La Biblioteca arrenca el curs amb una exposició sobre els refugiats - Notícies de l'Ajuntament de la Vila de Masquefa\nLa mostra, que es podrà visitar del dilluns 5 al 17 de setembre, pretén afavorir una nova visió de la crisi dels refugiats més enllà de l’anomenada crisi migratòria\nSota el títol "Refugiats, l’odissea cap a Europa" la Biblioteca presenta la primera exposició del nou curs. La mostra posa sobre la taula un dels temes més actuals, sensibles i que genera més debat a les institucions i societat civil.\nLa crisi dels refugiats és vista cada dia a través de les fotografies i vídeos dels mitjans de comunicació, però aquesta exposició recupera imatges inèdites de bona part del trajecte que han de fer aquestes persones després del perillós viatge de Turquia a Lesbos, ja que les fronteres entre Sèrbia i Hongria o entre Grècia i Macedònia també formen part d’aquest llarg periple dels refugiats.\nEl Comitè per l’Acollida per Persones Refugiades, creat ara fa pocs mesos per la Generalitat de Catalunya, en cedeix la utilització d’una còpia per portar a totes les la demarcació de Barcelona les imatges de Sergi Cámara. El fotògraf vigatà, documenta així la perillositat del viatge i l’hostilitat d’Europa vers aquest col•lectiu. Les fotografies es complementen amb informació sobre aquesta crisi migratòria.\nAmb aquesta exposició que es podrà visitar fins el 17 de setembre la Biblioteca engega un nou curs en el qual també tindrem noves sessions de l’Hora del Conte, cinefòrums i xerrades que ja anirem explicant a mesura que s’acostin les dates.\nCategoria: GeneralPer Ajuntament de Masquefa 02/09/2016\nAnteriorPrevious post:Vols cursar un cicle formatiu? Apunta’t als cursos de preparació de les proves d’accés al CFGM i al CFGSSegüentNext post:Aquest setembre torna el Fem Cultura


Salazar no descarta que hi hagi “incorreccions tècniques” que obliguin a modificar la llei\nEl ministre d'Economia, Presidència i Empresa, Jordi Gallardo, a l'hemicicle.\nActualitzada 05/12/2020 a les 06:15\n“Parlo com una professional del dret laboral amb excedència i després de cinc pàgines el cap em bull”, va dir la consellera del PS Judith Salazar, referint-se a la “densitat” d’un text del qual es va abstenir la formació socialdemòcrata per les presses i pel contingut. En primera instància, Salazar va exposar que el timing de treball ha estat “gairebé inassolible”, atès que la tercera llei òmnibus es va començar a gestar el 19 d’octubre passat. “No puc assegurar que aquesta llei l’haguem de modificar en breu perquè hi hagi incorreccions tècniques”, va dir. Quant a l’essència, va afirmar que es tracta d’una llei “que no acontenta ningú”. “La situació dels autònoms no millora, sinó que hi ha alguna incompatibilitat més que no es preveia”, va lamentar. A més, Salazar va apuntar que “els efectes de les carències continuen deixant a fora les persones jurídiques”, raó per la qual va considerar que es demanen “esforços desiguals”. “L'interès general no pivota en empreses i famílies”, va verbalitzar sobre una llei que considera que estreny menys el cinturó a la banca i als grans propietaris.\nAl seu torn, la majoria va explicar les bondats de la tercera llei òmnibus, que va comptar amb el suport de terceravia. No obstant això, el ministre d’Economia, Presidència i Empresa, Jordi Gallardo, va retreure al PS el seu sentit del vot. “El missatge que llancen és que es desmarquen del consens que tant predica el president del seu grup parlamentari”, va etzibar. Per la seva banda, des de la bancada liberal, Ferran Costa va catalogar de “decebedora” l’abstenció del PS. “Si tots els membres de la cambra apliquéssim la mateixa lògica aquest text comptaria amb 28 abstencions”, va subratllar. En darrer lloc, des de terceravia, Joan Carles Camp es va mostrar lleial al Govern tot i que va puntualitzar que “el miratge de l’estiu ens ha distret”, motiu pel qual va apel·lar el Govern a sol·licitar “l’ajut exterior i l’empatia” del Copríncep francès.\n#9 Trosquista ransi\nContes va dir..Ves a explicar contes a una altra banda. No podreu mantenir a familiars i amics a la política tota la vida, més aviat que tard, se us acabarà aquesta protecció i aquests privilegis dels que disfruteu.\nQue vols dir que perque tu siguis un comunista amargat i fracassat has de masacrar a gent que et dona de menjar ?? el sistema mai cambiara sembpre hi haura gent per sobre de tu i que et pagara el teu sou.\nI tu quan donaràs part de la teva nòmina, am un 50 per cent donem l'okey va dir..Que vingui aquesta senyora a criticar els propietaris que fins ara són els que hem portat el pes de les ajudes a les empreses nacionals treu de polleguera, el dia que vostè i tota la classe política faci donació del 50 per cent del seu sou que es la meitat del que hem ajudat els propietaris poder podrà dir alguna cosa però mentre vagi a donar lliçons a un altre lloc i rasquis la butxaca que sols son esplendits amb els calés dels altres lo seu ni tocau, menys lliçons i més fets espavilada\nVes a explicar contes a una altra banda. No podreu mantenir a familiars i amics a la política tota la vida, més aviat que tard, se us acabarà aquesta protecció i aquests privilegis dels que disfruteu.\n#7 Em pregunto, quans han linxat , sense haver- ho llegit?\nVoldria saber quans han fet un LINXAMENT, sense haver llegit l article com acostuma a passar amb els comentaris de per aqui, entenc que es faixuc llegir, es mes distret una pelicula de neflix i linxar en defensa propia, l article en questio diu que el text te una densitat que no es podia tomar de forma precipitada i que te incorreccions tecniques greus que s hauran de corretgir en breu i que no contenta a ningu.Doncs tenen el dret de no estar en el grup del CAFE PARA TODOS....despres la majoria llança dards en enveninats en contra per amagar les seves limitacions...\n#6 Ni tan sols proposar\nA nosaltres ens van saquejar sense demanar opinió i deixant a molts amb calçotets, amb aquest no sols no van tocar res però tampoc els i han demanat si algú estava disposat a aportar una ajuda per ajuda al país, poder un 10 per cent hagués estat d'acord en reduir una quantitat del seu salari durant 2 o 3 mesos, pocs molt pocs però segur que algun dels que estan allà hauria acceptat perquè també hi ha de tot com a tot arreu\n#5 I tu quan donarà part de la teva nòmina, amb un 50 per cent donem l'okey\nPepi va dir..Molt ben dit. Aquesta senyora solament vol quedar bé amb els funcionaris. Que si jubilacions, que si bla bla. Ja que no ajuden en res al privat , al menys que no ens robin els nostres diners que tenim ben merescuts i guanyats . Ah perdo. Ens han perdonat la llum. Gracies.,\nNi més ni menys, però el que més sorpend de tota tota la clase política ja deixant apart aquest socialistes tipo venezula és que cap del partir a colaborat amb res tots tots tots sols han protegit a funcionaris perquè no colaborin en el més mínim dels gestos amb una situació extrema tots, quines ganes pot tenir un de creure amb aquesta gent? cap i el poble el del carrer és el que a tingut de tragar amb la destrossa econòmica del pais, m'he atreviria a dir que el que sent la gent del carrer envers aquest és una total aversió i hem pogut veure que cap polític de cap color està a l'alsada per representants,això és un tema de pais i el país el forma el 100 per cent dels que vivim aquí, espero me pengin el comentari perquè no tots pasen el filtre\nAquesta noia té tota la raó. No tothom fa els mateixos esforços. Els funcionaris cobraran tranquil·lament la paga doble de Nadal despres que molts d'ells s'han beneficiat de vacances des del mes de mars, teletreball a mitj gas a casa i ara prejubilacions.\nEl Govern mai afrontarà la presa de pèl de la funció publica com tampoc tindrà mai valor per solucionar la disbauxa de la CASSi SAAS.\nEs decepcionant i preocupant l'actitud de un govern que sembla mes l'orquestra del Titànic quan s'hauria d'en mirall at amb el Michael Douglas en “un dia de fúria”\nMolt ben dit. Aquesta senyora solament vol quedar bé amb els funcionaris. Que si jubilacions, que si bla bla. Ja que no ajuden en res al privat , al menys que no ens robin els nostres diners que tenim ben merescuts i guanyats . Ah perdo. Ens han perdonat la llum. Gracies.,\nPS = politica destructiva\n#1 I tu quan donaràs part de la teva nòmina, am un 50 per cent donem l'okey\nQue vingui aquesta senyora a criticar els propietaris que fins ara són els que hem portat el pes de les ajudes a les empreses nacionals treu de polleguera, el dia que vostè i tota la classe política faci donació del 50 per cent del seu sou que es la meitat del que hem ajudat els propietaris poder podrà dir alguna cosa però mentre vagi a donar lliçons a un altre lloc i rasquis la butxaca que sols son esplendits amb els calés dels altres lo seu ni tocau, menys lliçons i més fets espavilada


Des de la finestra: 2010\nResposta del director de DIE ZEIT\nLieber Francesc Arnau i Arias,\nvielen Dank für Ihre Mail. Es freut mich, dass Sie den Artikel über die ZEIT in El País gelesen haben, und ich will gern versuchen, Ihre Fragen zu beantworten.\nEs mag schon sein, dass die ZEIT eine eigene „Ideologie“ vertritt, wie Sie schreiben – auch wenn ich diesen Begriff für vorbelastet halte und ihn selbst in diesem Zusammenhang nicht verwenden würde. Auf jeden Fall versteht sich die ZEIT traditionell als eine meinungsfreudige Zeitung, in deren breitem Spektrum auch Ansichten Raum finden, die manchem nicht behagen. Sie sollen auf konstruktive Weise zum Widerspruch herausfordern und demokratische Debatten anstoßen. Einige Leser mögen das als Zumutung empfinden, für uns ist es liberaler Journalismus im besten Sinne.\nDabei richten wir uns nach wie vor nach der Maxime für Qualitätsjournalismus, die Marion Gräfin Dönhoff einst formuliert hat: Wir wollen niemanden indoktrinieren, sondern unseren Lesern das Material an die Hand geben, das sie brauchen, um sich eine eigene Meinung zu bilden.\nEine solche Position hat übrigens nichts mit Gleichgültigkeit oder einem seichten Laisser-faire zu tun. Sie gründet vielmehr in der Überzeugung, dass es die eine „Wahrheit“ eben nicht gibt – und dass sich in der Demokratie die besten Argumente in einem möglichst offenen Diskussionsprozess durchsetzen sollen.\nIch hoffe, dass ich Ihre Fragen einigermaßen beantworten konnte, und bin\nPublicat per Nosaltres a 14:09 Cap comentari:\nTornarem a lluitar!