækkefølge. Ogsaa Elektricitet og Magnetisme omtaltes i tidligere Tiders Fysik som N aturkræfter. Men ogsaa her er Kraft-Begrebet i det 19 Aarhundrede opgivet, idet den moderne Atomteori ogsaa forklarer Elektriciteten og Magnetismen som Bevægelser af Legemer, blot af andre eller endnu mindre Legemer end Molekyler, som Joner og Elektroner. Idetheletaget er det, der er sket i den nye Naturvidenskab gennem Molekylteorien, den kinetiske Varmeteori og Atomteorien, det ejendommelige, at al Genstandsforandving forklares som Pladsforandring, altsaa ogsaa opfattes som Bevægelser, nemlig af de mindste Stofdele, af Molekyler, Atomer, Joner, Elektroner o l, eller mellem Stofdele (Lysfænomener). Paa samme Maade forklares ogsaa det senest opdagede Fænomen, Radioaktiviteten. Kan vi nu sige, at vi efter Molekylteorien, den kinetiske Varmeteori og den moderne Atomteori forstaar disse Genstands-Forandringer, f Eks Sneens Smeltning, den elektriske Gnist og andre elektriske Fænomener, den magnetiske Tiltrækning o l bedre end før? A t forstaa eller erkende er at føre noget hidtil ukendt tilbage til noget kendt; og forsaavidt kan vi sige, at vi nu forstaar Sneens Smeltning bedre end tidligere, som vi har ført denne Forandring tilbage til noget, vi møder ustanselig i vort daglige Liv og derfor kender saa godt, nemlig Bevægelse mellem Legemer, f Eks Bevægelse af Vogne, Mennesker, Sten, Kloder o s v. Disse Bevægelser af Legemer er vi altsaa fortrolige med; vi genkender dem, naar vi nu faar at vide, at Varme»ikke er a n d et«end Bevægelse mellem 2 ' 19\n18 Smaalegemer, Molekyler, og at Smeltningen derfor»kun«bestaar i, at Bevægelsen mellem Sneens Molekyler er blevet stærkere. Og vi synes ogsaa bedre at forstaa den elektriske Strøm i Telefon- og Telegraftraade, i Kulbuelyset, i Lynet, naar vi hører, at disse heller ikke er»andet«end Bevægelser af andre derunder mindre Legemer end Molekyler, nemlig Elektroner, Joner. Men spørger vi, om vi da forstaar eller ved, hvad Bevægelse mellem Legemer er og hvorledes den opstaar, maa vi svare benægtende. Tager vi f Eks Bevægelser som Stenens Fald mod Jorden eller Planeternes Bevægelse omkring Solen, ved vi i Virkeligheden ikke, hvad denne Bevægelse egenlig er, hvad der fremkalder den, om der er noget, der ligesom»bagved«det, vi ser, driver Bevægelsen. A t vi heller ikke forstaar, hvorledes Bevægelse opstaar eller foregaar, og at vi altsaa ogsaa føler Trang til en Forklaring selv af Legemers Bevægelse, ses deraf, at man tidligere ogsaa her har talt og stadig i almindelig Sprogbrug taler om en Kraft, Tiltrækningskraften eller Tyngdekraften, der»bevirker«stenens Fald mod Jorden og Klodernes Bevægelse om Solen. Men allerede Newton advarede mod at tage denne Forklaring bogstavelig. Vi ser eller iagttager nemlig ingen Kraft, der fører Stenen mod Jorden eller Planeterne rundt om Solen. Hvad vi iagttager, er kun selve disse Bevægelser, altsaa Pladsforandringer i Rækkefølge; men hvad der egenlig bevirker disse Bevægelser, ved vi ikke. Vi forstaar dem altsaa ikke. Men dette gælder i Virkeligheden ikke blot disse, men alle Bevægelser i Universet. N aar et Legeme, f Eks en Kugle, støder mod en anden Kugle og sætter denne i Bevægelse, iagttager vi ogsaa. kun to Forandringer, to Bevægelser efter hinanden; men hvorledes overhovedet det ene Legeme, den ene Kugle kan»meddele«eller»overføre«sin Bevægelse til den anden, forstaar vi ikke. Hvad foregaar der her bag det, vi iagttager, i Kuglerne eller bag disse og Rummet, hvori de er? Det ved vi intet om. En Kraft eller Kræfter er noget, vi overhovedet ikke har fundet i Naturen, men et Fænomen, vi Mennesker har oplevet i os selv, 20\n19 og derfra analogt overført paa Naturen. Det er det, vi kalder en antropomorf en i Menneskets Lignelse dannet Forklaring. Denne A rt Forklaring begyndte vi allerede med i allerældste, primitive Tid, da vi forklarede Forandringer i Naturen Havets Bølger, Flodens Brusen, Lyn og Torden som bevirket af højere Kræfter, Guder, som Menneskene dannede i deres egen Lignelse. Det er denne antropomorfe Forklaring, vi har fortsat med helt ned i nyere Tid; istedenfor de mytiske Væsener, Guderne, satte vi blot Kræfter eller Naturkræfter. Denne Analogi, vi her drager fra os selv til Naturen, bestaar i, at da vi har iagttaget, at vi selv ved en indre psykisk Akt, en Viljesbeslutning, kan sætte vore Lemmer og Legemer og andre Ting i Bevægelse, slutter vi, at der ogsaa maa være en indre Kraft, f Eks i Solen, der trækker Planeterne rundt om denne, i Jorden, der drager Stenen ned til sig, i Magneten, der trækker M etalstykket til sig. Men dette er en antropomorf Analogi eller Slutning, som der intet videnskabeligt Grundlag er for. Forøvrig er selv det Fænomen, at vor Viljekraft, noget psykisk, kan omsættes i Muskelbevægelser, noget fysisk, der sætter ydre Legemer i Gang, ogsaa ganske gaadefuldt. Ogsaa her iagttager vi i Virkeligheden kun visse Forandringer, psykiske og fysiske efter hinanden, i lovmæssig Sammenhæng; men hvorledes denne Sammenhæng egenlig er, hvori den bestaar, ved vi heller intet om. Om al Bevægelse af Legemer i Universet ved vi, at den er relativ. A t et Legeme, f Eks en Sten bevæger sig, betyder, at den i Forhold til et andet Legeme, Jorden, bevæger sig. A t Jorden bevæger sig, vil sige, at den bevæger sig i Forhold til Solen; at Solen bevæger sig, vil sige, at den bevæger sig i Forhold til andre Stjerner, til hele det System af Stjerner, hvortil den hører. Et Legeme kan være i Bevægelse i Forhold til ét Legeme, men i Hvile i Forhold til et andet. En Kugle, der bevæger sig henad et Skibsdæk, i modsat Retning af Skibet, men med samme Fart som dette, er saaledes i Bevægelse i Forhold til Skibet, men i Hvile i Forhold til Jorden. A t alle Legemer i Universet lige fra Kloder og Sten til Mole 21\n20 kyler, Joner og Elektroner bevæger sig i Forhold til hinanden, er saaledes en sidste, lige saa irreduktibel Egenskab ved Stoffet som at dette er udstrakt. At disse Fænomener, Stoffets eller Legemernes Udstrækning og Bevægelse, er irreduktible, vil sige, at de ikke kan føres tilbage (reduceres) til andre, endnu simplere Fænomener og følgelig ikke kan forklares, idet al Forklaring bestaar i saadan Tilbageføring. Vor Tanke stanser altsaa ved disse sidste irreduktible, uforklarlige Fænomener: det fysiske d v s det i Rummet udstrakte, Legemerne og deres Bevægelse, fra de største Kloder til de mindste Elementer, Molekyler, Atomer, Elektroner. Men ligesaa irreduktible, uforklarlige er de psykiske Fænomener: Fornemmelser, Følelser, Sindsbevægelser, Forestillinger, Viljesbeslutninger. Længere ned i Erkendelses- eller Reduktionsprocessen kan vi ikke komme. Vi ved, at der findes Legemer, udstrakte i Rummet og i Bevægelse; men vi ved ikke og kan ikke forklare os, hvad udstrakte Legemer og deres Bevægelse er; og lige saa lidt ved vi, hvad det psykiske og de psykiske Forandringer er. Følgelig er det en populær Taagesnak og ikke Videnskab, naar visse Filosoffer og enkelte Naturvidenskabsmænd selv i nyere Tid forsøger at forklare det psykiske, Stemninger, Følelser, Forestillinger, Vilje, som alene værende fysiske Processer i Hjernen, altsaa som Bevægelser mellem Molekyler, Atomer, eller endnu mindre Legemer. Som om man forklarede det ringeste ved Bevægelse af Legemer, naar vi hverken ved, hvad Legemer eller udstrakte Fænomener er for noget, eller, hvad Bevægelse mellem dem er, eller hvad de skyldes. Alle materialistiske eller behaviouristiske Retninger eller hvad de ellers kaldes er i deres Forsøg paa at forklare det psykiske ud fra materielle Genstande og deres Bevægelse lige saa uvidenskabelige, lige saa ubevislige Postulater som de modsatte Retninger, de spiritualistiske, der vil forklare alle materielle Genstande og deres Bevægelser som psykiske, som Udslag af Aand. Derimod kan man forklare materielle Fænomener ved andre 22\n21 materielle Fænomener og psykiske Fænomener ved Hjælp af andre psykiske Fænomener. Hvorvidt man videnskabelig har nogen Gavn af saadanne Forklaringer, afhænger af, om man kan opnaa nogen Forenkling af Fænomenerne, af vort Syn paa Universet, og derigennem en større Beherskelse af dette. En saadan Forenkling er utvivlsomt naaet ved Molekylteorien, den kinetiske Varmeteori og den moderne Atomteori, da de har reduceret alle de tilsyneladende mangfoldige kvalitative Forandringer i Tingene til Bevægelser af Legemer. Men det, der er sket ved denne Reduktion eller Forklaring, er altsaa, som vist, blot en stor Forenkling af vor Uvidenhed, en Flytning af denne fra en Mængde forskellige og uforklarlige Fænomener Varme, Elektricitet, Magnetisme, Radioaktivitet til et eneste sidste uforklarligt Fænomen, Bevægelse af Legemer. Naturligvis er Forenkling, Ophævelse af Forskelle, til en vis Grad al Videnskabs Maal. Molekyl- og Atomteorien betyder saaledes, som nævnt, Ophævelsen af den tilsyneladende store Mangfoldighed i Verden af forskellige Genstande og har reduceret dem til nogle ganske faa Byggestene, hvoraf alt materielt i Universet bestaar, Protoner, Elektroner, Joner o l; og det vilde selvfølgelig være en betydelig Forenkling, hvis Grundforskellen mellem det m aterielle og det psykiske kunde ophæves, enten ved at det materielle i sidste Instans kunde forklares som psykisk eller ved, at det psykiske kunde forklares som materielt; det er jo denne mægtige Forenkling, som henholdsvis Spiritualismen og Materialismen hver paa sin Maade tilsigter. Men disse Opfattelser er efter al hidtidig Forskning begge ubevislige; den nøgterne Videnskab maa nøjes med blot at konstatere Forskellen som en efter al Erfaring til Dato irreduktibel Forskel. Selvom vi en Gang i Fremtidens Videnskab kunde naa saa vidt, at vi ved ganske særlige fintmærkende Iagttagelsesinstrumenter kunde se de Molekylbevægelser i et Menneskes Hjerneceller, der svarer til det samme Menneskes Følelser i 23\n22 Iagttagelsesøjeblikket f Eks ved hans Læsning af en Scene i et af Shakespeares Skuespil saa er og bliver disse Følelser noget grundforskelligt fra nævnte Hjernecellebevægelser; og vi bliver ikke klogere ved at forklare det ene uforstaaelige Fænomen, det psykiske, her Følelser, ved noget andet ligesaa uforstaaeligt, Bevægelser af ydre Legemer, saalænge Identiteten af disse to Fænomener, det psykiske og det fysiske, ikke er bevist. Overfor enhver Forandring spørger vi, som fremhævet: hvad er Aarsagen til Forandringen? Som jeg ovenfor har paavist, er det, vi kalder Aarsagen, i Virkeligheden kun den Forandring, der er gaaet forud for den Forandring, vi nu betragter, og som staar i Forbindelse med denne Forandring, som vi kalder en Virkning af den foregaaende. Forandringer, der følger efter hinanden i Forbindelse med hverandre, kalder vi idetheletaget en Række af Aarsager og Virkninger. Hvis den Forandring, vi kalder et Lyns Bevægelse fra Skyen ned mod et Hus, efterfølges af den Forandring, at dette brænder, siger vi, at det er Lynilden, der er»aarsag«til Husets Brand. Men gaar vi længere tilbage i Forandringernes Række siger vi: det er Skyer eller Vanddampe af forskellig Elektricitet, der støder sammen, som giver Udladningen, Lynet; i denne foregaaende Forandring har vi altsaa Aarsagen til Lynet og derved til Husets Brand. Men Skyernes eller Vanddampenes Dannelse kan forfølges længere tilbage, til Solvarmens Indflydelse paa Overfladevandet i Have og Søer, o sv. Ofte danner Forandringernes Række et saadant Kredsløb i Naturen: Floden løber gennem Landet ud i Havet; op af Havet stiger efter stærk Solvarme Vanddampe, der fortæ tter sig og bliver til Skyer; disse bevæger sig hen over Landet og falder ned over dette som Regn; denne ender, gennem mangfoldige smaa Vandløb, Bække o l, tilsidst i Aaer eller Floder, der atter løber i Havet o s v, o s v. Det er i og for sig ret vilkaarligt i denne Forandrings-Række, 24\n23 hvilket Led i Rækken vi kalder for Aarsag og hvilket for V irkning. Solvarmens Indvirken paa Havoverfladen er Aarsag til Skyers Dannelse; Skyer er her»virkning«; men Skyer er»aarsag«til, at Bække, Aaer og Floder faar Vandmængde. Lynilden er»aarsag«til Husets Antændelse, men Lynilden er»virkning«af de i Skyerne værende modsatte A rter af Elektricitet. N aar vi i Forandringernes uendelige Rækker udskiller enkelte Led i Rækken, enkelte Forandringer som Aarsag og Virkning, er det, saa vidt jeg kan se, i Virkeligheden dels, fordi vi i Almindelighed tænker brudstykkevis, i hvert Øjeblik kun kan overskue et begrænset mindre Omraade, og dels, fordi det er hensigtsmæssigt for os til praktisk Orientering i N aturen og Udnyttelse af denne at holde os til de nærmeste Led, som i Øjeblikket har mest umiddelbar Interesse for os i forskellige Øjemed. Men vor Forstands hensigtsmæssige eller praktiske Ordning og Tilrettelæggelse af Iagttagelserne er ikke ensbetydende med Virkeligheden, ti Virkeligheden, Omverdenens sande Natur, er den store Sammenhæng af Forandrings-Rækkerne.»Aarsag-Virkning«Betragtningen er et vilkaarligt Udklip af Forandringernes store Strøm, af denne Virkelighed. Til en Mængde praktiske Formaal gaar vi nøje ind paa den enkelte Forandrings- Situation og fastslaar efter nærmere Undersøgelse f Eks, at for at Virkningen Ild skal kunne indtræde, maa der være et vist brændbart Materiale i Huset, og Ilden, hvormed vi vil antænde, være af en vis Styrke. For at Vandet kan løbe nedad, som i en Flod, fastslaar vi, at Vandet maa være flydende, a, og befinde sig over en skraanende Bund, b. Mangler en af disse Betingelser, enten fordi Vandet ikke er i flydende, men i fast Form, som Is, eller Bunden under Vandet ikke stadig skraaner nedad, som f Eks i en Dam, indtræder Virkningen, Vandets Flyden gennem Landet ikke. Vi siger i almindelig Sprogbrug baade, at a og b er»aarsagerne«til Flodens Løb og»betingelserne«for denne»virkning«. A t finde disse umiddelbare, nærmest liggende Aarsager eller Betingelser har navnlig den praktiske Betydning, at naar de er fundet, ved vi i\n24 Fremtiden, at hvis vi vil frembringe»virkning«x, en bestemt Forandring, maa vi fremkalde a og b ; og paa den anden Side er vi sikker paa, at hvis vi fremkalder a og b, saa vil x ogsaa indtræde. Til mangfoldige Øjemed behøver vi ikke at gaa længere tilbage i Forandringernes uendelige Række eller Proces end til de to Led, vi til praktisk Orientering kalder»aarsagen«og»virkningen«. Hvor langt vi vil gaa tilbage i Forandringernes Række, afhænger ganske af, hvad det er, vi vil opnaa i de enkelte Tilfælde. Vor