\nPublicat per Nosaltres a 8:18 1 comentari:\n...i torna el Nadal. Si ets molt jove, tant te fa, t'escapes tant com pots dels dinars de família. Si ets més gran, et toca fer de pal de paller i oferir, justament, el caliu de casa als teus.\nL'any passat va ser l'últim Nadal amb la mare, i jo no hi era. Hi anava cada any, hi havia anat tants anys que no em vaig ni imaginar que el temps se'ns acabava.\nI aquest any tornaré a la casa sense la mare, amb els que som, i farem com cada any, com si ella hi fos, com si el pare hi fos, amb el record no dit dels avis, amb les criatures que fan xivarri i ens salven del silenci.\nPublicat per Nosaltres a 10:04 Cap comentari:\nque a benaurança convida\nper un camí no fressat.\nhe pres tot d'una embranzida;\nsobtadament m'he envolat.\nCom és que m'he desvetllat\nTot el que miro m'exalta\nuna àguila em sobrevola.\nNo tinc por de la rossola\nQui és que aquí m'ha portat?\nAdormit davant la taula\nde la meva soledat,\nm'hi ha portat la paraula.\n(Joan Vinyoli, A hores petites)\nPublicat per Nosaltres a 9:20 Cap comentari:\nEN EL CORRENT\nCada cop que estic immers\nen el clar corrent del vers\nde la meva estranya i fútil\nvestimenta i l'abandono\nNu del tot en l'univers,\nara res no m'és advers.\nPublicat per Nosaltres a 9:34 Cap comentari:\nAlgú pujà de les valls\ni em portà nets enfilalls\nde mots: que en fes poesia.\nPerò jo en faig encenalls\nque encenc quan clareja el dia.\nPublicat per Nosaltres a 11:55 2 comentaris:\n- com tots.\nTot viu i mor en el poema.\n(Joan Vinyoli, A hores petites).\nPublicat per Nosaltres a 13:14 Cap comentari:\nPer un sinistre foc al meu pinar\nvago perdut, agafat a les flames.\nTot guspireja: els braços i les cames\nse m'han tornat de foc; vull abastar\ngalledes plenes d'aigua. Tot en va,\nque sóc l'incendiari del pinar.\nPublicat per Nosaltres a 10:13 Cap comentari:\nContra el feixisme i el racisme\nPublicat per Nosaltres a 22:01 Cap comentari:\nHa arribat el fred, com una flor d'aigua que florís pels racons. És l'hora dels jerseis gruixuts, dels mitjons de coloraines, del foc amb color de somriure.\nTan vell i tan nou, com sempre, el fred ens fa despertar l'instint de la cova i del sostre, però és justament a fora on cal rebre'l, també, i acostumar el cos i el cor als dies curts i a les engrunes del sol que es vessa com un grapadet de caramels petits, d'aquells de cinc cèntims, que tot just es desfeien una estoneta a la boca i ja no eren.\nAvui hi ha núvols de teranyina al cel blau, un calidoscopi de llums i ombres, un joc d'alegries i tristeses, presència i absència teixides d'una manera indestriable, impossible de cabdellar. Però així està bé.\nPotser s'obriran clarianes generoses, o potser els núvols tancaran la llum estantissa i tornarem a dubtar, fràgils com som, del sol invisible.\nPublicat per Nosaltres a 10:34 2 comentaris:\nEL CAMÍ ÉS L'ARRIBADA\nS'acosta un pitroig i de seguida alça el vol, com una fulla que caigués a l'inrevés. Algú, molt a prop, va serrant llenya per a l'hivern, i em reca una mica el silenci estripat pel mossec continu de l'aire. Però m'imagino la llenya apilada que dóna tanta confiança, a les portes de l'hivern. Mires els troncs i en calcules la durada de la flama: aquest per encendre, aquest cremarà bé, aquest pot durar una llarga nit...\nAl balcó, el sol encén i esborra una línia prima de teranyina que gronxa. I penso que a vegades, o potser sempre, pengem així, del temps: d'un fil molt prim. Anem amunt i avall amb urgències potser fictícies, que no se'ns escapi cap tren, i mentrestant ens fuig l'ocell que s'acostava o una transparència de llum.\nEl camí és l'arribada.\nPublicat per Nosaltres a 10:25 Cap comentari:\nArriba la tardor i tornem a fer les paus amb el sol que, fa quatre dies, defugíem. La calor aclaparadora que ens feia buscar ombres ja ens sembla un passat remot...\nAra el sol és tebi i amable com un gat adormit: li pots passar la mà pel llom suau i no es desperta. I jugaries amb les fulles del terra, si no fos que ja no ets cap criatura i seria mal vist. Fas veure que escombres el portal, doncs, i t'emportes a dintre les fulles dringadisses, fetes d'un vidre molt fràgil, com de paper. Les poses a les brases com si fos una ofrena, i el déu del foc se les empassa goludament, amb un xiuxiueig que sembla agraït.\nI surts a veure com la llum, tan dòcil, fa l'ullet amb les finestres i daura els arbres; com la mica de vent arrissa els núvols i et tornar a portar les fulles de colors just al portal; com la mica de fred et surt d'un revolt d'ombra, com un gat d'aigua.\nPublicat per Nosaltres a 12:46 2 comentaris:\n"La clé des champs", René Magritte\nL'amic Miquel Soler Pujades (poeta, cantant, lletrista, forner...) escriu aquella mena de coses que fan enveja. Penses: m'hauria agradat fer-ho jo!\nTot esperant el seu bloc personal (o no) us n'ofereixo un tastet, amb el seu permís.\nXicago, que lluny...\nEl vespre que vas marxar\nt'oblidares d'endur l'ombra,\ni molt sovint en la penombra\nla imagino dringuejar.\nDic suau la cantarella\nde les lletres del teu nom,\ni ta ombra em vetlla el son\ni jo faig l'amor amb ella.\nEl matí que tornaràs\npodré matar l'enyorança,\nde llum vestiré l'estança\ni aixopluc em donaràs.\nSempre que vulguis marxar\noblida't d'alguna cosa,\nmon cap serà capsa closa\nfins que la pugui trobar.\nPublicat per Nosaltres a 22:33 Cap comentari:\nNovembre. La claror transparent d'uns dies radiants s'ha transformat en gris tou de núvols i aigua de plorar, que diu el poeta. Dins del somni, no feia fred però nevava mansament: era una neu manyaga però traïdora, s'obrien avencs arran de peus. Falta llenya per al foc a terra, falta escalfor al cor. Seria bo poder ficar-se a la cova de l'hivern i dormir llargament, fins que la primavera ens avisés dels nous aires.\nNovembre, cava i sembra, que diu la dita. Cava el terròs del cor balder i sembra tossudament l'alegria, ara tan petita com una llavor negra.\nL'incendi enganyós de les fulles amaga fragilitats insospitades. Quin devessall de colors al terra, com voldria endur-me a casa aquests grocs afruitats que semblen tan vius, aquesta flama encesa d'una blada que fa cantar el bosc sencer amb música vermella.\nA la finestra de ponent, les fulles caigudes despullen el paisatge i sorprenc intimitats d'un pati que ara mateix em sembla desconegut. Un gat em mira amb recel. Els seus ulls tenen el color exacte de la tardor suspesa en un racó del temps.\nPublicat per Nosaltres a 7:44 Cap comentari:\nAdéu als blocs del món\nEl Periódico ens ha anunciat que cancel·larà la nostra participació als Blocs del Món i tancarà aquesta secció a la seva pàgina web.\nHo sento. Per a mi es tanca una finestra oberta al món. La difusió en una empresa de comunicació com El Periódico ha estat per a mi una gran oportunitat per donar i conèixer altres versions de primera mà de la realitat al món exterior.\nLa cooperació perd un espai i una veu. La veritat és que des de l'última remodelació de la pàgina, l'accés als Blocs del Món s'havia reduït molt. Agraeixo la confiança de Joan Barrera i altres professionals que van venir després, com Josep Saurí.\nLa vida continua. I el bloc Rondônia continuarà també, en català, que és la meva llengua materna. El podran seguir a l'adreça http://derondonia.blogspot.com.\nMolts dels assumptes també hi surten en portuguès, els publico també en el bloc de la Comissió Pastoral de Rondônia: http://cptrondonia.blogspot.com.br.\nAdéu i gràcies a tots. Josep Iborra Plans\nProposta de carta per enviar a El Periódico:\nSenyors, he sabut que properament volen tancar la seva secció "Blocs del món", entre els quals el bloc "Rondonia", de Josep Iborra Plans, que treballa a favor de les comunitats més pobres del Brasil des de 1993. Josep Iborra ha estat repetidament amenaçat per la seva feina en favor de la justícia social.\nEl seu bloc a "El Periódico" representa, tal com ell mateix diu, "una finestra oberta al món", des de la qual ens pot explicar què passa, realment, el dia a dia de la lluita contra la deforestació i la pobresa. Però també és una petita contribució a la seva seguretat personal.\nPer tant, els demano que reconsiderin la seva decisió i que continuïn allotjant els "Blocs del món".\nPublicat per Nosaltres a 11:20 Cap comentari:\nPublicat per Nosaltres a 12:16 2 comentaris:\nTot just han començat i ja en tinc ben bé prou...\nHo vaig veure i no m'ho creia: Superman? Super...què? Tan baix, hem arribat? No tenen ni sentit del ridícul!\nEns venen partits com qui ven una rentadora: i la gran idea és un hàmster com a president! I per què no un robot, em pregunto, que és el que s'hi assembla més...\nSi alguna cosa em reafirma en l'abstenció, són també aquestes campanyes estúpides, que ofenen la intel.ligència. I els qui em coneixen saben que, puc tenir raó o no, però no prenc aquesta decisió per comoditat.\nHo fico tot en el mateix sac, tot i que ja sé que no és així. Però l'espectacle de les baralles i els futbolers erigits en profetes tampoc no em motiven gens.\nN'hauria d'excloure, potser, els qui finalment denuncien els xenòfobs, però la pregunta és: per què no ho feien abans?\nResumint: desesma absoluta. Els nostres fills a l'atur, les presons plenes de pobra gent, els lladres de guant blanc gaudint tranquil.lament de les estafes...Estem ben arreglats!\nSobre el mateix tema:\nPublicat per Nosaltres a 10:26 2 comentaris:\nLes seves llavors, larvades, latents, es formen lentament\na les puntes dels dits dels qui es rebel·len –gairebé per instint–\ncontra petites o grans injustícies que els afecten personalment;\ni se’n defensen amb l’urc i l’impuls d’un animaló jove que es\ndreça, no se sap ben bé si contra el món o amb ganes de dir:\n- Sóc!, simplement.\nPerò amb el temps, a vegades, les petites rebel·lies\npersonals es converteixen, de mica en mica, en lluites\ncol·lectives, compartides, solidàries. I és just llavors quan les\nflors rebels s’obren al capdamunt dels braços allargassats\nSón flors apètales: estams i pistils nus. Petites, poc agraïdes,\npoc vistoses, es multipliquen ràpidament, i el seu pol·len fecund\nvola de branca en branca, d’arbre en arbre: perquè tot el\nbosc, de mica en mica, ha florit.\nEls homes i dones-arbre arrelen fondament, estenen la\ncapçada ampla on els ocells lliures troben recer. Però a\nvegades semblen, o es senten, sols, amb la fusta de la seva\ncarn plena de grops que les lluites han endurit; aparentment\nsense flors, tendres i fràgils sota l’escorça dura, tossuts i\nconstants dintre el bosc revolucionari i anònim.\nQuan ve la tardor, però, els fruits de llibertat, madurs,\nolorosos, s’escampen pertot: i arriben noves mans rebels a\nPublicat per Nosaltres a 22:45 Cap comentari:\nPublicat per Nosaltres a 18:58 Cap comentari:\nPublicat per Nosaltres a 20:53 4 comentaris:\nCreix a les cambres en penombra de les àvies, les nits de\nlluna plena. Han de ser cambres amb cortinetes de punta i\nsants a la calaixera; amb un gran llit de fusta fosca, de potes\ntornejades i un edredó pansit; amb olors aturades a mig aire\nde naftalina, de mocadors planxats, de brotets de romaní o de\nfarigola acotxats entre els llençols nets.\nLes àvies tenen el son prim i estantís, tan fràgil, que senten caure\nles fulles de la tardor i saben quan brotonen silenciosament els geranis.\nEntre son i vetlla, pensen en els fills i en els néts, en la vànova de\nganxet que volen fer amb llana blanca i prima; en les cames\nfeixugues i en els seus anys de joventut, tan pròxima i tan\nEntre vetlla i son, s’aixequen potser a beure un glop\nd’aigua, i tanquen de nou el llum, i escolten les hores que\ncauen lentes del campanar, flonges, com cabdells de llana\nQuan mor la darrera campanada, s’esdevé, potser,\nsilenciós, el prodigi. Ferida de claror de lluna plena, la llana\nblanca de la cadira es descabdella lentament, i trena punts\namb un ganxet invisible: dues passades de punt baix, tres de\npilanets..., la flor blanca es va teixint i creix, suau, amb pètals\nsoldats de faldilleta, i finalment torna a reposar damunt la\nboga de la cadira. Passa un núvol gruixut, llavors, i tapa la\nL’endemà, l’àvia contempla la flor i no es recorda d’haver\nfet la mostra. Tant se val, té poca memòria, i la flor ja és feta.\nS’aplica a una lentíssima gestació de flors: punt baix, pilanets,\nminuts, hores... Dia rera dia, sense pausa, les flors van omplint\nel cistell, i arriba el moment de cosir-les i fer-ne la vànova\nper a la néta més petita.\nQuan ha enllestit, una nit de lluna plena, ve la flor de la mort\nde puntetes, omple de flaire de gladiols la cambra closa i torna a\ncabdellar, lentament, els fils dels records i de les hores.\nA Genoni (Sardenya) la música i la poesia es van convertir en amistat\nEscrit de Jordi Saumell:\nPublicat per Nosaltres a 9:19 Cap comentari:\nPublicat per Nosaltres a 19:11 Cap comentari:\nPer al Gall (Grup d'actors del Llçanès), que fa vint anys\nEs tanquen els llums. Es fa el silenci. S'obre el teló.\nLa flor del teatre obre lentament els seus pètals de llum de colors, amplíssims. I la màgia d'un temps fora del temps comença.\nHomes i dones de debò es transformen i són algú que ja no hi és, o algú imaginat, algú somniat. Es transvesteixen i donen veu a emocions intemporals i fondes, antigues. Són la nostra història, que surt de la pols dels llibres i es fa llàgrima salada o rialla encomanadissa...\nL'espectador, des de la platea fosca, assegut en una cadira que és com el seient d'un viatge espacial, es torna ingràvid i buit: passa a ser, ben just, una gerra per contenir aquesta força: la paraula que el farà plorar quan toqui, impensadament, un dolor potser oblidat; el gest que el farà riure, la bellesa que tiba una esgarrifança petita a la pell del crani.\nS'obren els llums. Els aplaudiments esclaten. Es tanca el teló.\nQuan l'obra que s'ha fet tan curta acaba i els espectadors, dempeus, aplaudeixen... originen sense saber-ho corrents d'aire que pol.linitzen la gran flor encesa. Se'n van mig marejats, sacsejats i sense saber que porten, a les butxaques de l'ànima, els fruits invisibles de la gran flor.\nI si la sortida s'escau que és a l'hora exacta de les bruixes, just quan la lluna plena surt de darrera un núvol, els fruits deixaran caure la llavor. S'acomplirà el prodigi: el noi o la noia més joves, que acaben de sortir del somni de la infància, quedaran tocats per la màgia del temps fora del temps i seran, per sempre, actor o actriu: saltimbanquis i acròbates del gest, de les emocions, de les paraules.\nPublicat per Nosaltres a 10:46 2 comentaris:\nLa panera del pa, Salvador Dalí\nRecordant la mare...\nNeix als racons més inhòspits dels records cansats. Fa oblidar el moneder a la nevera, les claus a qualsevol prestatge impossible de trobar, les paraules tan sabudes al capdavall d'un túnel fosc.\nÉs tèrbola i grisa com l'ala d'una papallona nocturna. Us visita inesperadament, al tombant dels anys, quan fins i tot els néts se'n van a la seva i ja no es deixen petonejar gaire.\nEl seu pol.len insidiós us fa repetir una vegada i una altra allò que voleu dir, la idea que us fuig, el paperet escrit damunt el nom de les coses.\nI així i tot, hi heu de conviure. Potser cada matí serà ben nou, la llum del sol se us posarà com una llesca de mel damunt l'esmorzar a la taula oblidada. Agafeu-la al vol. Revifeu la tendresa que encara és, viviu l'instant feliç i no us deixeu turmentar per futurs imprevisibles.\nPotser fins i tot, algun dia, la memòria d'una infància perduda us tornarà amb totes les olors inèdites: agafeu-la al vol, també, expliqueu-la. Que no som pas tan diferents. De moment, ens queda la pell tèbia, l'abraçada, la veu.\nTots som més fràgils que no ens pensem. Els anys, enfilats com collarets de llavors a l'arbre de ser viu, tenen granets que es toquen, presents i passats i futurs que roden, ben semblants, fràgils i estantissos.\nPerò totes les llavors germinen...\nPublicat per Nosaltres a 10:11 Cap comentari:\nM’agrada despertar a poc a poc, un a un, els pètals del\nteu cos adormit. Desvetllar amb besos petits, com de rosada,\nla carena ampla de l’esquena, la platja rodona de les natges,\nel pendís suau de les cuixes, la sorpresa dels peus.\nM’agrada omplir de remor secreta els buits de les orelles,\npentinar els camins sedosos dels cabells, trobar la paraula\nmàgica que obre la cova del tresor de les parpelles.\nM’agrada trobar, des de les puntes dels dits, els camins\nocults de l’aigua dels gorgs del ventre. Endevinar i compartir,\npotser, els teus somnis, mentre l’aigua de la llum del dia\ns’enterboleix a la finestra oberta i entra una sentor calenta\nde flors acomplides, de pol·len vençut.\nEncara dorms. Ara, ha lladrat un gos. Ha passat un cotxe.\nHa caigut un estel. Ha plorat un nen.\nVetllo. Espero que floreixis. Tot està bé.\nEl sol, indecís, s’ha aturat a mig camí de ponent. El vespre,\nexpectant, ens mira. Tot ens espera. Tot ens pertany.\nT’acostes i caus d’un somni que ha fet inèdit el tacte del\nteu cos: tebiesa concreta d’ara, d’avui. L’esgarrifança petita\nque et desvetlla. El remoreig de torrent a les mans. Un foc\npetit encès a la nit dels llavis. L’aigua ardent de la llengua.\nLes fogueres dels dits.\nEl sol, rabent com un cometa, se’ns ha endut ponent enllà.\nUna fosca de vellut d’estiu entapissa les hores. Arreu, les\nflors domèstiques dels focs del sopar s’encenen.\nDormim. Ha lladrat un gos, ha passat un cotxe? Tot ens\npertany. Tot ens espera.\nPublicat per Nosaltres a 7:56 Cap comentari:\nA les golfes de la memòria, allí on guardo les coses que no\nvull recordar, les que em fan mal, hi creix una flor de teranyina\nHi pujo molt poc. Tinc por d’omplir-me de la pols vençuda\ndels dies més inhòspits, de la pols turmentada dels desamors\npretesament oblidats, de la pols tèbia i perduda de la infantesa\nHi he anat avui, a contracor, empesa per la revifalla d’un\ndolor indefugible. He obert els finestrons d’hores corcades i\nha entrat una glopada ardent de llum, incendiant la pols. M’he\nabocat al paisatge de muntanyes..., però era tot cremat, i les\nsoques encara fumejaven. Ni un bri de verd passat no\nHe trobat el dolor que em burxava: encara era ben viu,\nembalat dessota els pètals fràgils de teranyina sense rosada,\nsense gotes de llum. Me l’he posat a la falda i l’he bressolat\nlentament amb les mans de fusta. A les golfes de la memòria,\nel balancí dels records grinyolava suaument.\nI llavors la flor de teranyina m’ha vestit lentament: dolor,\nmans, balancí, pols. Ara dormo. Només sóc una crisàlide.\nPublicat per Nosaltres a 15:41 1 comentari:\nMeditative Rose , Salvador Dali (1958)\nPer a la Nit, especialment.\nPot florir, sobretot, els dilluns, aquests dies condemnats\nper judici popular a l’exili de l’alegria. Encara més si allò que\nesperaves del diumenge (sempre n’esperem massa, dels\ndiumenges!) no ha respost a les teves expectatives.\nDilluns. T’aixeques amb un buit estrany al pit i espolses\nels llençols encara tebis i en cauen els trossets escampats i\ntrinxats del cor perdut.\nI te’n vas així, a corre-cuita, amb el cafè amb llet mal\nposat i amb el cor soldat ficat de qualsevol manera al forat\nbalder del pit.\nEncara és fosc. Entres a l’autobús ombriu amb els ulls\ngirats endintre i sense voler veure res. Però es fa clar\nlentament, malgrat la teva indiferència. S’encén el llevant\namb una bellesa esclatant i indiscreta, impossible d’ignorar:\namb la boira esqueixada i daurada i els arbres nus brodats\nnítidament a la carn rosada i groga i blanca del cel.\nLlavors et creix a la butxaca, dins la mà closa, la flor\npressentida, fràgil i efímera, del dia que neix.\nAlgú et saluda pel teu nom.\nAlgú et somriu.\nEts viva; ets viu. Tota la llum del passat d’una estrella es\nvessa, com un miracle, damunt del teu present.\nLa flor tot just insinuada del dia que neix tremola i mor a\ntotes les butxaques on els peixos de les mans busquen recer.\nEl cor apedaçat és un caliu somort de brasa dins el pit.\nPublicat per Nosaltres a 23:45 Cap comentari:\nAmb la complicitat de Simone de Beauvoir\nFloreix als deltes herbosos de les dones de terra. És una\norquídia carnosa, de flor única i rara. Té el color vinós i encès\nde les albades més nítides, però fa olor de pomes àcides.\nEs fa, sobretot, als aiguamolls càlids. Quan floreix, cal\narrencar-la amb cura, a poc a poc, mirant de treure senceres,\nuna a una, les arrels més recòndites. Llavors us mira, ben\nnua, i se us desclou completament a les mans: us mostra, un\ninstant molt breu, la seva meravella perfecta i efímera. Perquè,\nde seguida, es colltorça i es mor. A vegades gemega. Però no\ncal fer-li’n cas. Perquè mor d’una mort molt dolça.\nPublicat per Nosaltres a 11:44 Cap comentari:\nPer a l'àvia Caterina, que em va conèixer però no puc recordar...\nLes acàcies belluguen els rengles de fulles petites, com si\nfossin moltes mans de molts dits. Fa un dia net. La mica de\nvent ha escombrat els núvols, les calitges, la pols, i tot es veu\nmés viu, com acabat de pintar. Els horitzons són més ben\nretallats, més concrets, i semblen més pròxims.