Begrænsning til det lille Udsnit af Virkelighedens store Sammenhæng, til Aarsag-Virkning-Situationen betyder altsaa i første Række en A r bejdsbesparelse. Vi sparer Tid og Kræfter. Naar man siger, at den og den Undersøgelse kun har»teoretisk«, ingen»praktisk«interesse, betyder denne Talemaade ofte netop, at det til de Formaal, der i Øjeblikket ligger for, er det ikke nødvendigt at gaa længere tilbage i Aarsagsammenhængen eller den lovmæssige Sammenhæng d v s i Forandrings-Rækkerne end til nogle ganske faa Led, f Eks de nævnte a og b som Aarsag til Virkningen x. Men for Erkendelseslæren og for Videnskaben i dens Helhed maa den store Sammenhæng, Forandringernes uendelige Række aldrig tabes af Syne, og ofte er en Gaaen langt i Forandrings-Processen, ogsaa i den enkelte Fagvidenskab, ensbetydende med videnskabelig Grundighed og en Begrænsen sig til nogle faa Rækker af Forandringer Overfladiskhed. Der ligger imidlertid noget antropomorft i disse gamle Begreber: Aarsag og Virkning. Det er i Virkeligheden stadig Kraft-Forestillingen, der gør sig gældende her. N aar vi siger, at Lynet er Aarsag til Husets Brand, har vi, mer eller mindre bevidst, en Forestilling om, at der i Lynet er en indre»kraft«, der bevirker, fremkalder A t vor Forstand hensigtsmæssige eller praktiske Tilrettelæ ggelse af Iagttagelserne er ensbetydende med Erkendelse af V irkeligheden, er alle pragm atiske og økonom isk-erken delsesteoretiske R etningers sto re F ejltæ nkning, se om denne og an dre M etod efejl ved disse R etning er m in Bog: E rkendelse og V urdering S , ,\n25 Branden som Virkning. Men hvad vi nøgternt, videnskabelig kan iagttage, konstatere, er faktisk, som fremhævet, kun, at en Forandring, Lynildens Bevægelse, afløses af en anden Forandring, Husets Antændelse; og forud for Forandringen Lynets Bevægelse konstaterer vi ogsaa kun en anden Forandring, Dannelse af Skyer, elektrisk ladede, som Aarsag til Virkningen, Lynet, der igen er Aarsag til Branden. Og naar vi i nyeste Tid forklarer disse Rækker af Forandringer i Genstande som Pladsforandringer eller Bevægelser af Molekyler, Joner, Elektroner, faar vi ogsaa kun en Række af Forandringer efter hinanden i Tid, Bevægelser, der forplanter sig fra den ene Gruppe Smaalegemer til den anden. Men nogen»aarsag«til disse Bevægelser, nogen»kraft«, der fremkalder disse Bevægelser iagttager vi ikke. Vi ved kun, at Legemerne i Universet, smaa eller store, er i Bevægelse i Forhold til hinanden, at nogle Legemer bevæger sig hurtigere end andre, og at Legemer kan»forplante«deres Bevægelse til andre d v s at naar Legemer kommer i en vis Nærhed af andre Legemer, faar disse en ny Bevægelse eller en ændret Bevægelse, være sig uden Berøring med hinanden som f Eks ved Kloders Kresen om hinanden eller Genstandes Fald mod en Klode eller ved Berøring med hinanden, ved en Støden sammen med hinanden. Men en»aarsag«til disse Bevægelser, en Kraft eller andet iagttager vi ikke. Vi finder derimod i den Del af Naturen, som er Genstand for sædvanlig Iagttagelse, en Lov for disse Bevægelser (Newtons Gravitationslov). Der er altsaa konstateret en vis lovmæssig Sammenhæng mellem Legemernes Bevægelse i Universet, der kort kan udtrykkes saaledes, at Legemer nærmer sig des hurtigere til hinanden, jo større Legemernes Masse er og jo kortere Afstanden mellem dem er.1) Naar det i den nyeste Atom- 1) D en k o rrek te D efinition af N ew tons G rav itationslov (T iltræ knin gseller T yngdelov) lyder, id et O rd e t K raft for K orth eds Skyld b en y ttes, som bekendt, saaledes: den K raft, hvorm ed to Legemer tiltræ kker hinanden, er proportional med P rodu ktet af Legem ernes M asse og om vendt proportional med K vadratet paa A fstanden. 27\n26 Fysik siges, at der derimod i Atomverdenen, der ikke kan iagttages paa sædvanlig Maade, ofte ikke kan konstateres en saadan lovmæssig Sammenhæng mellem de eventyrlig smaa Legemers, Elektroners og Joners Bevægelser, udtrykkes dette ofte ved, at Aarsagsbeskrivelsen svigter ved disse Bevægelser, at Aarsagssætningen: ingen Forandring uden Aarsag her ikke gælder. Men dette er en uheldig Udtryksmaade, ti som ovenfor vist, kan der heller ikke findes nogen Aarsag til de sædvanlig iagttagelige Bevægelser i Universet (Klodernes Bevægelse, Stenens Fald mod Jorden). Aarsagsætningen gælder overhovedet ikke ved nogen Forandring i Universet, naar»aarsag«tages i den sædvanlige, nedarvede Betydning som noget (Kraft eller andet) der»bevirker«en Forandring, en Bevægelse. Men det, der menes med det uheldige Udtryk, at Aarsagsbeskrivelsen, Aarsagsætningen svigter ved Bevægelserne af Atomverdenens Smaaelementer, er blot dette, at medens der mellem Bevægelserne i den sædvanlig iagttagelige Verden som vi kort kan kalde Makrokosme-Verdenen kan konstateres lovmæssige Sammenhæng, kan der end ikke konstateres en saadan Sammenhæng mellem Bevægelserne i Atomverdenen som vi i Modsætning til Makrokosmeverdenen kort kan kalde Mikrokosmeverdenen. Der kan i Mikrokosmeverdenen kun konstateres en vis statistisk Regelmæssighed (f Eks mellem Bevægelserne af de Joner og Elektroner, der kaldes Alfa- og Betapartikler, ud af det radioaktive Stof, altsaa deres Løsrivelse fra dette). Aarsagsætningen der, som nævnt, udtrykkes ved: ingen Forandring uden Aarsag betyder altsaa kun, at i den Verden, som er tilgængelig for sædvanlig Iagttagelse, gaar der i Tid forud for en Forandring altid en anden Forandring, som staar i lovmæssig Forbindelse med den førstnævnte, saaledes at den foregaaende Forandring er en Betingelse for den næstes Indtræden. Mellem de psykiske Rækker af Forandringer, Sansefornemmelser, Forestillinger, Følelser, Viljesbeslutninger, kan der ogsaa konstateres visse lovmæssige Sammenhæng, f Eks at Forestillinger i 28\n27 Tid følger efter Sansefornemmelser, Følelser, Viljeslutninger, og er mere eller mindre tydelige Genbilleder af disse. Men vi ved lige saa lidt, hvad lovmæssig Sammenhæng mellem Forandringerne er paa det psykiske Omraade som paa det fysiske Omraade. Ogsaa her maa vi frigøre os for den populære Forestilling, at den ene Forandring, f Eks en Sansefornemmelse eller Følelse eller Lidenskab, som»aarsag«, eller»kraft«ligesom»bagved«det, vi iagttager»frembringer«en Forestilling eller Viljesbeslutning som»virkning«. Heraf følger, at hele Striden om»viljens Frihed«, mellem D eterminisme og Indeterminisme er ganske ørkesløs og maa ophøre. Om Mennesket i sine Handlinger frit kan vælge mellem to eller flere af disse eller efter hele sin Natur, d v s efter alle de foregaaende Forandringer i denne, er tvunget til at vælge én bestemt Handling, ved vi intet om. Denne haabløse Strid om noget, der ligger udenfor vor Erkendelses Grænse, har dernæst ingensomhelst Indflydelse paa vor Vurdering af eller Dom om Mennesker. Et Menneskes Skyld er dette Menneskes Dom over sig selv og sin Handling i et bestemt Øjeblik eller andre Menneskers Dom om samme. Hvis en Mor forlader sit Barn, f Eks for at gøre Indkøb, uden at fastgøre Vindushasperne i Værelset, hvor Barnet opholder sig, og det under Morens Fravær kravler op i Vindueskarmen og styrter ud og slaar sig ihjel mod Stenbroen, saa kan vi andre Mennesker nok saa meget præke for hende en teoretisk Determinisme, altsaa sige til hende, at hun ikke kunde gøre for det, at hun ingen Skyld har, at hun ifølge hele sin Natur, Opdragelse o l ikke kunde handle anderledes. Vi vil aldrig faa hende bort fra hendes egen umiddelbare Dom: jeg har Skylden. Og hun vil i lange Tider, ja maaske hele sit Liv jo bedre Menneske hun er, jo længere gruble over og angre denne Skyld. Hun føler sig med Rette ikke overbevist af Deterministernes Argumentation, ti den er, som vist, uvidenskabelig. Den begaar det mest uvidenskabelige af alt: at udtale sig om Ting, vi intet ved om, altsaa om, hvad lovmæssige eller statistisk regelmæssige Sammenhæng i Universet er for noget. Den store danske 29\n28 Digter, Brorson, har skrevet en Salme, hvor hvert Vers ender med de Ord: om du begyndte nu, i dette Øjeblik. Denne Nybegyndelse i det menneskelige Sjæleliv, dette skæbnesvangre Valg af Muligheder, enten til Oprejsning eller Fald, er lige saa uforklarlig som Klodernes Bevægelse i Universet og Elektronernes Kresen om Atomets Kerne. Men ligesom vi maa frigøre os for den Forestilling, at den ene Forandring 1) som en Aarsag eller Kraft»frembringer«Virkningen, saaledes er der 2) heller ikke Identitet mellem Aarsag og Virkning. Baade efter den dagligdags og den molekylære Forklaring af Fænomenet: Forandring, er denne Virkningen baade tidmæssig og rumlig forskellig fra Aarsagen. Vi tilstræber Evighed, Varighed, Stabilitet, Uforanderlighed, d v s Identitet mellem Tilstande før og nu; men vi opnaar det aldrig. Det højeste, vi naar af Evighed eller Identitet, er en Antagelse af, at Stofelementerne er evig uforanderlige, og at Summen af Masse og Energi i Universet er evig, uforanderlig den samme. Men selve Bevægelsesfænomenet, hvortil alle Forandringer reduceres, kommer vi ikke uden om. Stofelementerne forandrer ustanselig gennem Tiden deres Plads i Rummet. Identitet mellem Tilstanden før og nu er et uopnaaeligt Ideal. Vi bygger, som før fremhævet, oprindelig vort Liv og Arbejde paa de tilsyneladende uforanderlige Dele af Naturen, der danner den trygge Ramme om vor Tilværelse. Og vi har herved i vor N a tur faaet vor dybeste Trang: til Stabilitet, til Evighed. Selv overfor de mange foranderlige Dele af N aturen opgiver vi ikke dette Hang til Stabilitet, Evighed. Der er for det første en stor Stabilitet i, at der er Lovmæssighed i Forandringerne i Universet. Naturen viser os altsaa en vis Fasthed selv i Omskiftelserne, en vis Constantia i al sin Inconstantia. Men dernæst søger vi at fastslaa, gennem Molekyl- og Atom-Teorien, at alle de tilsyneladende mangfoldige Forandringer ikke er mangfoldige, men kun én, nemlig Bevægelse, ikke Forandring af de Grundelementer, hvoraf Verden bestaar, men kun en Forandring af deres Plads i Rummet. Selve Grundelementerne 30\n29 er evige. Derved opnaas baade en mægtig Forenkling, Overskuelighed over Universet, og noget fast, evigt. Denne Evigheds-Trang har behersket Naturvidenskaben lige fra Demokrits Atom-Teori til Nutidens Atom-Fysik. Det er gennem det foregaaende paavist, at al vor Viden eller Erkendelse er opstaaet gennem 6 Erkendelses-Faktorer: 1) vore Sanseiagttagelser af den fysiske Omverden, og 2) vore Selviagttagelser af de indre psykiske Fænomener, 3) vor Evne til at skelne og sammenligne mellem alle disse Iagttagelser og derigennem finde Orden og Ensartethed i dem, navnlig ved Almenbegreberne (Iagttagelsernes Gruppering i Ting, Arter, Grupper), 4) vor Evne til at placere dem i Rummet, og 5) finde den Fasthed og Orden, der hedder lovmæssige Sammenhæng mellem Iagttagelserne som Forandringer i 6) Tiden. Den mest universelle Erkendelsesevne er vor skelnende og sammenlignende Evne, den logiske Evne. Den behersker baade Sanseiagttagelser og Selviagttagelser. Den behersker idetheletaget al Videnskab, baade Formalvidenskaben, som M atematik, der er hævet over Tiden og Forandringerne, og Realvidenskaben, der ogsaa behandler Forandringerne i Tingene gennem Tiden. Den mest universelle Evne efter den logiske Evne er vor Opfattelse af lovmæssige Sammenhæng mellem Forandringerne og den med disse nøje forbundne Opfattelse: Tiden. Disse to Erkendelses- Faktorer behersker baade Sanseiagttagelser og Selviagttagelser, men kun Realvidenskaben, ikke derimod Formalvidenskaben, Matematikken, der er hævet over alle Forandringer og Tiden. Vor Rum- Opfattelse er den mest begrænsede, den mindst universelle Erkendelses-Faktor. Den gælder kun for Sanseiagttagelser. Med Erkendelses-Faktorerne er Virkelighedsbegrebet fastslaaet. Ved Virkeligheden forstaar vi: samtlige vore Sanseiagttagelser og Selviagttagelser i Forskelle og Ligheder og lovmæssige Sammenhæng i Tid og Rum. N aar vi siger, at noget er saaledes eller saaledes, eller, hvad der er det samme, at noget er virkeligt, vil det 31\n30 altsaa sige, at clet er en Sanseiagttagelse eller en Selviagttagelse eller flere i Forskel og Lighed, lovmæssig Sammenhæng i Tid og Rum. Den ydre Verdens Fænomener foregaar baade i Rum og Tid, den indre psykiske Verdens Fænomener foregaar derimod kun i Tiden. Selve Sondringen mellem en ydre, fysisk, og indre, psykisk Verden er, som vist, en sidste irreduktibel Sondring. Den skyldes vor mest fundamentale Erkendelsesevne, vor skelnende og sammenlignende Evne. Gennem utallige Fornemmelser, Følelser og Forestillinger lærer vi efterhaanden at skelne mellem to store Hovedgrupper af Oplevelser, nemlig mellem dem, der kommer og gaar uafhængig af vor Vilje, og andre. Til de første hører Sansefornemmelserne i lovmæssige Sammenhæng og de deraf afledede og dermed overensstemmende Forestillinger. Til de andre Oplevelser, hvor vi selv i større eller mindre Grad er Herre, hører alle vore frit kombinerede Forestillinger, Fantasiforestillinger, endvidere vore Følelser og Stemninger. Det er vor skelnende Evne, der lærer os at sondre mellem disse Oplevelser, og vor sammenlignende Evne, der grupperer dem i to store Grupper, i to Verdener, en Verden, der er uafhængig af vore Ønsker, Tilbøjeligheder og Beslutninger, og en Verden, hvor vi selv regerer, Fantasiens og Følelsens Verden. Vor Opfattelse af Forskel og Lighed lærer os ogsaa snart de afgørende praktiske Skelnemærker, der i det daglige Liv afgrænser disse to Verdener. Den af vore Viljer og Ønsker uafhængige Verden er rumsbestemt og indenfor Rummet sammenhængende og lighedsordnet ved forskellige Grupper af Sansekomplekser, navnlig de varige af disse, vi kalder Ting. Efterhaanden som Jeget gennem Fornemmelserne lærer de ydre Tings Egenskaber at kende, dannes Almenbegreber af disse Egenskaber: Form, Udstrækning, Tæthed, Farve o s v og dermed deres Sum: Almenbegrebet Ting, som indeholder alle de Egenskaber, som de ydre, materielle Ting, Omverdenen besidder i Modsætning til Bevidstheden, Jeget. A t vi finder disse ydre Ting i Omverdenen i mangfoldige Tilfælde uforandrede, 32\n31 altsaa en fuldstændig Lighed, naar vi efter længere eller kortere Mellemrum atter iagttager dem, bestyrker vor Opfattelse af den rumsbestemte Verden som en Virkelighed, der bestaar, ogsaa naar vi personlig ikke oplever den. N aar vi da maa sondre Verden i to Dele, en Verden, der er uafhængig af vor Vilje, og hvis normale Særkende er Rumsbestemthed, Udstrækning, og vor psykiske Verden, der ikke er udstrakt, skyldes hele Sondringen altsaa først og fremmest en Skelne-akt, hvorved Jeget, Bevidstheden skelner sig ud fra Omverdenen eller rettere fra en Verden, der er uafhængig af os, forskellig fra os selv, og en Sammenligne-Akt, der grupperer alle Fænomener i disse to Verdener. Nu kan man naturligvis benægte, at vor skelnende og sammenlignende Evne giver os det rigtige Billede af Tilværelsen, naar den fastslaar, at jeg er ikke det Bord, det Hus, den Hest o s v, kort sagt, at Jeget og Omverdenen er to forskellige Ting. Hvis man, som de engelske Filosoffer Berkeley og Hume, vil benægte den ydre V erdens Eksistens, maa Benægtelsen derfor ramme langt dybere, end disse Filosoffer anede; den maa ramme selve den skelnende Evne, ikke blot i dette, men i alle Spørgsmaal. Der kan ikke anføres nogen videnskabelig Grund til, at vor Bevidstheds Skelnen skulde give Erkendelse paa nogle, men ikke paa andre Omraader. Hvis vor Skelnen og Sammenlignen ikke giver os nogen Erkendelse ved denne ganske klare Sondring mellem en ydre og en indre Verden, med aldeles bestemte Skelnemærker, saa giver denne Evne os overhovedet ikke nogen Erkendelse paa nogetsomhelst Omraade af Universet. Bevidsthedens Skelnen og Sammenlignen er Basis for al Matematik og Logik og for al Konstatering af reale lovmæssige Gentagelser; disse Erkendelser er altsaa ikke det mindste bedre stillet end vor Antagelse af en ydre Verden. Men al Sansefornem- O m Berkeleys og H um es E rkendelseslæ re se iøvrig min Bog: E rkendelseslærens og N aturvidenskabens G rundbegreber S V idenskabens Begrundelse. 