\nQuan fa un dia així, et vénen ganes de treballar: les hores\nsón més dòcils i més flexibles. Cap al tard, amb el cos cansat\ni tranquil, encara pots passejar i assaborir a petits glops l’aire\nnet i tebi, i veure la claror que s’allargassa, opaca i manyaga,\ncom una serp blanca que s’esmunyís lentament pels carrers.\nTan lentament que ni la veus, la fosca, omplint el racons, a\nPerquè sempre té un aire furtiu, la nit. Ve que no te\nn’adones, i no saps mai si s’ha instal·lat de cop o si ha vingut\nde puntetes. El cas és que ja és mestressa de tot: llepa\ndolçament els colors, els marceix de mica en mica, s’empassa\nla claror com si fos un embut.\nLlavors (i només en dies així) s’obre inesperadament la\nflor d’aire. Invisible i etèria abraça, com un paraigua finíssim,\ntota la ciutat. Els seus pètals esborrifats freguen per un instant\nels portals més recòndits dels carrers més estrets, i les àvies\nsenten una esgarrifança de vida que les envigoreix. Baixen\npausadament les cadires als portals, i seuen de cara al carrer\nnegrós i amarat d’una insòlita tendresa, sota les banderoles\nde roba estesa dels balcons.\nPublicat per Nosaltres a 10:43 Cap comentari:\nPublicat per Nosaltres a 16:45 Cap comentari:\n(Quadre de René Magritte)\nVaig escriure aquesta "flor" ja fa temps, també, dedicada a la Deli, que estava esperant el Guillem. Ara voldria dedicar-la a la Montse i l'Anna, que han tingut fa poc les seves criatures.\n(Amb la complicitat de René Magritte)\nLa seva llavor creix, tan quietament com una nevada\nnocturna, a la magrana del ventre misteriós de les dones\nestimades. Encara ningú no ho sap, i ella ja sent el camí\nimparable de l’aigua dels ulls, del bassal dolç de les sines, de\nla font de les mans: la pluja petita de les hores adormides.\nQuan el secret és compartit, la pluja es torna fecunda i\nmansa. La llavor, minúscula, tancada dins la seva petxina\nd’ombra, creix. I cauen els dies, madurs, les hores com\nbranques d’un arbre invisible.\nFins que la flor de carn de dona, tan fràgil, esberla el temps.\nNo una roca, ni un tro, ni una muntanya, ni un meteorit:\nnomés l’alè que es trenca, les cames baldades, el ventre com\nun vertigen de dolor: un xuclador, una aigua pregona, un gorg\nde temps de fondària insondable.\nUna rosa de carn i de sang, i s’esdevé el prodigi: l’infant\nNomés l’estupor, la sorpresa tan vella i tan nova: un miracle.\nTota l’aigua dels rius i dels mars i dels núvols convergeix\nen aquest plor. L’aigua perduda, l’aigua rabent, l’aigua aturada.\nNomés una rosa de carn. I l’infant és al món.\nQuan la llum vertical del sol s'esbiaixa i s'endolceix, i els ponents estan tocats de mel fosca; quan la nena o el nen que vam ser olora una llibreta nova, el primer dia d'escola; quan les nyàmeres obren el seu groc viu al costat de l'aigua...llavors, a les places de les festes majors més tardanes, la flor d'olor de setembre voleia pels racons més arrecerats.\nÉs, alhora, una flor present i absent. Està feta de retalls acolorits de records, com una vànova antiga, però també de retalls de present, si és que això existeix, i de bocins d'instants futurs.\nPotser és una flor de roba, potser és una flor d'olors.\nA vegades jeu, endormiscada, al pedrís més assolellat, aquell on les àvies amb bastó reposen i miren; llavors els ve una alenada d'un perfum remot, l'olor exacta de la flor d'un temps perdut.\nPerò sovint rodola pel terra dels menjadors acabats d'escombrar, el dia de la festa major que encén garlandes de llum i de música i que aplega parents en un àpat ritual; o bé s'entortolliga als peus dels dansaires que convoquen, a la plaça, els vilatans que viuen al poble de sempre o els qui hi tornen sempre, enyorats.\nPublicat per Nosaltres a 10:45 2 comentaris:\nSegur que avui hi havia núvols,\ni no he mirat enlaire. Tot el dia\nque veig cares i pedres i les soques dels arbres,\ni les portes per on surten les cares i tornen a entrar.\nMirava de prop, no m'aixecava de terra.\nAra se m'ha fet fosc, i no he vist els núvols.\n("El distret", Gabriel Ferrater)\nNeix a la nit de les butxaques. Diuen que és aèria, que viu sense terra, només de l'aire. Altres expliquen que té pètals com escates, que és com una serp de vidre invisible. Ningú no ho sap del cert. L'única certesa és que és inabastable. Sembla inofensiva, però us omple els ulls de núvols que passen rabents, de dies que moren sense records, de nits que neixen i s'obliden.\nCom el sol, no es pot mirar fit a fit, perquè la seva brillantor us enlluerna, i us podria encomanar el verí del vertigen: si us ha tocat el seu polsim maligne, serà un no viure, perquè no podreu parar. D'un cap de dia a l'altre, se us acumularan urgències imaginàries, caminareu per ciutats invisibles i enmig de gent fugaç i anònima.\nPerò si un capaltard goseu aturar-vos, i fiqueu per un moment les mans a les butxaques oblidades...mirareu els núvols i veureu com es mouen, lents, vius i majestuosos com grans balenes mig adormides. Us recordareu de mirar enlaire pels carrers i veureu noies que es pentinen als balcons dessota els quals passàveu com a autòmates; veureu prodigis.\nSentireu respirar algú i sereu vosaltres, que encara sou petits i bufeu llavors; sentireu l'aigua a la pell, i sereu peixos. Sereu aigua, sereu herba, sereu formiga. I planeta.\nQuan feu les paus amb la flor del temps, començareu a viure.\nPublicat per Nosaltres a 8:06 6 comentaris:\nVaig escriure la "flor de foc" ja fa anys, quan va morir el meu pare. Ara, que ha mort el pare d'una bona amiga, la Franca de Genoni, a Sardenya, em serveix per acompanyar-la en el dol.\nQuan el silenci esmicolat al ventre madur dels núvols de l'hivern es torna neu; quan els pobles petits i encrostats a la terra nua s'arrauleixen com un ramat contra el fred; quan els fruits de la tardor ja reposen a les lleixes, envasats i guardats; quan els geranis ja són a cobert i les àvies fan peücs i mitjons i jerseis de llana amb tots els colors de l'estiu...llavors, a cada casa amb la porta ajustada (però no tancada, perquè els amics i els veïns, i els gats, puguin entrar) neix, domèstica i viva, la flor de foc.\nEls seus pètals, efímers i mòbils com papallones, fan florir la fusta morta en una última primavera incandescent. Tenen tots els colors del cel al capvespre, tots els colors del cel al matí. Fins i tot, al cor mateix de la fusta transfigurada, hi ha un instant fugisser de blau prim i intemporal d'aigua marina.\nLes flors de foc crepiten suaument, potser com un caramel de maduixa a la boca d'un nen petit, potser amb remor de pluja somorta: guspireja l'aigua, guspireja el foc? i somouen un pòsit de records del pare, o de l'espòs, o de l'avi, que fa tan poc que és absent...\nFa tan poc que era aquí: assegut a la cadira (la seva cadira) amb els pocs cabells blancs com fils de neu i amb les mans que el dolor havia tornat primes i fines, quasi transparents.\nFa tan poc que era quí, amb la guspira dels ulls encesa però incombustible, com aquest foc que es renova cada hivern i que ell atiava o gomboldava amb una paciència tranquil.la que ens abrigava: del fred del cos, del fred del cor.\nLa flor encesa del foc ens parla a cau d'orella: tan poc, tan poc, tan poc...\nEls pètals de les flames, com ales de papallona, com ombres d'aire, se'n van xemeneia amunt, s'emporten cel enllà l'enyorament.\nPublicat per Nosaltres a 16:14 Cap comentari:\nPer al Lluís, que el dia 9 fa anys...\nCom el seu nom indica, és extremadament efímera i fràgil. Blava, amb un sol pètal acampanat i soldat, quasi transparent, enfiladissa. Té un batall blanc al fons de l'embut misteriós.\nSol néixer als primers cabells blancs, quan us heu dutxat per treure-us la malenconia i,impensadament, us va a veure un amic sense avisar. Un amic de sempre, que feia dies i dies que no havíeu vist. Llavors us mireu de corre-cuita al mirall, per agençar-vos una mica: se us han revifat els ulls i la pell, els cabells nets...Si us hi passeu els dits, veureu l'esclat de la campaneta blava que s'hi gronxa, diminut.\nI ja esteu a punt. Tant se val què fareu o què direu: les paraules brollaran com una petita pluja. I quan es faci un silenci, i us mireu francament als ulls, sentireu el dring inconfusible de les campanetes respectives.\nPublicat per Nosaltres a 9:29 4 comentaris:\nTerres germanes: acollida de música i poesia a Sardenya\nPublicat per Nosaltres a 9:17 Cap comentari:\nTOT AÇÒ QUE JA NO POT SER (Vicent Andrés Estellés)\nPublicat per Nosaltres a 9:14 4 comentaris:\nMàrius TORRES, Poesies, Ed. Ariel, Sant Joan Despí, 1981\nPublicat per Nosaltres a 23:59 4 comentaris:\nTerres germanes: una experiència inoblidable\nSortim de Girona a mitja tarda, i ens anem trobant a l’aeroport: la colla de VICUS, la gent jove del teatre Palangana, Josep Riera, la Isabel i jo, Francesc Arnau...anem a Genoni (Sardenya), a la trobada Terres Germanes. L’ànima del projecte és Gisella Vacca, (que havia viscut a Catalunya i parla un català perfecte!) cantant i artista amb tot el significat de la paraula.\nEn arribar, ens espera la Gisella i tota una expedició de gent del Coro Santa Barbara de Genoni: la Ines, la Rita, els dos Giovanni, el Giorgio, l’Ottavio, el Salvatore...Són tantes les ganes de conèixer-nos, que al cap de cinc minuts ja parlem tots en una barreja de sard-italià-català que es va fent més comprensible a mesura que passen les hores. Sopem plegats (i esplèndidament) a l’Agriturismo de la Franca, una dona tan acollidora i franca com el seu nom. Llavors ens reparteixen per dormir per Genoni i els seus voltants: els nostres amfitrions hauran de fer, durant els tres dies següents, un esforç important per dur-nos d’un lloc a l’altre, ja que Genoni és un poble petit i no hi ha una infraestructura suficient. Ho faran amb tan bon humor i tanta simpatia que se’ns faran indispensables.\nEsmorzem a ca la Franca i anem concretant el programa amb la Gisella: va tan enfeinada que s’ha d’anar repartint com pot entre nosaltres, perquè tots tenim ganes de saber com anirà tot. Fem la coneixença de l’Aina, la ballarina de flamenc, catalana de Sevilla, i de la Jacky, la Mighela, la Muriel i la Nadine, les cantants de Còrsega.\nAl matí, rebuda a l’ajuntament. El sindaco, Roberto Soddu, ens dóna la benvinguda d’una manera molt cordial i poc protocolària, i de seguida anem a visitar Genoni: l’església, els carrerons, els murals a les parets i, sobretot, l’antico convento, que és on pròpiament es fa la trobada i les diferents actuacions. Envolta el poble un paisatge eixut de ple estiu: la giara, on els cavallini, que són l’orgull del poble, pasturen parsiomoniosament.\nLa primera tarda, el programa ja és atapeït, i comença amb un concert de música sarda a càrrec d’Ignazio Cadeddu, un gran guitarrista que, amb la seva música, ja ens endinsa una mica dintre l’atmosfera inconfusible de Sardenya i de la seva gent. Segueix un concert de cants religiosos corsos del grup U Ponticellu, les noies de Còrsega. Mai no havíem sentit res de semblant. Tenen una potència tal, i juguen tant amb les diferents veus (uns baixos inabastables, sobretot!) que ens fa la sensació que estem escoltant deu o dotze persones amb acompanyament musical; i només són quatre, cantant a capella! Ens expliquen que aquests grups són generalment d’homes; elles en són, doncs, una bellíssima excepció.\nA les vuit del vespre comença la xerrada històrica (en italià) del català Jordi Saumell: parla de la història que ens uneix i que també ens separa, perquè la invasió de Sardenya per part dels catalans no va ser precisament pacífica, i ho explica molt clar. La xerrada es va alternant amb cançons tradicionals catalanes a càrrec d’Isabel Iborra, també a capella; això impregna l’acte d’un simbolisme reparador: les cançons contra la guerra, el que ens uneix contra el que ens separa...La veu clara i potent de la Isabel passa les pàgines d’una història sovint cruenta que Jordi Saumell s’encarrega d’explicar.\nI ve l’hora del recital Terre Sorelle, és a dir, Terres Germanes, de Gisella Vacca, acompanyada a la guitarra per Marco Lutzu: un devessall de poesia i música, un agermanament de llengües (canta en sard però també en català, castellà i cors, i recita una de les meves “Flors” i un poema de Josep Riera). Una veu que juga i canta i plora i riu: la Gisella, única!\nComença la tarda amb una trobada per parlar del meu llibre de prosa poètica “Flors”. La Gisella presenta l’acte i va traduint les introduccions que faig a cada escrit, i que després recita Francesc Arnau, d’una manera molt pausada i entenedora, per tal que també el públic de Sardenya pugui anar seguint, almenys, les idees principals, la qual cosa sembla que s’aconsegueix plenament.\nSeguidament hi ha l’actuació del Coro Santa Barbara, els nostres amics i amigues de Genoni, dirigits per la infatigable Gisella, i que inclouen dues cançons catalanes en el seu repertori. Sentir-los cantar “Rossinyol que vas a França” i “La dama d’Aragó” ens fa pessigolles al cor!\nDesprés hi ha una xerrada de Marco Lutzu, que no només és guitarrista, sinó sobretot etnomusicòleg. Ens parla de les semblances entre alguns gèneres musicals sards i els de les terres germanes, per exemple els Goigs catalans i els Gosos sards , i fa una repassada històrica de les “músiques germanes”.\nI arriba l’hora de l’actuació d’Aina Núñez, ja entrat el capvespre. Veure els braços nus de l’Aina dibuixant la música, tot el cos que es vincla com un arbre amb la brisa d’un cant antic, fa descobrir ( i redescobrir) el flamenc....\nI tanca el dia, ja ben fosc, l’esperat concert “Pell i paraula” a càrrec de VICUS, el grup de Vic que ha posat música a la poesia inigualable de Josep Riera. Entre la nostàlgia i la tendresa; entre la tristesa i l’alegria i un humor molt fi, el Josep Maria, el Lluís, el Miquel i el Josep trenen paraula i música des de molt endins, amb el contrapunt de les recitacions de la Irene, la Carla, l’Andreu i l’Abel del teatre Palangana, unes veus joves i colpidores damunt uns versos que, de tan fondos, ens semblen antics.\nI ve que tot s’acaba. Els nostres amics sards ens porten, durant el matí, a veure les restes arqueològiques dels “nuraghi” de Barumini, senzillament impressionants.\nI comencem la tarda amb una trobada de poetes: la poetessa sarda Anna Cristina Serra, (el cognom diu prou de la nostra història comuna!) i els lluçanesos Josep Riera i jo mateixa. Parlem sobretot de les dificultats d’aprendre el català i el sard, com a llengües germanes que han estat igualment oprimides. La poetessa sarda recita alguns dels seus poemes, molt sentits pel públic local, i els joves del teatre Palangana reciten admirablement alguns poemes de Josep Riera i algunes de les meves proses poètiques.\nLes nostres amigues corses, aquesta darrera tarda, ens obsequien amb un recital de música profana, impressionant i divertit, si és que això és una manera d’explicar-se.\nL’historiador Jordi Saumell i Isabel Iborra reediten una nova edició alternada de xerrada històrica i de cançons tradicionals catalanes, aquesta vegada amb el títol de “El treball ens un uneix”, que també és el tema de les cançons.\nI clouen el dia la dansa de l’Aina, el cant de la Gisella i la guitarra d’Enrico Piredda, amb la mestria i l’emoció de cloure, esperem que provisionalment, la trobada inoblidable de les terres germanes.\nI és que, com diu la Gisella, “Els viatges són indispensables, inclosa la fantasia. Les destinacions sempre són dues, almenys: l’ànima del viatjador i la del poble acollidor. Però sovint, increïblement, el viatge més important és aquell que la gent emprèn cap a nosaltres, portant dons que a l’Illa estimem bescanviar. Si els dons son Música i Poesia, tindrem aquestes riqueses per a tota la vida, com el més preuat dels tresors.”\nAra només falta poder acollir a Catalunya, també nosaltres, el tresor del viatge d’ells cap aquí....\nEls dies 18 a 20 d’agost d’enguany el grup musical vigatà V.I.C.U.S., juntament amb en Josep Riera, poeta d’Oristà, Roser Iborra, escriptora d’Alpens, Isabel Iborra, cantadora d’Alpens, i Jordi Saumell, historiador de Copons, van ser la representació catalana al Festival “ Terre Sorelle – Terres Germanes “ que va tenir lloc a l’illa de Sardenya, al poblet de Genoni.\nParticipaven també al festival “U Ponticellu” un grup vocal de l’illa de Còrsega, Aina Nuñez, bailaora de flamenc i, representant l’illa i la cultura sarda, la poetessa Anna Cristina Serra, el cor Santa Bàrbara de Genoni, els guitarristes Ignazio Cadeddu, Enrico Piredda i Marco Lutzu i la cantant d’esplèndida veu, Gisella Vacca, directora artística i “Alma Màter” de l’event.\nTres dies estrenyent vincles i compartint realitats artístiques i culturals. Cal destacar la generosa hospitalitat dels habitants de Genoni, que ha contribuït en gran manera a fer d’aquest festival una meravellosa trobada, impossible d’oblidar pel seu alt contingut humà.\n“Els VICUS” estem molt contents d’haver ofert les nostres cançons al costat de veus i guitarres d’un alt nivell artístic. L’actuació del nostre grup va consistir en la presentació completa del disc Pell i Paraula sobre els poemes d’en Josep Riera. Irene Solà, Carla Febrer, Andreu Minoves i Abel Miró, membres del grup de teatre La Palangana, anaven recitant uns curts poemes entre cançó i cançó. L’atenció del públic, malgrat la dificultat per entendre els textos, era màxima, i les ovacions molt sentides i emocionades, de les que arriben al cor. Podem parlar d’un concert que va sortir rodó, on tothom va posar el millor que duia a dins.\nV.I.C.U.S. també vàrem col·laborar amb la xerrada poètica acompanyant a les veus dels poetes amb música de guitarres. A destacar El Rossinyol que gairebé va esdevenir un himne.\nNo podem tancar aquesta petita crònica sense esmentar el nostre agraïment a l’ajuntament de Genoni i al seu síndico, Roberto Soddu, així com a Gisella, l’àngel de Terres Germanes.\nPublicat per Nosaltres a 16:17 1 comentari:\nSi teniu la sort que, a Sardenya, us vinguin a esperar els amics i les amigues de Genoni, just quan el vostre avió ha aterrat com un gran ocell cansat...llavors, esteu a punt de compartir una terra i una gent que mai més no se us esborraran de la memòria.\nPerquè, a Sardenya, la generositat es diu Giovanni, Giorgio, Salvatore, Aldo, Roberto, Otto; es diu Gisella, Jesuina, Rita, Ines, Franca, Claudia, Maria Pia...\nQuan hi heu estat, i la música s'ha barrejat amb la poesia i la dansa que surt del cor; quan heu compartit la seva taula generosa i les anades amunt i avall de la "giara", on els "cavallini" pasturen lentament el temps...ja esteu tocats del perfum lleu de les flors d'acollida.\nI, quan torneu a casa, semblarà que no ha passat res. Només que l'enyorament de la gent senzilla se us adormirà cada nit al clot tebi del coixí.\nPerò, quan la primavera esclati, després de totes les neus, les flors d'acollida, de color de mirall, minúscules i fràgils, faran una dringadissa inconfusible i us floriran a l'ampit de les finestres i al cancell de les portes, que quedaran per sempre obertes, bo i esperant l'arribada de la bona gent de les terres germanes.\nPublicat per Nosaltres a 19:47 2 comentaris:\nCap a Sardenya!\nDel 18 al 20 d'agost, festival poeticomusical a la localitat sarda de Genoni\nUn festival poeticomusical que se celebra a la localitat sarda de Genoni, entre el 18 i el 20 d'agost, acollirà diferents propostes lluçaneses de la mà de la cantant, actriu i creadora Gisella Vacca.\nPublicat per Nosaltres a 11:21 Cap comentari:\n- Està plovent molt, iaia!\n- Oh, que bé! M'agrada, la pluja d'estiu. Es regarà el jardí.\n- Però els trons em fan por...\n- Por? Què dius? Una vegada, quan eres petita, et vas adormir i tot, mirant una tempesta. I deies: "Un altre llampet, un altre llampet"!\n- No sabia dir llampec?\n- Saps què? Obrirem una mica els porticons, i semblarà que estem en una discoteca.\n- Saps per què veiem abans la llum i després el tro?\n- Perquè la llum viatja més de pressa que el so. No us ho han explicat, a l'escola?\n- Ai, aquests mestres...\n- La mama diu que pots saber si la tempesta s'acosta o no comptant els segons entre llampec i llampec.\n- Deus voler dir entre llampec i tro.\n- És que són tan seguits que fa de mal comptar...\n- Vull anar amb la mama.\n- Ja hi aniràs, dona. Però aprofita que ara ets aquí, amb una iaia tan guapa com tens...\n- Que no? Amb el munt de fotos que m'has fet avui!\n- Ja no plou tant.\n- El meu pare deia que, quan trona, al cel estan canviant els mobles de lloc, i sí, ho sembla, com si arrosseguessin un armari, no trobes?\n- Bona nit, preciosa.\nQuina ploguda, avui! Aigua a bots i barrals damunt la set de l'estiu, bullida de núvols i de vents i trons...\nPlou i fa sol. Les bruixes pentinen parracs de boira tèbia muntanya amunt.\nI ve la nit amb els peus molls, somrient, amb ulls negres i cabells de pols de lluna.\nFarà de bon dormir.\nPublicat per Nosaltres a 19:11 2 comentaris:\nLa Gisella Vacca ens ha convidat a Sardenya. Comença el compte enrera!