33\n32 melse er overhovedet ikke mulig uden Skelnen. I hver den simpleste Sansning, der er Udgangspunktet for al Viden, er der en Skelneakt af vor Bevidsthed. Altsaa er der her et Enten-Eller: enten giver vor Sansning og vor Antagelse af en ydre Verden os begge Erkendelse, da de begge helt beror paa samme Evne i vor Bevidsthed, Skelnen, eller der er ingen af dem, der giver Erkendelse. At hævde, som Berkeley og Hume, 1) at kun den ene af disse, Sansefornemmelsen, a, giver Erkendelse, og 2) at den anden, Forestillingen om den ydre Verden, b, ikke giver os Erkendelse, da denne sidste ikke kan udledes af den første, Sansningen, er urigtig videnskabelig Metode, ti begge disse Paastande, 1 og 2 er ubevislige. Berkeleys og Humes Paastand om den ydre Verden som en Fiktion og Sansefornemmelserne som den sande Erkendelse, beror idethele paa, hvad jeg har kaldt en Grundlags-Illusion, idet Paastanden hviler paa og anvender den samme Erkendelses-Forudsætning Skelneevnen som Paastanden benægter Gyldigheden af. Naar man indser, at Begrebet den ydre Virkelighed, en af os uafhængig Verden, ved selve sin Modsætning, vor Forestilling om Virkeligheden, er skabt af vor Bevidstheds Skelnen, og at selve denne Skelnens Erkende-Evne ikke kan bevises, saa indses det, at Berkeleys, ja selv Humes Skepticisme i Erkendelseslæren ikke er radikal nok; de bør konsekvent naa til det Resultat, at hverken Sansefornemmelsen, Antagelsen af en ydre Verden eller nogetsomhelst andet kan give nogensomhelst Erkendelse. Og selv Begrebet Virkelighed, Eksistens maa benægtes. Man ender følgelig i de gamle Oldtids- Skeptikeres Skepticisme: der eksisterer intet; og selvom der eksisterer noget, kan det ikke erkendes. Men selve denne radikale Skepticisme beror paa en Grundlags- Illusion. Den har nemlig ikke set, at den alene for at udtrykke sin Skepticisme overfor al Erkendelse er nødt til at bevæge sig i Modsætninger: mellem at eksistere og ikke at eksistere, at erkende og ikke at erkende; og disse Modsætninger bliver overhovedet kun til gennem vor skelnende Evne. Al Skepticisme, moderat som Berke- 34\n33 leys og Humes, eller radikal som de gamle græske Filosoffers, overser altsaa, at i selve deres Benægtelse af vor Erkendelse (helt eller delvis) anvender de Erkendelse, nemlig vor Skelnen og Sammenlignen; og deres Skepticisme ophæver derved sig selv. I en lignende Grundlags-Illusion er den modsatte Retning, den materialistiske Retning hildet. Der raader som ovenfor berørt selv i Nutiden stadig den samme ustanselige Strid mellem disse to Retninger. Den førstnævnte Retning, som man kan kalde den spiritualistiske eller mentalistiske, hævder, at da det ikke kan bevises, at der eksisterer en ydre Verden, er det alene de psykiske Oplevelser, vore mentale Tilstande, der er Virkeligheden og alene fortjener at udforskes; og den modsatte Retning, den materialistiske (i Nutiden ogsaa kaldet den behaviouristiske eller den fysikalistiske) hævder, at da det ikke kan bevises, at den menneskelige Bevidsthed, det menneskelige Sjæleliv eksisterer, maa den videnskabelige Forskning alene holde sig til og skal alene iagttage Menneskets (saavelsom Dyrets) ydre Adfærd, deres Organismers Bevægelser, Reaktioner i Rummet, derunder Hjernecellers, Nervers og Musklers Refleksbevægelser i den ydre, fysiske Verden, medens derimod alle saakaldte psykiske Fænomener, der formenes at kunne være Genstand for en saakaldt Selviagttagelse, saasom Tanker, Følelser, Vilj esakter o s v, maa anses for ganske uforstaaelig, intetsigende Tale. Da begge disse Retninger i al deres Tænken og Argumenteren overfor hinanden først og fremmest anvender den logiske Evne, Skelnen og Sammenligning, og da Bevis paa dette Omraade bestaar i at finde Ligheder og Forskelle i Erfaringsverdenen, saa bortfalder hele Striden og Problemet, ti en af de mest fundamentale Forskelle og Ligheder i Erfaringen er Forskellen mellem ydre, materielle Fænomener og indre psykiske Fænomener og Ligheden mellem alle Fænomenerne indenfor hver af disse Grupper i disse Henseender. Begge de nævnte Retninger kan efter Behag benægte selve vor skelnende og sammenlignende Evnes Fremstilling eller Billede 3: 35\n34 af Tilværelsen, men saa har begge Retninger i samme Øjeblik ophørt at eksistere, da de ikke kan tænke en eneste Tanke, endsige fremsætte en Verdensanskuelse være sig spiritualistisk eller materialistisk eller stille sig i Modsætning til den anden Retning uden overalt og hele Tiden at anvende den skelnende og sammenlignende Evne. Alle spiritualistiske og materialistiske Retninger saver saaledes i Virkeligheden den Gren over, hvorpaa de selv sidder. De anvender uden at vide af det i deres egen Bevisførelse den samme Tænkeevne, som deres Bevisførelse søger at benægte Anvendeligheden af. A t noget er, at noget virkelig eksisterer, kan ikke bevises ved at henvise til, at det stemmer med en enkelt isoleret Iagttagelse, være sig Sanseiagttagelse af noget ydre eller Selviagttagelse af noget indre, ti en enkelt Sanseiagttagelse kan f Eks. senere vise sig at være et Synsbedrag, en Hallucination. Men saadanne Sansebedrag kan være saa levende, at Iagttageren fuldt og fast tror paa dem som Virkelighed. Man tror f Eks at se en afdød, nærstaaende Person levende for sig. Det, der alene kan give den sande Forvisning om at staa overfor noget virkeligt, er derfor, som utallige Erfaringer efterhaanden har bekræftet, ikke den enkelte isolerede Iagttagelse, men vore samlede Iagttagelser i lovmæssig Sammenhæng. Netop naar Synet af en Afdød som levende være sig i Hallucinationer eller Drømme bringes i Sammenhæng med alle vore andre, mangfoldige Iagttagelser, indser vi, at nævnte enkelte isolerede Iagttagelse ikke kan være U dtryk for noget virkeligt. Endvidere lærer en Række særlige Iagttagelser i lovmæssig Sammenhæng nemlig indenfor det fagvidenskabelige Omraade Fysiologi at Hallucinationer og Drømme efter al Sandsynlighed har deres naturlige Oprindelse i visse særlige Tilstande i den menneskelige Organisme, og ikke i en virkelig Tilsynekomst af de Af 36\n35 døde, som de sædvanlige Iagttagelser i normal, vaagen Tilstand aldrig viser os, ligesaalidt som de Fantasifigurer, som ogsaa kan forekomme i Drømme. Men det er ikke blot enkelte isolerede Sanseiagttagelser, der kan bero paa Selvbedrag. Det samme kan forekomme ved Selviagttagelser. Det hænder ofte, at Mennesker ved enkelte Iagttagelser af deres Jeg bedrager sig selv og f. Eks tror, at de er betydelig bedre Mennesker, end de er. Det er saaledes et ikke ukendt Fænomen, at Folk, der f Eks gaar regelmæssig i Kirke og kalder sig Kristne, og som tror, at de er sande Kristne, altsaa uselviske, næstekærlige Mennesker, i deres daglige Forretningsvirksomhed er haardhændede Egoister, der som Bedriftsejere udnytter deres Funktionærer til det yderste, afskediger dem, naar de bliver svage, uden at støtte dem, selvom de har været ansat i deres Virksomhed i mange Aar, o l; og denne besynderlige Modstrid kan være dem ganske ubevidst. Ogsaa her stammer den svigtende Opfattelse af Virkeligheden, deres sande Jeg, fra, at de kun slutter fra enkelte isolerede Iagttagelser Søndags-Jeget og ikke bringer dem i Sammenhæng med de mangfoldige andre Iagttagelser, som de kunde have rig Lejlighed til at gøre i deres sædvanlige Liv Hverdags-Jeget, men at de tværtimod ubevidst holder disse Sæt Iagttagelser skarpt adskilt, som ved vandtætte Skodder, eller, adækvat udtrykt: ved følelsestætte Skodder. Ogsaa fra disse Sider set bekræftes altsaa den ovenfor givne Definition af Virkeligheden: samtlige menneskelige Sanseiagttagelser og Selviagttagelser i Tid og Rum, i Forskelle og Ligheder og lovmæssige Sammenhæng. Det sandeste, hvilket altsaa vil sige: det mest omfattende Billede af Virkeligheden giver Videnskaberne, ti de bygger paa det største, mangfoldigste Antal af Iagttagelser, og de søger overalt at bringe disse i den størst mulige Harmoni, Samstemthed eller Korrelation med hinanden. Videnskaben konfronterer de forskelligste Iagttagelser fra samme Omraade med hinanden, lader et Sæt Iagttagelser kritisere et andet 37\n36 Sæt, søger at finde den dybere lovmæssige Sammenhæng mellem dem og opbygger derved et saa fuldstændigt Billede af Virkeligheden som muligt. Men derved kan det ske, at det Virkelighedsbillede, som Videnskaben i en Periode danner sig, i en senere Periode maa vige for et andet Billede, enten fordi der er kommet endnu flere Iagttagelser, end man havde, da det første Billede dannedes, og disse Iagttagelser ikke kan bringes i Harmoni med dette, eller fordi en dybere Forskning har fundet en endnu bedre Harmoni eller Samstemthed mellem de foreliggende Iagttagelser, end det første Billede af Virkeligheden gav. N aar vi saaledes siger, at det Kopernikanske Verdensbillede og den nyere Molekyl- og Atom- Teoris Verdensbillede begge er rigtigere, sandere, mere stemmende med Virkeligheden end det Ptolemæiske og idethele det Verdensbillede, som vor umiddelbare Sanseiagttagelse viser os, saa beror det netop paa, at Kopernikus og Molekyl- og Atomteoriens V erdensbillede giver den bedst mulige Samstemthed, Korrelation mellem alle hidtil hafte Sanseiagttagelser i disses Ligheder og Forskelle og lovmæssige Sammenhæng. Hver Gang vi gør nye Sanseiagttagelser eller opdager nye Ligheder og Forskelle eller nye lovmæssige Forbindelser, gælder det om at bringe disse nye Erfaringer i Samklang med hele det store System af de mangfoldige Erfaringer, Videnskaben hidtil har gjort. Men hvis nye Erfaringer ikke kan bringes i Samklang med dette System, med vor totale Verdensopfattelse, kan der blive Tale om at revidere dette, i større eller mindre Omfang. Korrelationen maa paa en eller anden Maade skaffes til Veje, enten ved at de nye Erfaringer efter en nærmere Undersøgelse indpasses i Systemet, eller, hvis dette ikke er muligt, ved at Systemet ændres eller opgives og giver Plads for en ny rigtigere Opfattelse af Virkeligheden. Vi kan da efter de nu anførte Grunde yderligere uddybe den ovenfor givne Definition af Virkelighedsbegrebet saaledes: Ved Virkeligheden forstaar vi samtlige Iagttagelser, Sanseiagttagelser og Selviagttagelser, i Tid og Rum, i Ligheder og Forskelle, i lovmæs 38\n37 sige Sammenhæng og idethele i den størst mulige Samstemthed eller Korrelation. Som det vil ses, falder Begrebet Erfaring, Begrebet Viden og Begrebet Virkelighed sammen, naar det drejer sig om en bestemt Tids Opfattelse. Vi kan saaledes sige, at Virkeligheden for vor Tid, vor Viden eller Erfaring om Virkeligheden er det samme. Men da det jo er muligt, at Videnskaben én Gang i Fremtiden naar til et endnu fuldstændigere, rigtigere Billede af Virkeligheden end vor Tid har mægtet, kan vi, naar det gælder alle Tider, ogsaa anvende den Sprogbrug: vor Tids eller den og den Tids Viden om, Erfaring om Virkeligheden er saaledes eller saaledes, ved hvilken Sprogbrug der altsaa skelnes mellem Begreberne Viden og Erfaring paa den ene Side og Virkeligheden paa den anden Side. Men selvom Menneskene i Fremtidens Videnskab en Gang skulde naa til et saa fuldstændigt Billede af Virkeligheden, som det overhovedet er muligt at naa med de Erkendeevner, vi Mennesker nu en Gang har faaet, er dermed ikke givet, at dette Billede ogsaa giver os Verdens, Universets inderste Virkelighed. Det kan jo nemlig være, at vi Mennesker med de Erkendeevner, vi har, overhovedet ikke magter at erkende Verden inderst inde. Flere Filosoffer, navnlig Kant, har hævdet, at vor Opfattelse af Virkeligheden kun er subjektiv, og at vi overhovedet aldrig vil kunne erkende Verden, som den virkelig i sig selv er (das Ding an sich). Det samme var det, Sokrates mente, naar han netop med Henblik paa Naturen, Universet, udtalte, at vi ved kun, at vi intet ved. Overfor denne Kants og Sokrates Opfattelse, at vi intet ved om Universets egenlige Væsen, vil jeg sige: end ikke det ved vi. Der er flere Muligheder. Det er muligt, at vor Opfattelse af Universet derunder vor Tids Molekyl- og Atom-Teori og Relativitets-Teori kun er et subjektivt farvet Billede af Universet i sig selv eller maaske endog O m B egreberne V iden, E rfaring og V irkelighed m aa jeg iøvrig henvise til den næ rm ere U ndersøgelse i min Bog: E rkendelse og V urdering, E rkendelseslærens og E tikkens G rundproblem er, 1942, S 275 ff. 39\n38 slet intet Billede af dette. Men det er ogsaa muligt, at vor O pfattelse giver os et helt eller delvis rigtigt Billede af Verden i sig selv. Vi ved blot intet herom; og vi vil aldrig faa at vide, hvilken af disse Muligheder der er den rette. Vi maa altsaa sondre mellem to Ting, nemlig den menneskelige Opfattelse af Universet, hvad jeg for Kortheds Skyld vil kalde Virkelighed 1, og Universet, som dette er i sig selv, hvad jeg vil kalde Virkelighed 2. I. Det kan da efter det anførte først fastslaas, at naar vi siger, at et Fænomen x er, og, at x virkelig har Egenskaberne a og b, f Eks at Guld er et Grundstof med de og de Egenskaber, saa menes hermed kun Virkelighed 1 d v s : for den menneskelige, videnskabelige Erkendelse, der altsaa bestaar i samtlige vore Iagttagelser i den størst mulige Korrelation, ser det ud til, at x virkelig er til og har Egenskaberne a og b. Men vi ved intet om, hvorvidt denne vor Opfattelse ogsaa stemmer med Universet, som dette virkelig i sig selv er, om Virkelighed 1 helt eller delvis eller slet ikke stemmer med Virkelighed 2. II. Dernæst maa fremhæves, at naar Videnskaben siger, at noget virkelig er til, f Eks Elektricitet, og er saaledes og saaledes beskaffent, betyder dette ikke, hvad man efter dette U dtryks sproglige Form skulde tro, at der kun tales om dette nogets, Fænomenet Elektricitets Eksistens i Nutid, i dette Nu, vi iagttager den, idet vi f Eks ser, at den ved at ledes gennem en M etaltraad fremkalder Lys. Det menes nemlig for det første, at Paastanden om Elektricitetens Eksistens ogsaa gælder Fortiden; ja alle Paastande i videnskabelige Bøger, være sig om Planters, Dyrs, Kloders, elektriske og magnetiske Fænomeners Eksistens o sv, kan jo efter Sagens N atur kun dreje sig om en Virkelighed i Fortiden, noget der allerede er blevet iagttaget. Mere besynderligt er det dog, at Videnskabens Paastande ogsaa gælder Virkeligheden i Fremtiden, ti medens vi med Rette kan paastaa, at et Fænomen, f Eks Elektriciteten 40\n39 i en Metaltraad, virkelig har eksisteret i Fortiden og eksisterer i dette Nu, hvor vi iagttager den, saa har Videnskaben intet Bevis for, at den ogsaa vil eksistere og følge de samme Love (lovmæssige Sammenhæng) i Fremtiden. Men Videnskaben formulerer dristig Naturlovene alment, som gældende baade for Fortid, N utid og Fremtid. Men for denne sidstes Vedkommende er Antagelsen af Naturlovenes Gyldighed ikke en Viden, kun en Tro, nemlig e n Tro paa Naturens Konstans d v s, at Fænomenerne ogsaa i Fremtiden vil optræde i de samme lovmæssige Sammenhæng, som de hidtil har vist sig i. Saaledes er f Eks Galileis, Keplers og Newtons Love for Legemers Bevægelse, Coulombs, Ørsteds og Amperes Love for de elektriske og magnetiske Fænomeners Optræden formet saaledes, at de har Almengyldighed, baade for Fortid og Fremtid, uden overhovedet at skelne herimellem. Naar f Eks Newton i sine Bevægelseslove bl a fastslaar Inertisætningen, altsaa den Lov, at ethvert Legeme, der er i Hvile, ikke kan sætte sig selv i Bevægelse, og at, hvis det er i Bevægelse, kan det ikke af sig selv forandre hverken Bevægelsens Hastighed eller dens Retning, men at der til alle disse Forandringer kræves udefra kommende Faktorers Indgriben, eller naar Coulomb bl a fastslaar den Lov, at den Kraft, hvormed to Elektricitetsmængder frastøder eller tiltrækker hinanden, er ligefrem proportional med Elektricitetsmængdernes Produkt og omvendt proportional med Afstandens Kvadrat, saa fastslaar disse Naturlove bestemte lovmæssige Sammenhæng med Almengyldighed for alle Tider, Fortid og Fremtid. Men dog er disse Naturlove selvfølgelig kun udformet paa Grundlag af de hidtidige Erfaringer; og strengt taget har man derfor ingen Sikkerhed for, at Fænomenerne vil optræde efter de samme Love i Fremtiden. 41\n40 2 Kapitel. DE EKSPERIMENTALE VIDENSKABER. IDENSKABEN nøjes imidlertid ikke med at fastslaa, 1. at noget er eller 2. var, altsaa, at dette noget er iagttaget i Tid og Rum i Forskelle og Ligheder og lovmæssige Sammenhæng, og at dette noget ogsaa 3. vil være i Fremtiden; vi opdager nemlig, at vi ikke blot passivt, som Tilskuer kan iagttage, at naar Forandringen a er indtraadt, er hidtil ogsaa altid Forandringen b indtraadt umiddelbart derefter, som det, vi kalder Aarsag og Virkning; men vi opdager, at vi selv, med vore Hænder eller Redskaber, kan gribe aktivt ind i dette Naturforandringernes Forløb, altsaa sætte Forandringen a ind, og, at ogsaa i dette Tilfælde vil Forandringen b følge, a er f Eks den Forandring, vi iagttager, i Naturen, at et Frø af Vinden føres hen paa et Stykke Muldjord; b er den derpaa følgende Forandring, vi senere iagttager, at der op af Jorden vokser en Plante. Vi slutter altsaa ikke blot dristig uden noget Bevis herfor at naar a i Fremtiden indtræder, vil ogsaa b indtræde, men vi har yderligere det Mod selv at gribe ind i disse Naturforandringers Løb, idet vi med vore Hænder griber Frøet og lægger det i Mulden, i den Tro, at ogsaa i dette Tilfælde vil b, Plantens Fremkomst af Jorden vise sig. De mangfoldige Forandringer i Naturen skaber Uro i os og Spørgsmaal om hvorfor; men da vi opdager, at der selv i Naturens Forandringer er en vis Regelmæssighed, en vis Konstans, at de altid opfører sig efter bestemte Love, faar vi ikke blot derved en vis Ro og Tryghed i vor Tilværelse, men vi aflurer 42\n41 Naturen dette Træk og efterligner den ved at fremkalde de samme konstante Forandringer, som den selv iværksætter. Og dette gør vi navnlig, fordi det viser sig, at vi ved at udnytte Lovmæssigheden i Naturens Forandringer kan fremkalde Forandringer, der er til Gavn for Menneskeheden. Menneskets bevidste Indgriben i Naturforandringerne og Udnyttelse af disses lovmæssige Sammenhæng er det, der foregaar i det videnskabelige Eksperiment. Dette kan bruges til blot at undersøge og konstatere, hvilken Forandring (Virkning) det vil fremkalde, at en anden eller flere andre Forandringer (Aarsager) iværksættes ved menneskelig Indgriben. Dette kan vi kalde det konstaterende Eksperiment. Men Eksperimentet kan ogsaa bruges til, ved at sætte visse Forandringer i Gang, at fremkalde de for Menneskeheden gavnlige Virkninger. Dette kan vi kalde det vurderende Eksperiment. Men begge disse A rter af Eksperimenter, det konstaterende og det vurderende, gaar sædvanlig i Videnskaben Haand i Haand. Eksperimentet menes almindeligt at være begrænset til N aturvidenskaben. Men dette er efter min Opfattelse urigtigt. Det er kun tilsyneladende, at Eksperimentet alene i Naturvidenskaben har vundet sin største Sejr for Menneskeheden. I Virkeligheden ligger den planmæssige Indgriben i Naturens lovmæssige Sammenhæng, som er Eksperimentets Væsen, baade i det konstaterende og i det vurderende Eksperiment, bag alle menneskelige Fremskridt, paa alle Omraader, ja faktisk bag alt menneskeligt Arbejde. Og det konstaterende og det vurderende Eksperiment glider jævnt over i hinanden. Under Menneskeslægtens Udvikling opdagede saaledes en Dag i Tidernes Morgen et Menneske, at to Sten, der stødte mod hinanden, fremkaldte Ild. Han efterlignede da Naturen i det konstaterende Eksperiment: selv med sine Hænder at slaa to Sten mod hinanden og saa, at der atter herved fremkaldtes Ild-Gnister. Men han naaede ogsaa snart her til det vurderende Eksperiment: at anvende de herved fremkaldte Ild-Gnister til at tænde Baal til at varme sig ved og derefter, Skridt for Skridt, under Udviklingen 43\n42 gennem lange Tider, til mange andre Formaal: til at lyse op med i Mørket, og da Metaller fandtes, til at smelte eller hærde disse o s v. Gennem lignende konstaterende og vurderende Eksperimenter opdagede Menneskene, at de kunde indvirke paa og omforme Ting, Stoffer i N aturen til Genstande, der kunde være til N ytte for dem, og derved opfandt de efterhaanden: Redskaber, Klæder, Vaaben, Vogne, Baade, Skibe; de lærte dernæst at tage visse Dyr i deres Tjeneste, navnlig Kvæg og Heste, som de allerede paa Nomadestadiet naaede at nyttiggøre sig paa forskellig Maade; senere opdagede de, ligeledes gennem det konstaterende og det vurderende Eksperiment, det ovenfor berørte Forhold, at Frø, der saas i Jorden, først af Vinden, senere af Menneskehænder, vokser op og giver Afgrøde, som kan anvendes til Føde for Mennesker og Dyr. Ilden og Saaningen er vel nok de følgerigeste af alle Menneskets Eksperimenter. Derefter følger Bosættelsen og Opfindelsen: det faste Hus, med omliggende dyrket Jord. Alle senere Erhverv og deres Fremskridt, Haandværk, Landbrug, Skibsfart, Fiskeri o l, med alle deres Redskaber og Metoder er helt og holdent opstaaet gennem Eksperimentet, det konstaterende og det vurderende, i nøjeste Samarbejde. Eksperimentet bliver endnu senere det bærende i al Naturvidenskab og i den uafbrudte Samvirken mellem Erhverv og Naturvidenskab, der skaber hele den moderne Teknik, der kun er en Videreførelse af Fremskridtene fra de ældre, rent haandværksmæssige Stadier. Fra de gamle primitive Redskaber til Bearbejdelse af Træ, Metaller, til Frembringelse af Stoffer, Landbrugs-Redskaber, Vogne, Skibe har Menneskeheden gennem Aartusender ganske gradvis eksperimenteret sig frem, udnyttende de lovmæssige Sammenhæng, til hele den moderne Maskinteknik paa alle disse Omraader og til det intense Samarbejde mellem Videnskab og Erhverv, som de mange tekniske Naturvidenskaber betegner, saasom Bygningsingeniørvidenskab, Havne-, Bro- og idethele Vandbygnings-Videnskab, Maskinlære, Fabriksingeniørvidenskab, den industrielle Kemi o l. 44\n43 Men Mennesket opdager dernæst ogsaa, at det gennem Iagttagelse og Benyttelse af lovmæssige Sammenhæng i sit eget Legeme kan fremkalde Virkninger til Gavn for dette. Men under Udviklingen af den herved opstaaede anvendte Videnskab, Lægevidenskaben, føres vi uvilkaarlig og uimodstaaelig gennem ganske gradvise Overgange hen til ogsaa at iagttage og udnytte de psykiske lovmæssige Sammenhæng. N aar Fysiologien gennem det konstaterende og Lægevidenskaben gennem det vurderende Eksperiment fastslaar, at Indtagelse af visse Stoffer i Organismen har en gavnlig Virkning, men at Optagelse af andre, f Eks Alkohol, Kokain i større Mængder har en skadelig Virkning for Organismen, føres vi samtidig nødvendigvis til at iagttage visse psykiske Sammenhæng og at konstatere, at Mennesket til en vis Grad er i Stand til at vælge mellem disse Virkninger og derigennem beherske sine Tilbøjeligheder til overdreven Brug af nævnte Nydelsesmidler. Det konstaterende og vurderende Eksperiment fører altsaa gennem Fysiologi, Lægevidenskab og Psykologi med uundgaaelig Konse kvens over i et videnskabelig set nyt Omraade, der hidtil har været behandlet ret tilfældig og vilkaarlig i nedarvet Moral og Religion og uden virkelig videnskabelig Begrundelse eller Metode i den Del af Filosofien, der kaldes den individuelle Etik. Vi mangler her i høj Grad et Erfaringsmateriale af videnskabelig objektive og nøjagtige Erfaringer. I det følgende skal jeg forsøge at give en nærmere Behandling af dette Problem. Men saa meget kan formentlig allerede paa dette Sted fastslaas, at den nedarvede Morals og Religions Trossætninger vel maa modtages med Ærbødighed, fordi de er U dtryk for Menneskehedens Erfaringer gennem Tusender af Aar, men at disse Trossætninger ikke længer slaar til for Menneskeheden, at denne maa kræve Begrundelse, og at kun en videnskabelig, objektiv Undersøgelse af de psykiske Fænomener: Ønsker, Lidenskaber, Drifter og en eksperimental Udnyttelse af de lovmæssige Sammenhæng mellem disse og deres Virkninger kan bane Vej for de rigtige Grundsætninger eller Love for menneskelig 45\n44 Livsførelse. Paa dette Sted er det tilstrækkeligt at fremhæve, hvad det følgende nærmere skal belyse i Enkeltheder, at Mennesket under sin Udvikling fra lavere til højere Stadier har vist sig i Besiddelse af en særlig, for Mennesket ejendommelig psykisk Egen skab, nemlig den nævnte Evne til indenfor visse Grænser at beherske sit Sjæleliv. Ogsaa her er det, efter min Opfattelse, gennem det konstaterende og vurderende Eksperiment, at Mennesket paa psykisk Omraade, ligesom tidligere paa den ydre Naturs Omraade, naar frem til Opdagelsen af, at det kan lede sit Sjæleliv, sine Tanker og Ønsker i visse bestemte Retninger, med gavnlige Virkninger, og bort fra andre, der erfaringsmæssig drager skadelige Virkninger efter sig. Europa udgør en meget lille Del af hele vor Klodes Landareal i Sammenligning med de andre Verdensdele og har tilmed for Størstedelen et ret ugæstmildt Klima og vanskelige N aturforhold. Men at det netop er Folkene i denne lille Verdensdel og de derfra udvandrede, der med deres overlegne Teknik og praktiske Kunnen paa alle Omraader er blevet den førende Race og i det hele og store den øvrige Verdens Beherskere, er ingen Tilfældighed. I Europa maatte Frugtbarheden fravristes N aturen af Menneskene under en uafbrudt og haard Kamp; de oprindelige mægtige Skovstrækninger, Mose- og Hedestrækninger maatte ryddes, vandafledes, opdyrkes; de største Vanskeligheder for Samfærdselen fra de Landene overalt skillende Bjerge, Have, dybe Indskæringer af disse ol maatte overvindes; og jævnsides med alle disse Arbejder gjorde det forholdsvis kolde Klima i den største Del af Omraadet den halve Tid af Aaret en bestandig Kamp for bedre Boliger og Klæder nødvendig. Paa alle Omraader, Rydningens, Afvandingens, Agerdyrkningens, Samfærdselens, Bolig- og Klædetilvirkningens Omraader maatte denne Verdensdels haarde og vanskelige Naturforhold nødvendigvis fremtvinge i de Mennesker, der beboede den, betydelige Egenskaber i Retning af Haardførhed, Nøjsomhed, Beherskelse og omfattende teknisk Snille og Opfindsomhed. De førstnævnte Egenskaber, som vi plejer at kalde moralske, 46\n45 navnlig Arbejdsomhed og Beherskelse i alle deres Former, er altsaa vokset lige saa naturnødvendig op af Livets Urgrund, gennem Menneskehedens konstaterende og vurderende Eksperimenteren, som: Redskaber, Vogne, Bygninger, Skibe, Maskiner og al senere Teknik og Videnskab. Den Kulturværdi, de nævnte menneskelige Egenskaber betegner, og som er Frugt af en lang Udvikling paa Menneskeslægtens Lidelsesvej, kan med et kort U dtryk kaldes: Karakter i kvalitativ Betydning eller Karakter-Værdi. Al menneskelig Livserfaring viser, at den Sum af Egenskaber, vi kalder Karakter, har alt afgørende Betydning for, hvad den Enkelte faar ud af sit Liv i Reglen mere end Begavelse og ydre Kaar. Som den gamle Filosof fra Renaissancetiden sagde idet han vendte sig mod Middelalderens Overtro :»et Menneskes Skæbne læses ikke i Stjernerne, men i dets Karakter«. Men ganske paa samme Maade har Menneskene, ved mangfoldig konstaterende og vurderende Eksperimenteren gennem Aartusender, under Lidelser, Arbejde og Tilfredsstillelser famlet og følt sig frem til en anden for Menneskeheden uundværlig Kulturværdi, nemlig: det menneskelige Samfund. I Kampen mod de mangfoldige Farer i den omgivende Natur, i Bestræbelsen for at gøre os Jorden underdanig, betvinge N aturkræfterne og skabe nye V ærdier, har det