\nPublicat per Nosaltres a 10:22 Cap comentari:\nDissetena trobada de cantadores i cantadors del Lluçanès\nEs pot posar paraules a la música, però...la música es pot dir amb paraules? Em penso que no. Als qui en som només oïdors ens queda amarada a la pell com una pluja de primavera, ancorada en un raconet de la memòria, dissolta a la saliva com un sucre molt fi.\nI no sabria com més dir-ho. Sopar, cançons i fresca de la nit fins a les quatre de la matinada, abraçades i records de la mare Pepeta, cantadora, a qui es va retre un homenatge ben merescut i emotiu, dins de la dissetena trobada de cantadores i cantadors del Lluçanès, a La Torre d'Oristà, aquest passat dissabte 3 de juliol.\nDes d'aquí vull agrair-ho a tothom qui ho va fer possible, amb una sinceritat i un sentit de país que no sap de constitucions ni de roïneses. Va ser inoblidable.\nPublicat per Nosaltres a 18:34 4 comentaris:\nAquest dissabte, 3 de juliol, dissetena trobada de cantadores i cantadors del Lluçanès, a La Torre d'Oristà:\n. A les 6 de la tarda, taller de cançons.\n. A les 9 del vespre, sopar popular (reserves al 93 888 03 02).\n. A continuació, homenatge a Pepeta Plans Sayós (la meva mare, que també va ser una bona cantadora).\n. Actuació de cantadores i cantadors del Lluçanès i d'altres comarques dels Països Catalans.\nPublicat per Nosaltres a 8:38 Cap comentari:\nQuan ja no tinguis cap paraula\nparla, comença el so,\nno paris, inventa la paraula,\nexcava cap a dins de les síl·labes, excava,\nobre els corredors, obre les mines\nimaginades, excava, comença una altra vegada\nla llengua començada, no vacil·lis,\nno t’aturis, escriu la lletra nova,\nescriu-la a les parets de l’aire,\nescriu-la als miralls de l’aigua,\nparla, no paris, camina amb la paraula,\npuja als cims d’abans de la paraula,\nbaixa als pous de després de la paraula, fica’t\na les coves enlluernades del so, escolta,\nescolta les vocals buides quan el so s’acaba,\nles vocals immòbils sota l’aigua clara,\nescolta les pedres mudes sota l’aigua que passa,\nescolta-les i agafa-les d’una a una,\nbufa sense parar sobre les cendres blanques,\nno t’aturis, bufa, alena, respira, enfila’t\nper les escales del silenci, no paris,\nfila el llençol incansable de l’esperança,\ndigues, parla, passada rere passada,\nfil impalpable rere fil impalpable, enfila\nl’agulla amb la claror inacabable,\ncus el silenci inconsolable del dolor, no paris,\ncus la pluja que cus la plana i la muntanya,\ncus la paraula incomençada, cus,\ndigues, no paris, anuncia la paraula.\n(Manllevo aquesta poesia del bloc Tinta xinesa, de Biel Barnils, que l'ha manllevada de Lluís Solà, l'autor. M'ha impressionat profundament. És una poesia que es pot escriure a les parets de casa, per recitar-la cada dia contra tots els maleficis, com una oració).\nPresentació del llibre Entre bellesa i dolor, de Lluís Solà. Vídeo de El 9 Nou.\nPublicat per Nosaltres a 23:45 4 comentaris:\nQuan arriba l'hora de la feina feta, la memòria va passant pel sedàs dels dies i acabes recordant només les hores bones, totes les criatures a qui vas dedicar un somriure, potser confoses en una de sola: un nen o una nena que escoltaven i reien i et sorprenien.\nParlo per mi, és clar. Quan arriba l'hora de la feina feta, t'acostumes a una altra cadència del temps, molt més amable: i et despertes amb els ocells o el sol o la gana; vius una altra relació amb l'entorn, una calma insospitada.\nVénen els dies oberts com flors, com magranes madures, i pots assaborir-los i compartir-los segons el que et diu el cor: agombolar els néts o cuidar els avis, les germanes i els germans, o retrobar amistats perdudes dintre el vertigen dels dies adelerats.\nNo tot seran flors i violes, és clar; però si aprens a gaudir de les coses molt petites: la flor que s'obre, el ventet que arrissa els arbres i escampa els núvols, la conversa quieta...trobes que el cor et batega a un altre ritme, i que cada dia és nou i irrepetible.\nQue en gaudiu per molts anys!\nSant Quirze de Besora, escola Segimon Comes\nDisset de juny de 2010\nPublicat per Nosaltres a 10:02 Cap comentari:\nHi ha poques coses que escalfin més el cor que despertar-se, un dia de primavera, a La Cirera, després d'una nit plàcida sense sorolls urbans...Despertar-se i recordar on ets i mirar per la finestra: quina estesa de verds, quina refiladissa d'ocells!\nI llavors et ve la urgència de sortir i fondre't dintre el sol i els gallerets, de gaudir la blavor minúscula de la jonça i l'olor de la farigola i la sajolida...\nDintre la casa, que respira la placidesa dels anys viscuts i de les cançons escoltades, mil i un detalls et fan viva la minuciosa i càlida benvinguda de la Isabel, que acull família, amics i hostes amb el mateix somriure: perquè també somriuen els estris arrenglerats a la cuina, les flors seques i la llar de foc fumosa; somriuen els sostres antics i els llençols nets...\nI llavors et ve la gana i la set, i potser les ganes de cantar o de sentir cantar; tot dintre d'una alegria tan neta que, a ciutat, es desaprèn massa aviat.\nPublicat per Nosaltres a 9:40 Cap comentari:\nEl passat dia 19 de gener va morir, als vuitanta-dos anys, Pepeta Plans i Sayós, d’Alpens. Per a nosaltres la mare, l’àvia, la besàvia. Per a tots, la Pepeta de Cal Pei.\nI semblava que els dies s’havien d’aturar, però no. Han caminat dies i pluges, llunes i sols i ha arribat de nou la primavera, el bon temps que ella tant delia. Però ja no hi és. No pas com abans, almenys, amb la veu i l’abraçada i el somriure. Però sí en un record molt recent, com una brasa que ens escalfa i entristeix, alhora, el cor.\nLa Pepeta ens ha deixat, com el Cigronet del conte, un rastre d’engrunes per saber tornar a casa. Només que les engrunes són paraules. Perquè no és el mateix dir “flor” que dir “herba blava, jonça, gallerets o alls de bruixa...”. No és el mateix dir “casa” que dir “Cal Pei, Cal Ton, Cal Jolis, Ca la Damiana...” No és el mateix dir “bosc” que dir “Puigcornador, Santa Margarida, l’obaga clara o la costa del Graell”...\nI si les paraules, que ens va saber guardar fins i tot en els anys més foscos, són un riu que flueix sempre nou i sempre vell...les cançons són com els gorgs: aquell lloc de la memòria col.lectiva en què les paraules s’encalmen i tenen fondàries insospitades, ressons d’una història no escrita que ens explica, de viva veu, amors i desamors, tristeses i alegries de pagesos i princeses, de caçadors i ocells, de guilles múrries, de barretinaires...cançons que la mare, com tantes altres dones que avui són o podrien ser aquí, va aprendre de la iaia Caterina i que la iaia havia après de la seva mare, i així podríem recular i recular cap a un passat que, cada vegada que cantem, es fa sobtadament present, ben viu.\nI és que abans es cantava més, es cantava molt: per alleugerir la cadència de la sega o mentre s’espellofava el blat de moro durant les llargues vesprades de l’hivern. Es cantava mentre s’estenia la roba o es feia dissabte, mentre es donava el menjar a les gallines o s’arreplegava l’herba per als conills...\nAra, amb aquesta vida frenètica que, si badem, se’ns encomana, desaprenem que les cançons són una altra manera de respirar i de viure. Per això és tan important de trobar-nos avui i de compartir les veus que ens tornen les paraules enfilades com collarets d’una herència ben nostra, d’una llengua i d’una història col.lectives.\nGràcies, Pepeta. Gràcies, mare.\nPublicat per Nosaltres a 0:47 Cap comentari:\nViviu sense memòria i\nrenegant el passat i l'herència...\nXipollegeu en la sang\nsense recordar els porcs bruts\nque us van degollar...\nEls vostres buldòzer no recorden Varsòvia...\nVosaltres feu de cada límit irrisió i saqueig!\nAnihileu, afameu, feu pogrom i deportació...\nVosaltres... Just vosaltres!\nAcabada la pietat.\nMorta la compassió.\nVosaltres, que en vau tastar,\nd’aquest pa amarg...\nVosaltres, que en vau morir,\nCom podeu... Vosaltres?\nI jo no us entenc\ni no puc justificar-vos,\nnomés perquè vau patir...\nPerò... La vostra memòria on s’ha perdut?\nNo us veieu, vosaltres, amb altres uniformes\nen altres temps?\nEncara que no sigueu vosaltres?\nVersos: Giandiego Marigo\nVeu: Gisella Vacca\nImatges: Vittorio Arrigoni (http://guerrillaradio.iobloggo.com/)\nPublicat per Nosaltres a 13:26 Cap comentari:\nPublicat per Nosaltres a 10:44 Cap comentari:\nDissetena trobada de cantadores i cantadors del Ll...


Mas: 'Si volem una Catalunya capdavantera a Europa, necessitem un estat que no tenim' - VilaWeb\nDiumenge 28.10.2012 13:27\nMas: 'Si volem una Catalunya capdavantera a Europa, necessitem un estat que no tenim'\nCiU presenta un programa electoral marcat per la 'transició nacional'\nEl president de la Generalitat i candidat de CiU, Artur Mas, ha presentat avui al matí el programa amb què la federació nacionalista concorrerà a les eleccions del 25 de novembre (íntegre, pdf), titulat 'Catalunya 2020'. Mas ha explicat que un dels eixos principals passa per 'emmirallar-nos amb la millor Europa' i fer d'aquests països el referent per Catalunya. És en aquest sentit que ha emmarcat el 'fil roig' que és per CiU 'el dret de decidir' i la consulta per l'autodeterminació. I és que per Mas, si els catalans volen 'una Catalunya capdavantera a Europa, necessitem un estat i unes estructures que no tenim'.\nMas s'ha compromès a portar Catalunya cap a l'estat propi i, per a fer-ho, el programa de CiU inclou la celebració d'un referèndum d'autodeterminació en els pròxims quatre anys. 'Si l'estat espanyol no és el nostre aliat, cal un estat propi', ha dit. I ha afegit: 'Volem i podem tenir una Catalunya que al capdavant d'aquesta Europa 2020 i us asseguro que ens ho guayarem'.\nDesprés d'insistir que Europa ha de ser el mirall al qual atenir-se, Mas ha advertit que Espanya difícilment proporcionarà i fins i tot intentarà 'impedir que Catalunya tingui les estructures i els intruments d'estat que reclama'. Per aquesta raó, ha qüestionat que ara des del Govern del PP, i de boca del seu president, Mariano Rajoy, s'aposti pel diàleg quan 'mai' els han plantejat cap proposta per reduir el dèficit fiscal català o per solucionar la falta d'inversió pública en infraestructures, entre d'altres qüestions.\n'Sempre els has d'anar darrere, i després et poden acusar de ploramiques. Quan han fet una proposta en positiu perquè símbols catalans, com la llengua, estiguessin protegits? Mai se'ls ha ocorregut res, sempre han pogut dir que no', ha retret. Per a Mas, el dret de decidir és un dels elements motrius de la pròxima legislatura, juntament amb la innovació i internacionalització, la formació, la justícia social i la base cultural.