Fænomen, vi kalder Samfundet, vist sig at være Menneskehedens vigtigste Værn og Beskyttelse, det eneste Middel til Sikringen af den Enkeltes Arbejdsfred og Liv. Samfundet har dels gennem et Samarbejde mellem Mennesker paa mange Maader skabt 1) et Værn mod Naturens Farer og en organiseret Udnyttelse af dens Kræfter og dels gennem en stærk Samfundsmagt 2) søgt at hindre Mennesker i at skade hinanden indbyrdes. Gennem alle menneskelige Samfund ned gennem Tiderne, gennem alle Lovbøger, fra Hammurabis Lov og Mose Lov til Nutidssamfundenes Straffelove lyder det elementære Bud: Du skal ikke skade dine Medmennesker. Lovene specialiserer dette Bud i forskellige Handlinger: Du skal ikke ihjelslaa; du skal ikke stjæle; du skal ikke bære falsk 47\n46 Vidnesbyrd mod din Næste; du skal ikke krænke hans Æ re o l. Men alle Specialreglerne kan sammenfattes i dette ene Bud: Du skal ikke skade din Næste. Dette Bud lyder ikke blot gennem alle Samfundets Lovbøger, men er en ledende Grundsætning, der gaar igennem alle de retslige og moralske Regler paa hele dette Omraade, Samlivet mellem Mennesker. Grunden til, at Menneskene paa alle Livets Felter er naaet frem til dette Bud som det mest fundamentale af alle, er formentlig i første Række den, at Budets Gennemførelse ialtfald sparer Menneskene for de Lidelser, de tilføjer hinanden indbyrdes, og dernæst skaber A rbejdsfred for den Enkelte. Den uomgængelig nødvendige Betingelse for, at Mennesker ved Arbejdsomhed, Opfindsomhed og Initiativ kan udrette noget er, at de har Fred til deres Arbejde, at der er Tryghed i Samfundet om den Enkeltes Virksomhed, at andre Mennesker hindres i at gribe forstyrrende ind og tilføje ham Skade. I den ældste primitive Tid gik altfor megen kostbar Tid tabt for Arbejdet derved, at det enkelte Menneske, for at bruge et Billede, maatte arbejde med Murskeen i den ene Haand og Sværdet i den anden, idet han samtidig med sit Arbejde ustanselig maatte værge sig for Fjender udefra. Nutidens Samfund har sikret Arbejdsfreden for den Enkelte ved at overtage Sværdet, idet det med Bøddelsværdet eller andre haarde Midler tvinger andre Mennesker til ikke at dræbe, saare eller paa anden Maade skade den fredelig arbejdende. Men det konstaterende og vurderende Eksperiments Metode ligger ikke blot bag alt menneskeligt Erhverv, al Teknik, al Moral og Ret; det ligger endelig ogsaa bag al Kunst. Menneskeheden har, bevidst eller ubevidst, gennem Aartusender følt, eksperimenteret sig frem til Opdagelsen af, at visse bestemte, paa særlig Maade ordnede Indtryk giver Behagsvirkning, andre det modsätte. Men det forholder sig med Æ stetikken som med Etikken. Der savnes dels et stort Materiale af objektive Erfaringer og dels en sikker videnskabelig Metode til nærmere at fastslaa, paa hvilke Momenter det beror, at visse Indtryk giver Behagsvirkning, andre ikke; og der- 48\n47 for raader der, ligesom i Nutidens Moral, ogsaa i Nutidens Kunst, baade i Maler- og Billedhuggerkunst og Arkitektur den største Forvirring og Raadvildhed. Derfor viser bl a Nutidens Byer et Kaos af de forskelligste Stilarter, af forvirrede Forsøg og deraf følgende forrodet Bebyggelse. Hele vor Tid er en Opløsningens Tid, baade moralsk, æstetisk, politisk og alment aandelig. Men ligesom man, som jeg skal søge at vise, gennem en sikker videnskabelig, eksperimentel Metode kan naa frem til bestemte Resultater, til visse fundamentale Retningslinjer for menneskelig Livsførelse paa de Omraader, hvor hidtil en nedarvet Moral og Ret uden Begrundelse og Klarhed famler i Blinde, saaledes vil man, efter min Opfattelse, ogsaa paa æstetisk Omraade, gennem en objektiv, eksperimentel, videnskabelig Metode kunne naa frem til Forstaaelse af, hvorfor visse Indtryk af Syn og Hørelse giver Behagsvirkninger, andre det modsatte. Man vil, saa vidt jeg kan se, ogsaa her kunne finde frem til bestemte Retningslinjer, der viser, at det kun er ganske særlige, ejendommelige Ordninger af Rum-, Farve- og Lydforhold, der giver de Mennesker løftende og berigende Indtryk, vi kalder Skønhed, og hvilke disse ejendommelige Indtryks-Ordninger er. Efter det anførte kan det da formentlig fastslaas, at de menneskelige Kulturværdier, Videnskab, Erhverv, Teknik, Karakter, Samfund og Kunst, alle er opstaaet af og kun kan begrundes ud fra Menneskehedens Eksperimenteren sig frem: til Tænke-, Arbejdsog Erhvervs-Former, til karaktermæssige Retningslinjer, til Samfundet og dets Retsregler og til de særlige Anordninger af Sanseindtryk, der kaldes Skønhed. Al Menneskeslægtens Kultur, al dens Virken og Arbejde bunder altsaa til syvende og sidst i det konstaterende og vurderende Eksperiment. Med det vurderende Eksperiment, Skaberen af al menneskeligt Fremskridt og Kultur, er der opstaaet en ny Tankeform, der er forskellig fra den beskrivende Videnskabs: noget 1. er, 2. har været, og 3. vil være. Mest beslægtet er den vurderende Eksperimental- 4 Videnskabens Begrundelse. 4 9\n48 viden med den sidstnævnte Tankeform 3. Der er ingen Væsensforskel mellem 3 og det konstaterende Eksperiment, ti hvad enten Forandring a den saakaldte Aarsag f Eks en Ild, sættes i Gang af Naturen selv og derved fremkalder Forandring b, f Eks en Skovbrand den saakaldte Virkning eller a fremkaldes af Menneskehænder eller Redskaber, er Forløbet i Naturen videnskabelig, erkendelsesmæssig det samme. Og for at tage et andet Eksempel: hvad enten Stofferne x og y blandes sammen af N a turen selv, og denne Forandring, Aarsagen a, fremkalder et nyt Stof, Virkningen b, eller Blandingen iværksættes af menneskelige Hænder eller Redskaber, er Naturforløbet erkendelsesmæssig det samme. Men dette Forløb forandres i og for sig heller ikke, fordi Mennesket fremkalder Ilden eller den kemiske Blanding af Stoffer med det Formaal at skabe Virkninger, der er til Gavn for Menneskeheden. Men da Naturforløbet her ledes bevidst af Mennesker og efterhaanden mere og mere planmæssig af Videnskaben med et Formaal, som Naturen i sig selv udenfor Menneskenaturen (og den organiske Verden, se nedenfor) ikke har, er der her en mere sammensat Tankeform, som ogsaa kræver en anden sproglig Form end Udtrykkene: er, har været og vil være. Selv den sidste slaar ikke til. Vi maa for at udtrykke den formaalsbestemte, eksperimentale Udnyttelse af de lovmæssige Sammenhæng i N aturen enten bruge den betingede Taleform: hvis Mennesket vil frembringe Forandring eller Virkning b, maa det først fremkalde Forandring eller A arsag a, eller bruge den kortere Vending, der i Realiteten betyder det samme: Mennesket maa eller skal eller bør sætte a, A arsagen i Gang, for at fremkalde Virkningen b. Denne sidste Tankeform og dens sproglige Udtryk, i det følgende kaldet Form 4, den vurderende Eksperimentalviden ved Siden af al konstaterende Videns Former 1, 2 og 3, er altsaa, som i det foregaaende belyst, den herskende Tankeform i alt menneskeligt Arbejde, i alle Erhverv og deres Teknik, i alle tekniske Naturvidenskaber, i al Lægevidenskab. Og det er, som jeg ovenfor paa 50\n49 viste, ganske den samme Tankeform, den vurderende Eksperimentalforskning, der maa være den herskende i Fremtiden i al Etik og Retslære, naar de skal opbygges paa erfaringsmæssigt, ikke apriorisk Grundlag. Fremtidens Etik kan altsaa efter min Opfattelse ikke, saaledes som Religionernes Morallære eller Kants og lignende Filosoffers aprioriske Pligtetik, opstille absolute Bud. I denne Betydning kan en videnskabelig Erfaringsetik ikke bruge Ordene: Du skal, Du bør. Den erfaringsmæssige etiske Eksperimentalforskning kan efter min Opfattelse kun sige til Mennesker: hvis I vil undgaa de og de skadelige Virkninger, Forandringer i eders Liv, maa I sætte de og de Forandringer, Aarsager, ind, altsaa praktisk talt følge den og den Opførsel. Etikken kan altsaa herefter kun blive en sjælelig Lægevidenskab, en Karakter- eller Levelære, der fortsætter Lægevidenskabens Behandling af Legemet med en tilsvarende erfaringsmæssig, eksperimental Behandling af Sjælen. Men der er naturligvis intet i Vejen for, at vi ogsaa anvender den anden, ovenfor anvendte Udtryksform: I bør eller maa eller skal handle saaledes og saaledes, hvis I vil opnaa de og de gavnlige Resultater: et stæ rkt Helbred, stor Arbejdsevne og Erhvervsdygtighed, betryggende Samfundsforhold, da alt dette i høj Grad ogsaa er afhængig af, hvorledes man sjælelig, karaktermæssig lever sit Liv. Man maa blot stadig være klar over, at Udtrykkene»maa, bør, skal«ogsaa her ikke betyder andet end det samme eksperimentale, erfaringsmæssig prøvende og vurderende, som det ogsaa betyder, naar vi staar og skal vælge den bedste Brokonstruktion, den bedste Helbredelsesmetode overfor Tuberkulose o l. Da det overalt drejer sig om den videnskabelig set samme Tankeform, kan vi altsaa i sidste Instans med fuld Ret sige, at vi bør eller maa eller skal slutte den elektriske Strøm, hvis vi vil opnaa en Lysvirkning, at vi bør blande Stof x sammen med Stof y, hvis vi vil fremkalde Stof z, at vi bør anvende Konstruktionen x for at frembringe en bestemt Brobygning y, at vi bør tilføre det menneskelige Legeme et bestemt Stof, f Eks Leverpræpa 4* 51\n50 rat eller Insulin, hvis vi vil modvirke henholdsvis Sygdommene perniciøs Anæmi og Sukkersyge, at Mennesker bør vise A rbejdsomhed og Beherskelse for at kunne erhverve til Livets Opretholdelse og vinde teknisk Fremgang heri, og at Mennesker bør undlade at skade deres Medmennesker. Paa Grund af det overordenlig sammensatte i Tankeform 4 er det meget forstaaeligt, at al nyere Erkendelsesteori og Undersøgelse af etiske Fænomener hidtil overhovedet ikke har kunnet begrunde Etikken og Retslæren. Idet den nyere Videnskab med Rette afviste ældre Etiks og Religions aprioriske, absolute Moralbud, og idet Videnskab kun syntes at være: at konstatere, at noget er, oven- H vis ovennæ vnte hersken de R etning i N u tid en s etiske U ndersøgelser er rigtig, m aa konsekven t al O pdragelse af U ngdom m en i Skoler og Fam ilie ophøre, al V urdering af Personer, offenlige og private, al K ritik af Samfundsin stitu tio n er eller af p riv ate Selskabers Fæ rd, ophøre, ligesom ogsaa alle Dom stole og Fængsler m aa indstille deres V irksom hed, ja al Sam fundets Lovgivning m aa ophøre, ti N u tid en s M ennesker kan selvfølgelig ikke væ re b eken d t at in d p rente Børn, unge M ennesker, L o vovertræ dere eller andre M ennesker nogle Domme, som er logisk meningsløse, som videnskabelig ikke kan begrundes. D en herskende R etnings T ilhæ ngere trø ster sig m ed, a t disse ren t teo retiske videnskabelige U n dersøgelser og deres negative R esu ltater ikke vil faa nogen Indflydelse paa M enneskers Liv, at disse stadig vil blive ved a t døm m e, vurd ere sig selv og andre, opdrage Børn og straffe Lovovertræ dere. D e tte tu rd e dog væ re en Illusion. I N u tid en, hvor der er en saa sto r og u d b re d t R espekt for V idenskab en selv i den jæ vne B efolkning, vil det sn art gaa op for denne, a t n aar V id en skab en selv giver op overfor alle m oralske og retslige Regler, a t disse i V irkeligheden ikke kan begrundes videnskabelig, saa m aa der væ re fuld F rihed til a t opføre sig, som m an vil; og alle H æ m ninger i Love o l m aa m an snarest sæ tte sig ud over, og disse b ø r snarest afskaffes. M en dernæ st m aa den herskende Retning være konsekvent i sin T æ n k ning og d erfo r væ re k lar over, a t den staar overfor et A lte rn ativ : enten har den hersken de O p fattelse R et i, at alle m oralske og retslige D om m e kun er logisk m eningsløse Følelsesudbrud, og a t følgelig M oralen og R etten ikke videnskabelig kan begrundes; og i saa Fald m aa den uundgaaelige Konsekvens være, at al O pdragelse af Børn og unge M ennesker i Skole 52\n51 nævnte Viden 1, (eller har været, Viden 2), slutter den herskende Retning i Nutidens etiske og retslige Undersøgelser saaledes: om enhver Paastand, at noget er (eller har været), kan vi sige, at den enten er sand eller falsk; men om den Paastand, at vi bør eller skal eller maa handle saaledes og saaledes, kan vi hverken sige, at den er sand eller falsk; følgelig er denne Paastand logisk meningsløs; de moralske og retslige Paastande maa derfor antages kun at være Følelsesudbrud uden nogen videnskabelig Mening. Følgelig kan Moralen og Retten ikke videnskabelig begrundes, men maa nærmest antages at bero paa en logisk uforstaaelig Mystik. Hele denne Betragtning er imidlertid en videnskabelig metodisk og af Foræ ldre, al S traf af F orb rydere, al K ritik af S am fu ndsinstitutioner, af off enlige og p riv ate P ersoner m aa ophøre; eller ogsaa m aa der væ re n o get galt, noget videnskabelig uholdbart i den herskende Retnings O pfattelse, en videnskabelig M etodefejl i denne Retnings Tænkning. I en T id som denne, den allernyeste, hvor der over hele Jord kloden raser en Kam p om M agten uden nogen A rt af m oralske og retslige H æ m ninger, skal m an ganske sæ rlig ikke gøre sig nogen Illusioner om, a t det vil væ re uden Følger, a t V id en skab en hæ vder, a t M oralen og R etten ikke kan begrundes. H vis V id enskab en, som er det eneste, som M enneskene endnu kan tæ nkes a t ville b ø je sig for, ikke kan b egrunde disse V æ rd ier, kan vi se en F rem tid i M øde, hvor M enneskehedens K u ltur gaar til G ru n d e i en Alles Kam p m od Alle. Sam tidig trues M enneskeheden af en O pløsning indefra, i d et enkelte M enneske. For enhver skarp Iag ttager er det m æ rk bart, a t d er i de sidste M enneskealdre under den hersken de negative H o ldning o verfor alle m oralske V æ rd ier fra de aandelig L edendes Side h ar b re d t sig en betæ nkelig Løshed, ikke m in d st b la n d t U ngdom m en, i de seksuelle og an d re m aterielle Forhold. H eller ikke her skal m an gøre sig nogen Illusion om, a t V idenskaben, der er den en este aandelige A u to rite t i N u tid en, skulde kunne hæ vde, a t M oralen og R etten ikke kan begrundes, uden a t d e tte negative R esu ltat faar Følger for U ngdom m ens og idethele Folkets H oldning og Skæbne i Frem tiden. Selv dette skal der dog selvfølgelig ikke tages nogetsom helst H ensyn til, hvis den hersken de negative R etning videnskabelig er holdbar. Ingen Lægm andsbevægelser som Pragm atism en o l skal blande sig heri og prøve at forfalske V idenskabens Resu ltater. M en om den etiske N egativism e er videnskabelig hold bar, er d e r for alene Spørgsm aalet, som ovenfor skal søges afgjort. 53\n52 Tankefejl, der skyldes, at man ikke har tænkt Problemet igennem tilbunds. Det er klart, at hvis man alene tager Viden i Betydning 1 Viden om, at noget er (eller har været, Viden 2) og derefter konfronterer denne Viden med Viden 4 at noget maa eller bør være er det forstaaeligt, at der for en overfladisk Tænkning konstateres en afgrundsdyb Forskel mellem er og bør være, hvorover der ikke kan bygges Bro, og at den almindelige Tendens i Nutidens Etik, Retsvidenskab og Socialøkonomi, derfor, trængt ud i dette snevre Alternativ, Viden 1 og 4, tilsidst mener at maatte hævde, at kun en faktisk Beskrivelse af etiske, retslige og økonomiske Fænomener, en vurderingsfri Konstatering af, hvad der paa disse Fænomeners Omraade»er«, er Videnskab, medens Undersøgelsen indenfor samme Videnskaber af, hvad der»bør være«, ikke er videnskabelig. Denne Tendens er forstaaelig, da der hidtil har manglet en dybere erkendelsesteoretisk Undersøgelse af, hvad Viden er, af Modsætningen mellem er og bør være, og af andre mulige Former af Viden. Hele den nævnte Retning har overset, at det idetheletaget er en videnskabelig Metodefejl at sammenligne Viden 4 med Viden 1, og at den Viden, Viden 4 skal sammenlignes med, metodisk rigtig maa være Viden 3, idet netop disse 2 A rter af Viden, Viden 3: at noget vil være, og Viden 4: at noget maa eller bør være, begge er en Viden om Fremtiden, beroende paa Slutninger fra fortidige lovmæssige Sammenhæng til fremtidige. Viden 3 er alle enige om at henføre til den strengt videnskabelige Viden, ti til denne Viden hører alle Naturvidenskabens Love. Det drejer sig nemlig ikke her om den Paastand, at noget mulig vil indtræde i Fremtiden, men en Paastand om, at noget nødvendig vil indtræde, idet Naturvidenskaben ud fra mangfoldige Erfaringer om lovmæssige Sammenhæng, om Konstansen i Naturens Forandringer, indtil videre bygger paa og arbejder ud fra Antagelsen af, at denne Konstans ogsaa vil vise sig i Fremtiden, uanset, at dette strengt erkendelsesteoretisk set ikke kan bevises. Men naar 54\n53 vi nu nærmere undersøger denne Viden 3, Naturvidenskabens fundamentale Antagelser, viser det sig, at ogsaa om Paastandene i denne Viden gælder det samme, som den herskende Retning indvender mod Viden 4, nemlig, at disse Paastande hverken kan siges at være sande eller falske. Disse to Domme: sand eller falsk udtømmer ikke hele Tænkningens Omraade, men kun en Del af dette, nemlig den, der vedrører, det er sket eller sker nu. I Paastande om Viden 3 og 4, altsaa om Naturlovenes, den konstaterende og vurderende Eksperimentalvidens Antagelser, der alle vedrører det, der vil ske i Fremtiden, maa man bruge andre U dtryk end sand og falsk, Udtryk, der dækker disse Tankeformer. Man maa om Paastande som, at Legemernes Bevægelse i Fremtiden vil følge Newtons Gravitationslov, at Stofferne x og y ved Blanding vil blive til Stof z, at Giften a s Indvirken paa Organismen b vil blive Virkningen c, at man ved Beherskelse af Trangen til Alkohol, Mad, af Seksualdrift kan bevare Sundhed og Arbejdsevne o s v, om alle saadanne Paastande maa man bruge Dommene: dette er sandsynligt eller rigtigt eller det modsatte, nemlig: efter de hidtil gjorte Erfaringer i Fortid og Nutid om de lovmæssige Sammenhæng. Om de Fremgangsmaader, der efter de hidtil gjorte eksperimentale Erfaringer er gavnlige for Menneskeheden, være sig i de tekniske Naturvidenskaber, Lægevidenskab, Etik og Retslære, kan man ogsaa bruge det Udtryk, at de er hensigtsmæssige, hvilket vil sige, at Formaalet eller Hensigten, der tilstræbes, Virkningen i Fremtiden vil opnaas ved at sætte Aarsagen ind. Det videnskabelige Eksperiment, det konstaterende og vurderende, maa i saa vidt Omfang som muligt udstrækkes til alt i Universet; det kan saaledes, som ovenfor vist, ikke stanse ved Menneskets Legeme, men gaar gennem gradvise Overgange ind paa Sjælens Omraade og derfra ind i den større Sammenhæng, den større sjælelige Organisation, vi kalder Samfundet. Ogsaa paa disse Omraader kan der, som det følgende vil vise, opstilles visse eksperimentale Naturlove, navnlig de to, som i det foregaaende er an 55\n54 tydet, og som jeg vil kalde Karakterloven eller Beherskelsens Lov og Samfundsloven eller Loven mod, at Mennesker skader hinanden. Den førstnævnte Lov og lignende Love skal behandles i den individuelle Etik, den anden Lov og dermed beslægtede Love behandles i den sociale Etik og Retslæren og tildels i Socialøkonomien. Efterat der i det foregaaende er forsøgt en Belysning i videnskabelig metodisk Henseende af Forskellen mellem de beskrivende og de eksperimentale Videnskaber, kan Videnskabernes System opstilles. Forud for alle Fagvidenskaber maa Erkendelseslæren gaa. Denne maa behandle de Grundproblemer og Grundbegreber, som alle Fagvidenskaber benytter sig af, som Iagttagelse, Tid og Rum, Aarsagsammenhæng eller lovmæssige Sammenhæng, Prøven paa alle Dommes Sandhed eller Rigtighed, o l. Erkendelseslæren bliver saaledes alle Videnskabers almindelige Del. Dernæst maa fremhæves, at der til enhver beskrivende Videnskab svarer en eksperimental Videnskab. De beskrivende Videnskaber kaldes undertiden ogsaa de teoretiske Videnskaber: og de eksperimentale Videnskaber kaldes ogsaa de praktiske eller anvendte Videnskaber. Det konstaterende Eksperiment anvendes ogsaa af de beskrivende Videnskaber; i de eksperimentale eller praktiske Videnskaber anvendes baade det konstaterende og det vurderende Eksperiment, men mest naturligvis det sidste. Alligevel kan Modsætninger mellem de to Grupper godt i store Træk karakteriseres ved Ordene beskrivende og eksperimentale Videnskaber. Videnskabernes System kan da efter det anførte kort skitseres saaledes: 56\n55 A. ERKENDELSESLÆREN. ALLE FAGVIDENSKABERS ALM INDELIGE DEL. B. FAGVIDENSKABERNE. I. DE BESKRIVENDE VIDENSKABER. a. Fysik. Kemi. Astronomi. Matematik. b. Den deskriptive Botanik (ogsaa kaldet Systematikken, der giver en beskrivende Fremstilling af A rter og Slægter i Planteverdenen). Planteanatomien. Plantefysiologien (Fremstilling af Planternes Organer, Stofskifte og Livsvirksomhed idethele). Plantepatologien (Beskrivelsen af Planternes Sygdomme). c. Den deskriptive Zoologi (Systematikken: Rækker, Klasser, Ordener i Dyreverdenen). Dyreanatomi. Dyrefysiologi. Dyrepatologi. d. 1. Antropologi. Menneskets Anatomi, Fysiologi, Patologi. 2. Psykologi, Psykofysik. Historie, derunder Arkæologi. Sprogvidenskab. 3. Sociologi (en beskrivende Fremstilling af det menneskelige Samfund, dets Organisationsformer, Kulturfænomener, Udvikling). Positiv Retsvidenskab (Beskrivende Fremstilling af gældende Love og anden Ret). Socialøkonomi (Socialøkonomiens Teori, beskrivende Fremstilling). e. Der findes enkelte Videnskaber, som efter sin omfattende Genstand rækker over flere af de ovennævnte Videnskabs gruppers Omraade: Geologi. Biologi. Geologien spænder saaledes over Grupperne I a, b, c og d. Biologien, den almene Lære om Livet, skal efter naturvidenskabelige Metoder undersøge Liv i alle dets Former og om fatter følgelig Grupperne I b, c og d. 57\n56 II. DE EKSPERIMENTALE VIDENSKABER. a. Maskinlære. Mekanisk Teknologi. Elektroteknisk Videnskab. Teknisk Kemi. B y g n in g s F a b r ik s Vej-, Bro- og V andby gnings-lngeniørvidenskab o l. b. Landbrugsvidenskab og Forstvidenskab, der giver Læren om den rationelle Behandling af de forskellige Nytteplanter og om Bekæmpelsen af deres Sygdomme. c. Veterinærvidenskab, der omhandler den rationelle Udnyttelse af de forskellige Husdyr og Bekæmpelse af Sygdomme hos disse, altsaa Ernæringslære o l, Dyre-Kiruvgi og -Medicin. d. 1. Lægevidenskab, altsaa Videnskaben, med mange U nderafdelinger, om den rationelle Behandling og Helbredelse af Menneskets legemlige Sygdomme. 2. Psykiatri. Individuel Etik. Æstetik. 3. Social Etik. Retslære. Anvendt Socialøkonomi. e. De under I e hørende Videnskabers Geologiens og Biologiens Erfaringer udnyttes af forskellige anvendte Videnskaber, ligefra mineteknisk Videnskab, Landbrugs- og Forstvidenskab til Lægevidenskab og Etik. I det hele og store svarer der, som fremhævet, til hver af Grupperne under de beskrivende Videnskaber Grupper af de eksperimentale Videnskaber, idet disse sidste som Grundlag udnytter de En Sondring m ellem V idenskaberne, der ofte anvendes, er Sondringen m ellem Naturvidenskaber og Aandsvidenskaber. U n d er N atu rv id en sk ab in d fattes alle G ruppern e I a, b, c, d 1 og e; og hertil m aa ogsaa regnes de h ertil svarende an vendte eller prak tisk e N atu rv id en sk aber, II a, b, c, d 1 og e, da der ellers ikke er O verensstem m else med, hvad der i A lm indelighed inddrages under A andsvidenskaberne. Til disse henregnes nemlig tem m elig alm indeligt V id enskab sgrup perne I d 2, 3, og delvis e og II d 2, 3 og delvis e. 58\n57 førstes Erfaringer. I-Videnskaber samler Iagttagelser, konstaterer Forskelle, Ligheder og lovmæssige Sammenhæng, derunder tidmæssige og rumlige Sammenhæng mellem dem og giver en systematisk Fremstilling af alle disse Erfaringer. II-Videnskaber udnytter de herved vundne Erfaringer, navnlig de hidtil konstaterede lovmæssige Sammenhæng eller Aarsagsammenhæng, idet de griber ind i disse Sammenhæng være sig med Hænder, Redskaber, Maskiner, Teknik idethele, eller psykiske Paavirkninger og ved at hidføre bestemte Aarsager bevidst og planmæssig fremkalder bestemte Virkninger eller prøver, hvilke Virkninger visse Aarsager har. Denne Fremgangsmaade, den eksperimentale Metodes 2 Arter, det konstaterende og vurderende Eksperiment kaldes i det følgende for Kortheds Skyld Eksperiment a og b. Eksperiment b bygger i vidt Omfang paa det Erfaringsgrundlag, som er skabt gennem Eksperiment a. Og i den daglige videnskabelige og tekniske Praksis glider de to Eksperimenter jævnt over i hinanden. I de fysiske, kemiske og biologiske Laboratorier, der er knyttet til videnskabelige Læreanstalter, anstilles der Verden over utallige Eksperimenter alene med det Formaal at efterspore og konstatere dybere og andre Aarsagsammenhæng end hidtil iagttaget. Men ofte foregaar der samtidig og uadskillelig forbundet med denne Eksperimenteren a den anden Eksperimenteren, b, der ved planmæssig Indgriben i de uorganiske eller organiske Processer søger at fremkalde praktiske Virkninger til Gavn for Mennesker. Omvendt arbejdes der paa de Laboratorier, kemiske eller biologiske, der ofte er knyttet til omfattende Industrivirksomheder, og hvis Hovedformaal er Eksperiment b, i vidt Omfang ogsaa med Eksperiment a, uden Hensyn til de direkte praktiske Virkninger, idet man er klar over, at en systematisk og grundig eksperimentel Viden a er Betingelsen for at naa store Resultater i eksperimentel Viden b. De to A rter af eksperimentel Viden arbejder saaledes paa store Omraader Haand i Haand. Der er ingen metodisk videnskabelig Forskel mellem, om den 59\n58 eksperimentale Videnskab arbejder paa fysisk eller paa psykisk Omraade; og Forholdet mellem de eksperimentale og de beskrivende Videnskaber er overalt det samme paa begge Omraader. Saaledes giver f Eks Naturvidenskaben gennem Fysik, Kemi o l (Gruppe I a) en faktisk Beskrivelse af de hidtil iagttagne Fænomener i den uorganiske Natur, deres Ligheder og Forskelle og Lovene for Fænomenernes Optræden (Viden 1, 2 og 3, støttet af Eksperiment a), og paa Grundlag heraf søger de mange dertil svarende tekniske Videnskaber (Gruppe II a) at angive de talrige for Menneskeheden hensigtsmæssige Løsninger indenfor Maskinbedrift, Vej- og Brobygning, Vandbygningsvæsen, Telegraf-, Telefon- og Radioteknik o a (Viden 3, støttet af Eksperiment b). Ganske paa samme Maade giver Anatomien, Fysiologien og Patologien (I d 1) en faktisk Beskrivelse af alle de hidtil iagttagne Ligheder og Forskelle og lovmæssige Sammenhæng i det menneskelige Legeme og dets Sygdomsfænomener (Viden 1, 2 og 3 og a-eksperimentet); og paa Grundlag af denne Viden søger Lægevidenskaben (II d 1) at finde Metoder til en helbredende Behandling af de menneskelige Sygdomme, navnlig gennem en planmæssig Udnyttelse af de af Videnskaberne I d 1 konstaterede lovmæssige Sammenhæng til Gavn for Menneskeheden (Viden 2, Eksperiment b). Og ganske paa samme Maade maa f Eks den individuelle og sociale Etik, Retslæren og den anvendte Socialøkonomi (II d 2 og 3) udnytte de af Psykologien, Historien, Sociologien, den positive Retsvidenskab og den teoretiske Socialøkonomi (I d 2 og 3) konstaterede lovmæssige Sammenhæng paa Menneskelivets forskellige Omraader til Gavn for Menneskeheden, karaktermæssig og samfundsmæssig, støttet af Eksperiment b. Gennem tidligere Erfaringer konstaterer vi, at Handling eller Undladelse x giver Tilfredsstillelse eller Lystfølelse y, og at Handling eller Undladelse p giver Ulystfølelse q; og finder vi gennem disse og eventuelt nye Erfaringer, at der er en lovmæssig Sammenhæng mellem x og y og mellem p og q, søger vi i Fremtiden at hidføre de Betingelser, der herefter skaber Lyst, 60\n59 og fjerne dem, der skaber det modsatte. Vi opstiller paa Grundlag heraf en etisk eller retslig Regel. A t følge en etisk eller retslig Regel er derfor et psykologisk Eksperiment, et psykologisk A nalogon til det fysiske, kemiske Eksperiment. I begge Tilfælde lærer vi Naturen dens Kunst af. A t skabe i Laboratoriet de kemiske og fysiske Betingelser for et nyt Stofs Opstaaen og i Sindet at skabe de psykologiske Betingelser for en Lystfølelses Opstaaen eller et Behovs Tilfredsstillelse er ganske ens Fænomener, videnskabelig metodisk set. Ligesom Naturvidenskaben maa ogsaa Aands-Videnskaben, Psykologi, Samfundsvidenskab, Historie, Sprogvidenskab o a, skelne mellem Viden, Erfaring, i Betydning 1 og 2 og i Betydning 3 og 4. Den deskriptive Psykologi skildrer paa Grundlag af vore hidtil hafte Selviagttagelser de psykiske Tilstande, Sansninger, Forestillinger, Følelser, Viljesbeslutninger o l i Ligheder og Forskelle og lovmæssige Sammenhæng, altsaa som disse hidtil har været. Sociologien, den positive Retsvidenskab og den teoretiske Socialøkonomi giver en faktisk Beskrivelse af de hidtil iagttagne Fænomener i Forskelle, Ligheder og lovmæssige Sammenhæng indenfor det menneskelige Samfund og dets Organisationsformer, dets Bevægelser i Pris- og Lønforhold, Forskydninger mellem Erhvervene, de faktisk gældende Love og Anordninger. Den historiske Videnskab fremstiller de hidtil foregaaede Begivenheder i lovmæssige Sammenhæng osv. Ligesom paa Naturvidenskabens Omraade er det ogsaa nyttigt paa Aandsvidenskabens Omraade at holde den faktisk