El govern de Colau denega el conveni amb el Port per a l'Hermitage sense suport del PSC\nPublicat 28/05/2021 18:24CET\nL'Ajuntament de Barcelona ha decidit aquest divendres en una comissió de govern extraordinària denegar el conveni que el Port de Barcelona volia establir amb el projecte de l'Hermitage a la Nova Bocana, tot i que el PSC s'ha abstingut.\nEn una roda de premsa, la tinent d'alcalde d'Urbanisme, Janet Sanz, ha detallat que també s'ha acordat desistir de les al·legacions del Port al projecte, perquè el Govern municipal vol "obrir una nova etapa".\n"Tanquem aquesta carpeta administrativa per impulsar un projecte que hi càpiga", i ha insistit que el Consell d'Administració del Port es va precipitar a l'hora aprovar aquest dimecres la concessió administrativa per impulsar l'Hermitage.\nAmb aquesta decisió, el Govern municipal tanca la porta definitivament al projecte inicial al Port, i Sanz ha insistit que és el moment d'explorar un nou projecte: "Volem la inversió, però volem un projecte millor. Tot s'ha precipitat".\nSanz ha recordat que el conveni entre l'Ajuntament i el Port és un tràmit "imprescindible" perquè qualsevol projecte es pugui instal·lar a la Nova Bocana, per la qual cosa necessita el vistiplau del Govern municipal.


Troben ossos possiblement humans en un contenidor del cementiri de Castellbell - Regió7\nTroben ossos possiblement humans en un contenidor del cementiri de Castellbell\nLes restes estaven barrejades amb trossos de fusta d'un fèretre desballestat i altres elements\n08·09·20 | 23:09\nLes restes humanes trobades entre la brossa del contenidor arxiu particular\nL'Ajuntament de Castellbell i el Vilar va informar ahir a primera hora del matí que està investigant uns ossos que tot fa indicar que són humans i restes d'un taüt manipulat que es van poder veure al contenidor de restes funeràries que està situat a l'exterior del cementiri municipal.\nEl taüt va aparèixer desballestat, juntament amb roba vella, flors seques i bosses de plàstic de les quals es desconeix el contingut, tal com es pot apreciar a la imatge que acompanya aquesta notícia. Les restes humanes òssies van quedar al descobert entre la brossa abocada al contenidor.\nEl consistori va tenir coneixement dels fets dilluns al vespre i ahir va assegurar que des de primera hora del matí treballava per identificar els autors d'un acte que considera «del tot intolerable» i pel qual exigiran responsabilitats.\nSegons va explicar a Regió7 l'alcaldessa de Castellbell, Montserrat Badia, a hores d'ara no es pot saber a qui pertanyen les restes trobades al contenidor perquè hi ha hagut 4 actuacions al cementiri en les darreres setmanes. Per aquest motiu el consistori ha obert un expedient de salut pública per esbrinar si hi ha hagut algun tipus de negligència per part de les empreses encarregades de dur a terme els recents enterraments i trasllats de nínxols o bé de l'empresa gestora del cementiri municipal, responsable de dipositar els fèretres buits al contenidor de restes funeràries.\nL'alcaldessa va apuntar que «és difícil saber què ha pogut passar o a qui poden pertànyer les restes», ja que al contenidor no només hi havia les restes d'un fèretre. Tot i això, l'alcaldessa va assegurar que «estem esbrinant si algú ha modificat el contenidor per fer la foto perquè els taüts no se solen deixar drets ni tan manipulats com hem trobat aquest».\nEn aquest sentit, Badia va destacar a ACN que el taüt de fusta trencat que es trobava a la part superior del contenidor en una posició estranya pertany a un nínxol que es va traslladar a principi de juliol amb la presència dels familiars com es fa en aquests casos i que, un cop completat el procés, les restes del nínxol es van dipositar al contenidor del cementiri. Tot i això també va voler apuntar que «podria haver estat fruit de la mala sort de l'operari que podria no haver-se adonat que hi havia restes humanes dins de la capsa que deixava al contenidor. De variables n'hi pot haver moltes».\nLa guàrdia municipal va aixecar acta ahir i els tècnics municipals ja estan treballant per elaborar un informe sobre si s'ha vulnerat alguna normativa. Badia va afirmar que «és intolerable que apareguin unes restes al contenidor de residus funeraris, suposant que siguin humanes. Per tant, cal esbrinar què ha passat, i si es demostra negligència, cal depurar responsabilitats». El cas serà traslladat als Mossos d'Esquadra, segons ACN.\nFerit molt greu en un apunyalament a Manresa\nUn ferit lleu en un accident a l'A-2, a Esparreguera


El TC prohibeix que Puigdemont pugui ser investit a distància\nEl Tribunal Constitucional espanyol (TC) ha declarat inconstitucional la investidura telemàtica. Així, ha declarat nul·la la llei del Parlament de Catalunya que permetia la investidura no presencial del president de la Generalitat i la celebració de reunions del Govern per via telemàtica. La norma, que cercava facilitar la investidura de Carles Puigdemont, va ser aprovada per la cambra catalana el 8 de maig del 2018.\nEls magistrats han apuntat que una investidura en la qual el candidat no comparegués presencialment davant la cambra per sol·licitar la seva confiança seria «contrària al bloc de constitucionalitat».\n-Están acollonits, quanta po que els hi fa el Mandela (perdó, el Puigdemont i tot lo que ell representa),\nSí, també dictà sentència sobre s'estatut d'autonomia (tocant un estatut que ja havia set referendat) es juliol del 2010 aprofitant s'enrenou de sa victòria de sa selecció espanyola en es mundial de futbol de Sudàfrica, com dient "ja podeu cridar, catalans, que tots es vostres crits quedaran ofegats per un clam d'espanyolitat". Anys més tard, Holanda endossava un 5-1 a Espanya mentre que s'independentisme no ha deixat de créixer. Quin èxit es des Constitucional!\nLa questió és putejar als catalans. Un dia els sabra greu haver estat tan dolents, amb una de les poques mans que els donava de menjar.\nPer Així és fàcil, fa mes de 2 anys\nEl TC prohibeix tot, tot el que no vol ni li agrada!\nUn dia no tendrà tant de poder.


#focEmpordà, anàlisi de l’activitat de perfils de Twitter d’emergències de la Generalitat – blog gencat\n#focEmpordà, anàlisi de l’activitat de perfils de Twitter d’emergències de la Generalitat\n29 novembre 2012 06 novembre 2019 xarxes1 comentari\nDurant l’incendi que va afectar la comarca de l’Alt Empordà del 22 al 31 de juliol de 2012, Twitter i les xarxes socials, tot i ser canals de difusió molt nous, van ser dels mitjans d’informació més utilitzats per una part de la ciutadania, cada vegada més nombrosa. Els perfils @emergenciescat, @bomberscat, @transit i @112 van tenir una gran activitat aquells dies. En aquest apunt en fem una anàlisi i mostrem la utilitat d’aquests perfils d’informació de servei que mereixen el reconeixement internacional. Precisament, els responsables del Twitter @emergenciescat han tingut, fa poc, l’oportunitat de divulgar la seva tasca a l’Aston University de Birmingham, com a exemple de bones pràctiques en comunicació d’urgències. Us n’adjuntem també la presentació. Pensem que són útils aquests perfils de servei? Diguem-hi la nostra!\nLes xarxes socials són espais que ofereixen informació accessible des de dispositius mòbils i permeten una immediatesa en les comunicacions. Són noves vies de difusió cap a la ciutadania que expandeixen la informació, d’una manera més relacional que els altres canals.\nCentrant-nos en el cas que ens ocupa, el seguiment dels perfils que informaven sobre l’incendi va augmentar aquells dies. Si observem el gràfic de la part superior, veurem que, per exemple, el compte @emergenciescat suma prop de 7.000 nous usuaris inscrits als més de 13.000 que ja rebien tots els missatges. El @112, que es va estrenar el 9 de juliol, té prop de 4.000 subscrits a dia 1 d’agost.\nSi les xarxes socials són tan importants en el nostre dia a dia és gràcies a la mobilitat i la immediatesa, dos conceptes que estan associats a l’essència d’aquests entorns. Així, augmenta la necessitat d’estar informats en tot moment independentment del lloc on estiguem. Per aquest motiu, la comunicació a través d’aquestes eines requereix un tempo més accelerat respecte d’altres vies de comunicació.\nEn el gràfic següent, podem veure el nombre de tuits i el d’impressions, és a dir, la suma del nombre de seguidors de cada usuari que retuiteja alguns dels missatges que publiquem. El nombre total d’impressions, per tant, mostra fins a quantes persones arriba aquesta informació.\nUna altra vegada la franja horària que afecta la nit del diumenge és el moment en què els missatges publicats tenen més impressions: 10.444.431.\nCal dir, però, que l’ajuda de la ciutadania és vital per arribar a un volum tan ampli de persones (hi ha franges horàries en què s’obtenen més de 10.000.000 d’impressions).\nAixí mateix, també és rellevant el paper difusor dels mitjans de comunicació, que van encastar als seus portals digitals ginys amb els perfils oficials de la Generalitat o bé van fer notícies informant-ne.\nAplicació per a mòbils Parlament 2012 per seguir el resultat de les eleccions\nMillora la presentació de les imatges del Banc Iconogràfic de la Generalitat\nUna resposta a “#focEmpordà, anàlisi de l’activitat de perfils de Twitter d’emergències de la Generalitat”\n29 novembre 2012 a les 12:35 pm\nLa gestió del #focempordà a Twitter (puntes amb + de 10M d'impressions) http://t.co/pxE6zTcx\nLeave a Reply to sergi\tCancel reply


LA PANXA DEL BOU: Passeig per Montjuïc\nNo és la primera vegada, ni serà la darrera, que escric sobre Montjuïc. La meva muntanya familiar i veïnal, tan maltractada i reconvertida al llarg del temps, conserva en molts racons una màgia antiga i incombustible. Ahir hi vaig anar a fer un tomb, hi havia força turisme i, malgrat que molts aspectes de les transformacions lligades a esdeveniments oficials, com l’exposició o l’olimpisme recent poden ser discutibles, jo, que recordo molt bé la pobresa que emplenava de moviment i vida els anys del barraquisme, en faig, en aquest moment de la meva vida i de la història ciutadana, un balanç positiu. Potser perquè no em costa assumir com a meus, també, els paisatges més recents, els edificis pretensiosos moderns, santificats pel conjunt de verdor limitada que els acull.\nLes fonts, sortidors i estanys són secs, amb un cartell municipal que diu que és per estalviar aigua. La veritat és que em sembla contradictori aquest estalvi, ja que recordo que en una visita promocionada per l’ajuntament, de fa alguns anys, ens van explicar que s’hi havia establert un sistema de reciclatge amb l’aigua de la muntanya, de manera que la de regar es tornava a aprofitar per als elements decoratius que en feien l’element principal, que tot formava part d’una mena de perfecte circuït. Suposo que continuen regant, així doncs, tot plegat em sembla una mena d’afirmació ecològica una mica estranya, però no hi entenc i faré un acte de fe estalviadora, amb l’esperança que d’aquí a poc temps la música de l’aigua viva i en moviment torni a animar els jardins.