beskrivende Viden paa Grundlag af de hidtidige Iagttagelser. Viden i Betydning 1 og 2 ude fra Viden i Betydning 3 og 4. Det vil være metodisk heldigt, at ogsaa Videnskaben om Menneskets Aand, baade Psykologi, Samfundsvidenskab, Sprogvidenskab o a, først gør sig klart, hvad der hidtil faktisk er sket paa vedkommende Erfaringsomraade, inden man gaar over til 3: at udtale generelle Antagelser eller Forudsigelser om en kommende fremtidig faktisk Udvikling uden planmæssig, eksperimentel Indgriben og 4: at udtale sig 61\n60 om, hvilke Virkninger en planmæssig eksperimentel Indgriben (a og b) fra menneskelige Viljesbeslutninger antagelig efter de hidtil vundne Erfaringer vil faa. Denne sidste Viden, 4, navnlig Eksperimentalviden b: Læren om de hensigtsmæssige Virkninger til Gavn for Menneskelivet, giver Etikken og Retslæren paa Grundlag af Psykologiens, Sociologiens og den positive Retsvidenskabs Iagttagelser af de faktiske psykiske Tilstande, Samfundstilstande, Retstilstande og deres lovmæssige Sammenhæng. I alle eksperimentale Videnskaber er der, som berørt, en ustanselig Samvirken mellem Eksperimentalviden a og b og ofte en umærkelig Overgang mellem dem. Der er ogsaa indenfor disse Videnskaber undertiden en umærkelig Overgang mellem Viden 1, 2 og 4. Selv i den saakaldte positive Retsvidenskab, der for en meget stor Del holder sig til Viden 1, er man, baade ved Fortolkningen af gældende Lovbestemmelser og ved Udfyldning af Lovgivningen ved Analogier og almindelige Retsgrundsætninger, nødt til i meget vidt Omfang at bygge paa Retslæren, altsaa netop paa Anvendelsen af Viden 4. Der er ogsaa undertiden en umærkelig Overgang mellem flere eksperimentale Videnskaber. Det gælder f Eks Lægevidenskab og individuel Etik (II d 1 og 2). Disse maa paa flere Omraader samarbejde. Det legemlig usunde beror, som nævnt, ofte paa den manglende sjælelig Beherskelse, f Eks m H t visse Nydelsesmidler. Enhver konkret Afgørelse i Juraen, f Eks en Dommers Afgørelse af en Retsag, en Sagførers Raad til en Klient, er efter det anførte Udtryk for en Eksperimentalviden af samme A rt som en Læges Afgørelse om en Operations Nødvendighed, en Ingeniørs Bestemmelse om en Bygningskonstruktions Anvendelighed o l. Alle disse Afgørelser beror paa en eksperimentel Udnyttelse af de lovmæssige Sammenhæng i Naturen, den ydre eller indre, altsaa paa en Viden, bygget paa fortidige Erfaringer om, at hvis man gør saadan 62\n61 eller saadan, vil der indtræde de eller de bestemte Virkninger. Og en videregaaende Undersøgelse i en retsvidenskabelig Afhandling eller i en Lovbetænkning er, ligesom en lægevidenskabelig og en teknisk naturvidenskabelig Undersøgelse, en eksperimental Forskning, der, byggende paa talrige Erfaringer om lovmæssige Sammenhæng i fortidige Tilfælde, søger at fastslaa, hvilken samfundsmæssig Behandling, ogsaa kaldet Lovordning, der vil være den mest hensigtsmæssige, d v s vil medføre de gavnligste Virkninger for Samfundet, naar de og de bestemte Forandringer, ogsaa kaldet Aarsager, sættes ind. Naturligvis er den eksperimentale Forudberegning vanskeligere paa nogle Omraader end andre. Den er saaledes noget vanskeligere i den organiske Verden end i den uorganiske, og indenfor den organiske Verden er den noget vanskeligere paa det menneskelige psykiske og sociale Livs Omraade end paa det legemlige Livs Omraade. Deraf forklares det, at Spørgsmaalet, om de og de Virkninger vil følge af de og de Aarsager, er mere tvivlsomt og kan give Anledning til flere delte Meninger f Eks paa Etikkens og Samfundsvidenskabernes Omraade end i Lægevidenskaben. Men dette er kun en Gradsforskel; og overalt maa dette Spørgsmaal løses ved saa omfattende nye eksperimentale Erfaringer som muligt. 63\n62 3 Kapitel. KAN VIDENSKABEN BEGRUNDES? KAN DE BESKRIVENDE VIDENSKABER BEDRE BEGRUNDES END DE EKSPERIM ENTALE? TILSIDST kan vi rejse det Spørgsmaal: kan de beskrivende Videnskaber, altsaa Paastanden om, at noget er, bedre begrundes end de eksperimentale Videnskaber, Paastanden om, at noget maa, bør eller skal være? Men forud for dette Spørgsmaal maa vi behandle Grundproblemet: Kan Videnskaben overhovedet begrundes, selvom den indskrænkes til Konstateringen af, at noget er? I al Videnskab, baade i de formale og reale Videnskaber, fører, som ovenfor paavist al Viden, al Erkendelse, al Bevisførelse, som en Genkendelse fra Led til Led, tilsidst tilbage til de ovenfor fremhævede 6 sidste Grundevner eller Erkendelses-Faktorer: 1. Sanseiagttagelser og 2. Selviagttagelser, opfattede i 3. Ligheder og Forskelle, 4. lovmæssige Sammenhæng i: 5. Rum og 6. Tid. Men selv disse Erkendelses-Faktorer, disse al Videnskabs og Videns Grundforestillinger kan følgelig ikke selv bevises gennem nogen A rt af yderligere Genkendelsesproces; bag dem findes intet yderligere at erkende, genkende; ved disse Grundforestillinger stanser alle Tankerækker, alle Beviskæder. Længere kan vi ikke komme. Om disse sidste Forestillinger giver os en sand Erkendelse eller et Billede af Tilværelsen, Universet i sig selv, eller ej, ved vi, som fremhævet, intet. 64\n63 Men naar disse sidste Erkendelses-Faktorer, Fundamenterne for hele Videnskaben, saaledes ikke selv videnskabelig kan bevises, gennem de sædvanlige, almen anerkendte Genkendelsesmetoder, vil dette saa sige, at al Videnskab, der er en saa væsenlig Del af hele Menneskeslægtens Kultur, til syvende og sidst svæver i det helt uvisse og usikre? Vil det sige, at der efter denne Videnskabens Tilstand i Virkeligheden er fri Bane for de mest subjektive, vilkaarlige Tankeretninger, at Sandheden, som det ogsaa er sagt, er Subjektiviteten, at visse sociale og religiøse Retningers mystiske Forestillinger er lige saa gode som Videnskabens Grundforestillinger, idet ingen af dem kan bevises? Vor Tids.fanatiske, yderliggaaende Retninger, der er ivævet en Mængde ubevislige, mystiske, men absolut selvsikre Meninger, hævder jo i Virkeligheden, at Videnskab, objektiv videnskabelig Sandhed ikke eksisterer, at Ensidigheden er Styrken; og disse yderliggaaende Retninger søger socialt, moralsk, religiøst og videnskabeligt at paatvinge alle andre deres Anskuelser, at ensrette hele det aandelige Liv, ogsaa Videnskaben; og det eneste Bevis for en Anskuelses Rigtighed bliver herefter, at den med Magt faktisk sejrer, paatvinges alle. Men er der overhovedet noget at bebrejde disse Retninger? Hvis intet kan bevises, heller ikke Videnskaben, beror dennes Meninger og alle andre Meninger altsaa i Virkeligheden paa en Tro; og naar alt saaledes bliver en Trossag, bliver der fri Bane for alle Trosretninger, de mest modsatte og yderliggaaende, baade sociale, religiøse oa; og Kriteriet paa deres Sandhed maa derfor blive, om det lykkes dem faktisk at ensrette og tvinge alle andre under sig. I hele den mægtige Krise, baade politisk, socialt, religiøst og almen aandelig, Tiden gennemgaar, bliver dette Problem et Skæbne- Spørgsmaal ikke blot for Videnskaben, men for hele Menneskehedens Kultur i Fremtiden. Men dette Problem om al vor Erkendelses Grundlag eller Mangel paa Grundlag er naturligvis ikke lænket til nogen bestemt Tid, selvom Problemet har en særlig Skæbnebetydning for Menneske 5 Videnskabens Begrundelse. 65\n64 heden i denne Tids store Kulturkrise. Dette Problem er evigt; det gjaldt paa Sokrates Tid og paa Lockes Tid: og det gælder i vor Tid og i Fremtiden. Men Problemet er ikke før blevet rigtig formuleret. Problemet maa efter min Opfattelse formuleres saaledes: Naar de sidste Erkendelses-Faktorer, naar de fundamentale Forestillinger, hvorpaa alle Videnskaber hviler, ikke kan bevises ved Videnskabens egne Metoder, ad dens egne sædvanlige Erkendelsesveje, kan de da begrundes ad anden Vej? Det simpleste vilde være, om vi kunde begrunde Erkendelses- Faktorerne og dermed Videnskaben, der er opbygget paa disse, ved blot at henvise til, at disse Faktorer stemmer med Virkeligheden, at de er Virkelighedens Afpræg i vort Sind. Men for det første er selve Virkelighedsbegrebet, Sondringen mellem en ydre og indre Verden, skabt af vore Erkendelses-Faktorer selv, af Skelnen og Sammenlignen mellem Sanseiagttagelser og Selviagttagelser i lovmæssige Sammenhæng. Og for det andet ved vi, som ovenfor vist, intetsomhelst, om vore Erkendelses-Faktorer overhovedet giver os et Billede af Virkeligheden, Universet i sig selv. Vi kan heller ikke, som Kant gjorde, begrunde vore Erkendelses- Faktorer og dermed Videnskaben ved at paastaa, at disse Faktorer alene er nogle i Mennesket selv liggende Aandsformer, uden hvilke vi overhovedet ikke kan erkende, at altsaa vor Forstands Struktur er saaledes beskaffen, at vi kun kan opfatte i Ligheder og Forskelle, lovmæssig Sammenhæng, Tid og Rum. Ti denne Paastand er ganske ubevislig, idet vi intetsomhelst ved, om vore Erkendelses-Faktorer er en alene i vor Forstands Struktur liggende Form eller ej. Altsaa: da vi hverken ved, om vore Erkendelses-Faktorer og dermed al Videnskab alene skyldes Virkelighedens Indvirkning paa vor Aand eller, om de skyldes vor Aands Struktur, eller mulig begge Dele, kan der ingensomhelst Begrundelse af Erkendelses- Om Kants E rkendelseslæ re se iøvng næ rm ere m in Bog: E rkendelseslæ ren og N aturvidenskabens G rundbegreber S\n65 Faktorerne og Videnskaben hentes herfra, da vi intetsomhelst Bevis har for noget af disse Alternativer. Saa vidt jeg formaar at se, findes der ingen anden Vej til at begrunde Erkendelses-Faktorerne og Videnskaben end at søge en menneskelig Grundevne, der rækker ud over Erkendelsen, ud over vor Forstands Virksomhed, en Grundevne, der behersker hele Menneskelivet, baade al Erkendelse og al Følelse og al Handling. Der findes nu efter min Opfattelse ogsaa en saadan Grundevne, der i sig rummer paa én Gang baade Spiren til al menneskelig Erkendelse og til al menneskelig Følelse og Handling. Som jeg ovenfor paaviste, er den mest universelle Erkendeevne vor Evne til at skelne og sammenligne. Selv hver eneste Sansefornemmelse viste sig utænkelig uden denne Evne. Men Skelnen og Sammenlignen er sikkert paa alt Menneskelivs, ja paa alt organisk Livs første Stadium udelukkende Skelnen mellem Lyst og Ulyst. Ingen Skelnen uden de to Grundfænomener: Lyst og Ulyst, og ingen Lyst og Ulyst uden Skelnen og Sammenlignen, naar de kommer igen. Al Erkendelse og al Følelse og Handling har saaledes i sidste Instans deres Oprindelse i samme enkle Grundfænomen i alt organisk Liv, Skelnen og Sammenlignen mellem Lyst og Ulyst. Disse 4 Ord er paa dette, det oprindeligste organiske Stadium, alle kun U dtryk for det samme. Hvad der senere bliver to Sæt Fænomener, der kan skilles ad, et intellektuelt, Skelnen og Sammenlignen, og et følelsesmæssigt, Lyst og Ulyst, er fra først af kun to Sider af samme Sag, samme Urfænomen. At skelne og sammenligne var at føle Lyst og Ulyst, og at føle Lyst og Ulyst var at skelne og sammenligne. Men i denne enkle, uroprindelige Oplevelse af Lyst og Ulyst, Forskel og Lighed har der samtidig ligget en Skelnen mellem Jeget, der føler Lyst og Ulyst, og noget, der giver Jeget Lyst og Ulyst, altsaa en Omverden. Saa dybt nede og alleroprindeligst i organisk Liv ligger denne Modsætning, dette Skel mellem en ydre og indre Verden. Alt Liv er maaske i sig selv først og fremmest en Følelse af Modsætning, af Skel mellem sig 67\n66 og en Omverden, der snart giver Lyst og snart Ulyst. Og det bliver Livet i sidste Instans og overalt ved med at være til dets Ophør. Der maa imidlertid foruden disse to Træk i Grundevnen, A, Skelnen og Sammenlignen, og B, Følelse af Lyst og Ulyst, føjes endnu et tredje Træk, C, der er lige saa intimt forbundet med de andre to, A og B, som disse er forbundet med hinanden. Dette tredje Træk bestaar i, at idet vi skelner og sammenligner mellem Lyst og Ulyst, foretager vi straks og umiddelbart en Bevægelse, en Handling til at afværge Ulysten og fastholde Lysten. Denne ejendommelige Evne, C, til at kunne vælge mellem Tilstande af Lyst og Ulyst er et Spring ud i den kommende Tid, ud i en uvis Fremtid, men grundet i en umiddelbart sammenhængende fortidig og nutidig Skelnen og Sammenligning mellem Lyst og Ulyst. I denne Grundevne, med disse nøje forbundne 3 Træk, A, B og C, har vi Spiren til al menneskelig Erkendelse, Følelse og Handling. Og de kan alle kun finde deres Begrundelse i denne fundamentale organiske Evne. Naar Problemet om Erkendelses-Faktorernes og dermed Videnskabens sidste Begrundelse ikke har kunnet løses, skyldes det, efter min Opfattelse, at Mennesker baade i Videnskab og i almindelige Anskuelser ofte kun tænker stykkevis, i Rubrikker, og ikke i de store Sammenhæng, der findes i Tilværelsen selv mellem de tilsyneladende mest fundamentalt forskellige Omraader. I Videnskaben sker der yderligere det mærkelige, at det undertiden netop er de betydeligste og skarpeste Tænkere, der sætter de dybeste Skel ind mellem Fænomenerne, Skel, som ved deres Ophavsmænds Autoritet bliver til en varig Adskillelse som mellem to Verdener, der intet har med hinanden at gøre, saa at ingen tænker paa at se fra den ene ind i den anden af disse Verdener; og ingen falder paa den Tanke, at der i selve Livet er en dyb Sammenhæng mellem de to saaledes af Mennesker adskilte Livsomraader. Det mægtige Skel, som allerede Tænkere i ældre Tider var inde 68\n67 paa, men som stærkt uddybedes af Erkendelsesfilosofferne i det 17 og 18 Aarhundrede og som har præget Tænkningen til nu, er netop Skellet indenfor det menneskelige Sjæleliv mellem tre Sider af dette: Erkendelse, Følelse og Vilje. A t man sondrede mellem disse tre Sider af det sjælelige Liv, var i og for sig ikke urigtigt; men det urigtige laa, som fremhævet, i at man satte tætte Skodder imellem dem og saaledes i Erkendelseslæren alene holdt sig til Erkendelsens Træk: Fornemmen, Forestillen, Skelnen og Sammenlignen o l holdt de andre menneskelige Reaktioner, Følelse og Handling helt ude herfra. Men ud fra Erkendelsen alene kunde man da ganske naturlig ikke finde nogen Begrundelse af Erkendelsen. De ovenfor fremhævede tre Træk i, hvad jeg ovenfor har kaldt Grundevnen, A, B og C, kan godt for Kortheds Skyld kaldes: Erkendelse (Skelnen og Sammenlignen), Følelse (Lyst og Ulyst) og Vilje (Valget). Men Grundevnen maa tages som en Helhed. Kun i hele Grundevnen som en Enhed, med alle dens nævnte tre Traæk, ligger baade Oprindelsen til og Begrundelsen af al menneskelig Handling og Erkendelse og indenfor denne baade af den beskrivende og den eksperimentale Videnskab. Jeg skal nu paavise, hvorledes alle de forskellige Erkendelses-Faktorer, 1-6, gradvis udvikler sig af Grundevnen, af Evnen til at skelne og sammenligne mellem Lyst og Ulyst og til ved Springet i Fremtiden at vælge den første og undgaa den sidste. Vi skelner 1) mellem de forskellige Sansefornemmelser og mellem dem af disse, der er forbundet med Følelse af Tilfredsstillelse eller Lyst, og dem, der giver Ulyst, Smerte; og naar de kommer igen, hvad de ustanselig gør, genkender vi dem, d v s vi finder 2) Lighed mellem Fornemmelserne indenfor de to Grupper. Men dernæst iagttager vi, at disse Sansefornemmelser kommer igen 3) i regelmæssige Forbindelser med andre Sansefornemmelser, saa at vi forud aner, at i de og de Forbindelser eller Rækker opstaar der Følelser af Tilfredsstillelse eller Lyst, og i de og de Forbindelser eller Rækker opstaar der manglende Tilfredsstillelse eller Smerte. 69\n68 Hermed er de mest universelle Erkendeevner opstaaet. Men samtidig viser det sig, at den menneskelige Natur, som fremhævet, 4) har en Evne til fremefter at vælge de Forbindelser af Sansefornemmelser, der giver Følelse af Tilfredsstillelse, og undgaa dem, der giver Utilfredsstillelse eller Smerte. Man kan vanskelig karakterisere dette Valg som andet end en Viljesakt. Men iøvrig foregaar hele denne psykiske Proces, som vi her har abstraheret ud i 4 Led, formentlig i Virkeligheden, som én kontinuerlig, nøje sammenhængende Virken, hvor vi ligesom føler os frem mellem Sansefornemmelsernes mange Forbindelser, skelnende ud og sammenlignende dem, der giver Lyst eller Smerte, og uvilkaarligt vælgende derimellem de første, mere og mere planmæssig gennem de lovmæssige Rækker. Det er vanskeligt at finde et dækkende Ord for denne kombinerede psykiske Proces, denne Grund-Oplevelse eller Grund-Indstilling overfor Tilværelsen. Men man kunde maaske danne Ordet: Fremføling. I denne ligger som i en fælles Kim Spiren til al menneskelig Erkendelse og al menneskelig Handling. Vi fornemmer og føler os frem i Tilværelsen, instinktivt undgaaende eller afværgende Smerten og søgende Tilfredsstillelse, først og fremmest af livsvigtige Behov. Denne Fremføling er formentlig ikke blot Livsnerven i os, men i alle levende Væsener, lige fra de enkleste Celler, fra Planter til Dyr og Mennesker. I den enkle, primitive, umiddelbare Oplevelse af en Sansefornemmelse af Verden, en Lidelse derved, en afværgende Bevægelse og en Bevægelse for at opnaa Tilfredsstillelse ligger samlet som i én Sum alt levendes, alt Plante-, Dyre- og Menneskelivs første Reaktion overfor Verdens eller Tilværelsens Angreb eller Opførsel overfor Organismen. Først senere skelner vi indenfor denne Oplevelse mellem Sansefornemmelsen, Følelsen og Bevægelsen. Organismen føler sig uvilkaarlig frem til den for sine Behov mest tilfredsstillende Opførsel være sig Handling eller passiv Indstilling. Den oplever en Smerte eller en Tilfredsstillelse og føler eller fornemmer sig uvilkaarlig frem til det i Omgivelser, der giver 70\n69 Smerte eller Tilfredsstillelse, det, vi senere kalder en Aarsag; og samtidig faar den en Oplevelse af en instinktiv Virken i sig selv til Afværgelse af Lidelsen eller Opnaaelsen af Tilfredsstillelsen, idet Organismen opdager i sig en Evne til at foretage Bevægelser i Omverdenen. Organismen erfarer herunder, at den har et vist H erredømme over sine ydre Bevægelser, og at den derigennem til en vis Grad er i Stand til at vælge nye Sansefornemmelser udefra og derved undgaa den tidligere oplevede Smerte og at opnaa Følelse af Tilfredsstillelse. Paa mere fremskredne Stadier foretager Mennesket det bevidste og vedholdende Valg af Bevægelser paa Grundlag af Ligheder og Forskelle og lovmæssige Sammenhæng til Afværgelse af Farer og Tilfredsstillelse af Behov, som vi kalder et Arbejde. Menneskehedens Arbejde viser sig, taget i sin Helhed gennem Tidernes Gang, at være et Fremarbejde. Den famlende instinktive Fremføling bliver mere og mere til et planmæssig, bevidst Fremarbejde. I Fremfølingen kan Fortid, Nutid og Fremtid ikke skilles ad. Ustanselig oplever vi en Skelnen og Sammenligning mellem Til- Organism en foretager instinktivt Stofskiftebevægelser, idethele Bevægelser for O pretholdelse af Livet, navnlig for at optage det dertil nødvendige Stof eller Føde i sig. M en sker d et ikke, m elder Sm erten sig (Sult) som Faresignalet til Organism en. De enkleste V æsener, f Eks A m øberne, bevæ ger sig ved fø rst at sk yde en D el af sig, en»a rm «frem, og derefter træ kke det øvrige af Cellen efter sig, idet R esten af dens Protoplasm a flyder ud i denne Del. I nogle Tilfæ lde er disse Bevægelser uvilkaarlige Stofskiftebevæ gelser; i an dre T ilfæ lde er det B evæ gelser foranlediget d irek te af Sm erte, væ re sig ved Angreb udefra, ved m anglende T ilfredsstillelse af livsvigtige Behov eller ved Følelse af T ilfredsstillelse eller Lyst. D e Bevægelser, O rganism erne foretag er for L ivets O pretholdelse, er idethele flere og forsk elligartede: S tofskiftebevæ gelser, V æ kstbevæ gelser, B evæ gelser ved Sm erte, B evæ gelser for at afvæ rge Sm erte, A ngreb udefra, Bevæ gelser for at opnaa L ystfornem m elser o a. B evæ gelserne er to Slags: 1) saadanne, hvor en kelte Dele, m en ikke hele O rganism en sk ifter Plads, og 2) saadanne, hvor hele O rganism en sk ifter Plads. D e sidste B evæ gelser kaldes de lokom otoriske. P lanter har naturligvis 1), nemlig V æ kstbevæ gelser (nedad i Jorden, opad m od Lyset), Stofskiftebevæ gelser; og adskillige 71\n70 fredsstillelse og Smerte og de regelmæssige Forbindelser, hvori disse to Oplevelser indgaar. Vi oplever dette nu, i dette Øjeblik; og uvilkaarlig projicerer vi denne Erfaring til de nu kommende Ø jeblikke; men dernæst erfarer vi, som fremhævet, i os en Evne, en Magt til, ved et uvist Spring ud i den nærmeste Fremtid at vælge en bestemt Forbindelse, at ville og realisere Sansefornemmelser i den bestemt lovmæssige Forbindelse, der har vist sig og viser sig at give størst Følelse af Tilfredsstillelse. Vi vil denne Forbindelse, baade i Betydning: Futurum og i Betydningen: Viljesakt. Dette gælder imidlertid ikke blot vort Legemes ydre Bevægelser, men ogsaa vore indre Tilstande. Vi opdager saaledes, at vi til en vis Grad har Magt til at undertrykke eller forjage Forestillinger, der giver os Ulyst, og vælge andre Forestillinger, der giver Lyst eller Behag. Men først og sidst gælder denne Magt i Valget selve vor Erkendelse. Hvert Spring ud i Fremtiden, baade i Valget af ydre Bevægelser og af indre Tilstande, forudsætter og forudsætter først og fremmest, at vi stoler paa vor Skelnen og Sammenlignen og P lan ter træ k k er sig sam m en ved voldelige Indgreb i deres O rganism e. M en der findes endog Planter, der kan foretage lokom otoriske Bevægelser. Selv de laveste D yre- og P lan teorgan ism er viser O pførsel, der er re tte t paa Selv-Opholdelse. En Gople (V andm and) bevæger sig frem ad og træ k ker sig tilbage, og ved at gøre d ette viser den en vis vag, langsom Fornem m else eller Følelse af A arsagssam m enhæ ng eller lovm æssig Sam m enhæ ng m ed V erden udenom den selv, for at undgaa Farer og opnaa T ilfredsstillelse. I d et følgende b ruger jeg o verv ejen de O rd et T ilfredsstillelse og ikke O rd som L yst, L ykke o l, ti O rd e t T ilfredsstillelse er m ere o m fattende end L yst, L ykke o l. T ilfredsstillelse af livsvigtige Behov, f Eks Indtag else af Føde, søger O rganism en, ganske uanset, om denne T ilfredsstillelse i sig selv, i T ilfredsstillelsens Ø jeblik er forbundet m ed nogen Lystfølelse. O rdet T ilfredsstillelse o m fatter ideth eletaget b aade F jernelse af Sm erte, d erunder den, der stam m er fra m anglende T ilfredsstillelse af livsvigtige Behov, og O pnaaelse af Lystfølelse. 72\n71 vor Opfattelse af lovmæssige Sammenhæng. Hvorfor? Det kan kun være, fordi vi gennem utallige Fremfølinger under hele Menneskeslægtens Liv og Udvikling har erfaret, at vi ved at følge vor skelnende og sammenlignende Evne og vor Lovmæssighed iagttagende Evne har opnaaet de fleste Følelser af Tilfredsstillelse og de relativt færreste Lidelser. Man kan da, som jeg formentlig nu har paavist, med Sandhed sige, at vore logiske og matematiske Aksiomer, som udspringer af vor Opfattelse af Forskel og Lighed, i sidste Instans kun kan begrundes i Fremfølingen, i Menneskets Evne til at vælge mellem Tilfredsstillelse, Lyst og Ulyst, og at den anden Grundpille i al Videnskab, hele vort Virkelighedsbegreb, som udspringende af samme Opfattelse og af vor Opfattelse af lovmæssige Sammenhæng, ogsaa i sidste Instans er begrundet i denne vælgende Evne. Det samme gælder Rum og Tid. Rummet, der er vort Virkelighedsbegrebs sædvanlige Tegn, er saaledes et Produkt af Fremfølingen: Vi føler os frem gennem Synsfornemmelser, Bevægelses- og Berøringsfornemmelser til den Rumsopfattelse, hvorved vi orienterer os i Afstande, til Brug i alle vore Bevægelser, og hvorved vi søger med de færrest mulige Bevægelser at overkomme de størst mulige Afstande. Geometriens Grundsætning, at den rette Linje er den korteste Vej mellem to Punkter, har de primitive Mennesker i Tidernes Morgen følt sig frem til, gennem mangfoldige Oplevelser af Ulyst, d v s utallige Træthedsfølelser ved Omveje, Skuffelser ved Bevægelser, som de ved Skelnen og Sammenligning tilsidst lærte var unyttige. Men efterhaanden som Sætningen saaledes fastslaas og følges, affarves Bevidstheden for disse Fornemmelser af Bevægelser og Berøringer, disse Følelser af Ulyst, Træthed eller Tilfredsstillelse, og man tror da tilsidst, at der foreligger en selvindlysende Sandhed, hævet over alle Fornemmelser, Erfaringer. Ligesom Afstands- og Rumsopfattelse saaledes leder vor Vej gennem alle disse forskelligartede Fornemmelsers Mylr, føres vi, ligeledes gennem Fremfølingen under Skelnen og Sammenlignen og lovmæssig Sammenhæng, til den faste 73\n72 Orden og Rækkefølge i samtlige vore Oplevelsers Mangfoldighed, som vor Opfattelse: Tiden giver os. Naar vi da spørger: hvorfor følger vi vor skelnende og sammenlignende Evne, vor Opfattelse af Forskel og Lighed og af Lovmæssighed, og dermed, som vist, vort Virkelighedsbegreb, vort Rumsog Tid-Begreb og de logiske og matematiske Aksiomer, gives der altsaa, efter min Opfattelse, kun ét eneste Svar: fordi vi gennem utallige Følelser af Tilfredsstillelse og Smerte har fremfølt os til disse vore Grundopfattelser som dem, der, naar Menneskeslægtens Liv tages som i en samlet Sum, har givet Maksimum af Tilfredsstillelse og Minimum af Smerte, og at vi derfor med Sandhed kan sige, at vi bør følge dem og dermed vort Virkelighedsbegreb, det dermed forbundne Rum- og Tid-Begreb og de logisk-matematiske Aksiomer. Det vil formentlig herefter indses, at hele den Sondring, der hidtil har været den herskende: mellem Væren og Skullen, mellem»er«og»bør være«, til syvende og sidst beror paa en smalsporet, indskrænket Tankegang, der ikke har mægtet at tænke Videnskabens Problem igennem til Bunds. Denne indskrænkede Tankegang har rejst Mure for Tanken, der har hindret det store Udsyn og bevirket, at baade Erkendelseslærens og Etikkens Grundproblem hidtil har været uløseligt. N aar vi siger, at noget er eller forholder sig saaledes og saaledes, f Eks at der i Blomsten A er et Antal af x Støvdragere, eller at Metallet B smelter ved Antallet y Grader, er dette altsaa U dtryk for, at vi har nogle Sanseiagttagelser, og at der mellem disse er visse Ligheder og Forskelle og visse lovmæssige Sammenhæng, og at vi stoler paa disse Erkendelseselementer, fordi I og for sig bør den ovenfor frem hæ vede G ru n d ev n e kaldes b aad e Frem - føling og Frem villen, m en for K o rth ed s Skyld benæ vnes den i d et følgende i R eglen alene ved O rd et: Frem føling. D enne er altsaa ikke b lo t en Følelse af T ilfredsstillelse eller det m o d satte hvad der ligger i O rd et:»føling«men ogsaa en V iljesakt, der vælger T ilfredsstillelsen hvad der kan indlægges i O rd et:»frem«. 74\n73 Menneskeheden gennem hele sin Udvikling har fremfølt sig til, at vi maa eller bør anvende vor sanseiagttagende, skelnende, sammenlignende Evne samt vor Evne til at opfatte Lovmæssighed, Rum og Tid, og at vi følgelig bør bøje os for og følge det af disse Erkende- Evner opstaaede Virkelighedsbegreb. Al videnskabelig Erkendelse, al Erkendelses Fastslaaen, at noget er, har altsaa sin sidste, ja sin eneste Begrundelse i et Menneskeslægtens: maa eller bør. I Grundevnens, Fremfølingens Spring ud i den kommende Tid, Slutningen fra lovmæssige Sammenhæng i Fortiden til Fremtiden har vi Prototypen til det videnskabelige Eksperiment, baade det konstaterende og det vurderende. Men i Virkeligheden er, som ovenfor paavist, selv ethvert Skridt i den beskrivende Videnskab, enhver Anvendelse af Erkendelses-Faktorerne hertil en Fremføling, et Eksperiment, Grundevnens Valg i enhver Forskning i dette Nu, om et Øjeblik, om en Time, i Morgen, af de 6 Erkendelses-Faktorer i størst mulig Korrelation, som den Vej, vi ud fra samtlige fortidige lovmæssige Sammenhæng og Oplevelser af Tilfredsstillelse og Smerte derved maa eller bør vælge. Den beskrivende Videnskab er altsaa i allersidste Instans kun en Underafdeling af Vi- I sam m e Ø jeblik, vi gennem vor U revne, Skelnen og Sam m enlignen, L yst og U lyst, har fastslaaet en y d re V irkelighed, forskellig fra Jeget, saa er m ed denne V irkelighed, hvis S æ rkende er, at den er uafhæ ngig af vor Følelse og Vilje, opstaaet et Sandhedskriterium, der er absolut i den Betydning, a t h e re fte r m aa enhver F orestillings, A nskuelses, T eoris Sandhed først og frem m est bedøm m es efter, om den stem m er med denne V irkelighed og dennes lovm æ ssige og logiske Sam m enhæng, den y dre V erd en s A arsagssam m enhæ ng, Forskelle og Ligheder, d eru n d er T alfo rh o ld og Størrelser, ganske u anset om denne V irkelighed sprøvelse ved de enkelte Forestillinger eller Anskuelser giver os L yst eller U lyst. D et er den erkendelsesteo retiske G ru n d fejl i saad anne R etninger som P ragm atism en, at de h ar m ent at kunne finde et nem t K riterium paa enhver Forestillings, A nskuelses Sandhed eller U sandhed i dens Gavnlighed eller Skadelighed for M enneskeslæ gten, altsaa i, om den gav o verv ejen de L yst eller U lyst, idet de paastod, at der ikke findes an d re S an d hed sk riterier, ingen ab solut Sandhed. H ele denne B etragtning beror paa et ubevidst Falsum. Pragm atism en søger, som 75