\nEls sortidors i els estanys, sense aigua, fan una mica de llàstima, però la nit abans havia plogut i tot mostrava un aspecte de brillantor antiga i lluminosa. Quan jo era petita, en aquells estanys hi agafàvem cap-grossos però després van estar molt de temps, també, secs i abandonats. L’època de la grandeur porciolesca va acabar amb les barraques i va revifar el tema amb la construcció del meu enyorat parc d’atraccions i la primera donació, -a mitges-, del castell. Després va tornar a passar un temps de sequera general i es van tornar a malmetre molts camins i accessos, molts sortidors van tornar a romandre eixuts, fins que les olimpíades i el turisme van recuperar i tornar a transformar alguns espais muntanyencs. Montjuïc és un problema que no s’acabarà de resoldre mai, perquè resulta un indret molt llaminer, molt proper a la ciutat, on hi convergeixen interessos diversos.\nÉs poc conegut, avui, el passat barraquista de la muntanya, molt antic, pero que va arribar a conformar una segona ciutat des de mitjans dels anys cinquanta a començaments dels setanta, encara que de barraques n'hi havia hagut feia ja molts i molts anys. Fa algun temps vaig escriure un article en una revista veïnal sobre el tema, moltes dades del qual vaig extreure d’un interessant llibret de Fabre, J., Huertas, J. M. i Martí, J. (1969. El Montjuïc del segle XX. Barcelona: Pòrtic), una de les poques fonts d’informació de l’època sobre el tema, amb recull de testimonis directes i amb una intenció crítica evident. Copio un fragment del meu article, relatiu als diferents barris existents a mitjans dels seixanta que crec, mereixerien un recordatori en forma de monument, placa o el que sigui, als indrets on van ser, de la mateixa manera que es recorden d’altres esdeveniments històrics, feliços i dramàtics de la ciutat.\nLa gran quantitat de persones que vivien en aquelles condicions s’aplegava per barris que, al llarg del temps, van anar configurant unes característiques pròpies. Aquests barris eren:\n*Can Valero. Dividit en dos: Valero Gran i Valero Petit. Rebia el nom del bar de Valero Lecha que tenia dos fills, Manuel i Francesc Valero, uns petits propietaris dels anys 20. Va ser el més gran de tots els barris, el 1957 hi havia 1400 barraques. El 1968 es va complicar l’habitabilitat, amb l’abocament d’escombreries a les pedreres abandonades. El bar va resistir uns quants anys, a causa de la proximitat dels exàmens de conducció.\n*Les Banderes. Estava situat al nord de Can Valero, s’hi arribava per un pont de fusta i s’estenia fins la paret del cementiri. És possible que el nom provingués d’un bar dels anys 30. Ocupava un solar de Foment d’Obres i Construccions. Unes monges hi van muntar una escola, una clínica elemental i un centre social. Amb les escombraries de l’abocador les monges s’havien de cobrir el rostre amb un mocador, com els pistolers de l’oest, imatge que cridava l’atenció i va arribar a ser popular. Va arribar a tenir 375 barraques i va ser el darrer barri en desaparèixer, el 1973.\n*Tres Pins. Situat a l’antic i bucòlic indret on s’hi havia anat a passar el dia de festa. Tres pins molt grans li van donar el nom. Sembla que Lerroux hi havia fet mítings, dirigits als que berenaven. Durant els anys 50 va esdevenir barri de barraques, i se’n van aixecar unes cinquanta més quan l’Ajuntament va voler treure els barraquistes de Maricel per donar el solar als promotors del Parc d’Atraccions. Un capellà, Mossèn Antoni Oriol Briva, va crear un centre social, que van batejar amb el seu nom, Oriol. Es va donar nom als carrers principals encara que ja n’existia algun, com el de la Culebra, antic camí. Els nous carrers duien noms com ara Lleó XIII, Doctor Modrego... Mossèn Oriol va ser després bisbe d’Astorga. El nom es va mantenir per a un viver de plantes.\n*Sobre la Fossa. Estava aixecat sobre el fossar de la Pedrera, antiga fossa comuna, que acollia els pobres i afussellats. Incloïa barraques de fusta, ha quedat documentat a la pel·lícula Los Tarantos. Va desaparèixer a finals dels seixanta.\n*Barraques del Poble-sec. Al final del carrer del Poeta Cabanyes i seguint el curs del funicular hi havia unes 500 casetes, força precàries, encara que algunes s’havien anat rehabilitant i consolidant. Va costar d’erradicar. Al costat de l’Escola del Bosc l’Ajuntament encara hi va construir uns barracots per a aquelles persones que no tenien diners per anar al barri de la Mina, que van romandre durant uns quants anys més en aquell indret.\n*Jesús i Maria o La Muntanyeta. El primer nom correspon a una escola de jesuïtes, que era al costat del barri, format a la dècada dels quaranta. Va ser l’únic barri que es va organitzar per crear una cooperativa d’habitatge. La manca d’ajut oficial, l’arribada de gitanos d’altres nuclis i diverses circumstàncies van significar la desfeta de la iniciativa. Eren unes 508 barraques. Els gitanos encara s’hi van quedar, en nuclis marginals. Durant l’experiència cooperativa es va crear un centre social i una revista ‘Ideal’, des del 63 al 67. La revista havia existit ja abans de la Guerra, com a butlletí de caire cristià (33-36) i en intents d’animar culturalment Can Tunis (44 i 49).\n*El Morrot. El 8 de març de 1963 un esllavissament va provocar la mort de nou persones que vivien en aquestes barraques i la resta d’habitants va ser traslladada.\n*Maricel. El nom venia d’un antic parc d’atraccions dels anys trenta. Un cop desaparegut s’hi van instal·lar unes noranta barraques, que es van treure el 1964 per construir el nou parc d’atraccions.\nA més d’aquests barris hi havia altres nuclis, com ara un al costat de l’asil del Port, la Vinya, a antigues pedreres o darrera el Teatre Grec. Hi havia barraques ocupades per vàries famílies, cinc escoles (la de l’esposa del doctor Maldonado, la de les monges de les Banderes, de les monges del Sortidor-parròquia de Sant Salvador d’Horta, Tres Pins i Jesús i Maria). Durant molt de temps es feia difícil per als seus habitants marxar de la muntanya. Es va arribar a muntar un grup escolta, Abraham Lincoln, i al centre Oriol dels Tres Pins s’hi feia teatre, de vegades amb càrrega crítica, cosa que va desvetllar les suspicàcies de les autoritats que van arribar a detenir els actors d’una de les obres i a l’escriptor Paco Candel. També es van organitzar clubs de futbol, i es va publicar la revista ‘La Voz de la Montaña’, editada pel centre de Les Banderes, amb un tiratge de 500 exemplars.\nUna tesi universitària, malauradament inèdita (Echenique, M. 1965) recull unes quantes dades concretes:\n-Un setanta per cent de barraques unifamiliars.\n-Terreny barraquista de trenta hectàrees, densitat de 150 persones ha.\n-Llum elèctrica des de fa poc temps, però sense aigua corrent.\n-Només un 45 per cent de nens, nenes, en edat escolar -fins els catorze anys- a a l’escola.\n-Només un trenta-tres per cent tenien comuna.\n-Un 3,67 per cent de nens més grans de quatre anys dormien amb els pares.\n-Un 12,26 a la mateixa habitació…\n-Fang als camins…No hi ha il·luminació nocturna. Cues a les fonts. Les filles grans tenen cura dels petits, de buscar aigua. Moltes mares treballaven al servei domèstic.\nCrec que la memòria històrica també s’hauria d’ocupar d’aquests temes en profunditat. La gran Barcelona sempre s’ha girat d’esquena a les seves misèries i la literatura, en general, ha retratat una ciutat i una Catalunya molt diferents, amb algunes excepcions, com Vallmitjana o, més endavant, Candel. A mitjans dels setanta va sortir un llibre molt interessant, avui una mica oblidat també, La Catalunya pobra, que qüestionava la brillantor de les aparences. El que sol passar, de forma inevitable, és que quan un millora socialment i econòmica té tendència a pensar que tothom està si fa no fa i oblida amb facilitat les males anyades.\nEtiquetes de comentaris: Barcelona, barraques, Montjuïc\nT'encoratjo a seguir mantenint aquest to reivindicatiu de no oblidar d'una Barcelona pobra (que no vull que torni) però que cal saber que va existir. Ets una mica con un cronista de les cròniques de l'època...\njo si recordo les barraques, hi també hi va haver la primera televisió espanyola en una torre blanca pujant a ma esqerra. El gruica d'en Candel vivia a aquestes barraques? o em sembla que era a Can Tunis, I el parc d'atraccions (avui en parlavem amb Nuri)el varen deixar fer mal bé no sé ben bé perqué. M'has dut molts records de cop en parlar de la teua - gairebé - Muntanya.\nLa muntanya de Montjuïc també ha estat escenari d'un intens cruising gai, com la majoria de parcs de grans, i no tan grans, ciutats. Actualment, la còlera podaire n'ha reduït l'activitat radicalment, però durant dècades ha generat un moviment, bàsicament nocturn, però també diurn, que resultaria inversemblant i al·lucinatoria a la gran majoria.\nGràcies, Veí, és que em sembla que molta gent jove no en sap 'de la missa la meitat'.\nEn Candel vivia a Can Tunis, en una mena de 'cases barates', però per allà també hi havia barraques i tot estava relacionat, d'alguna manera. Hi va haver durant anys un abocador d'escombraries que afectava força la part de Can Tunis.\nLa torre de la tele l'han inclòs al conjunt horrible i enorme de l'hotel de luxe que hi han fet, que ha generat tèbies protestes veïnals, sense èxit (l'ajuntament pot fer de tot el que no deixa fer als altres) l'han 'conservat' com fan ara, deixant-ne alguna pedreta. Havia estat un hotel de quan l'exposició. Jo hi vaig ser, de joveneta, quan tenia tretze anys vaig anar al concurs 'Matrícula de Honor' que feien els diumenges, amb altres companyes del cole. Era una tele entranyable i familiar, aquella.\nEl Parc d'Atraccions, com l'antic restaurant de la Font del Gat, els van deixar caure, eren concessions per uns anys i sabien que l'Ajuntament no els les renovaria, així doncs, no s'hi feia manteniment i va arribar com va arribar. A mi el Parc d'Atraccions m'agradava i no crec que fes nosa ni que no tingués futur, coses de la casa gran. Al menys ara hi han 'recuperat' uns bonics jardins, deu ser per compensar això de l'hotel i l'olimpisme exagerat, que ha malmès d'altres zones.\nTangerine, efectivament. Si algun dia s'escriu un llibre seriós sobre l'homosexualitat a Barcelona, Montjuïc hi tindrà molt a dir. L'activitat era prou 'visible' a hores diurnes, també, en ocasions va ser tan evident que va generar protestes diverses, fins i tot en algunes parets hi havia escrits grafitis que deien ZONA GAY i coses així.\nAixò pel que fa a les darreres dècades. Quan jo anava a cole i era petita ja havia sentit dir que als Tres Pins es reunien 'mariques', com deien les nenes i que hi anava la polícia. Imagino que tot plegat es força cosa més que llegenda urbana. També s'hi amagaven amors clandestins més 'convencionals', és clar; hi havia hagut unes coves misterioses a la Terra Negra sobre les quals hi ha moltes llegendes, em sembla que eren un refugi de tota mena de marginacions lumpen, en el llibre que menciono de Huertas i d'altres en parlen, llàstima que és un llibre molt breu.\nEncara hi ha molts misteris a la història de la muntanya, sense esbrinar.\nHe parlat en d'altres ocasions de Montjuïc, sobre barraques i la meva 'experiència' televisiva de l'època. Al meu antic blog de blocat:\nTinc tants records del parc d'atraccions! no vaig entendre mai per què el van deixar malmetre... ara entenc algunes coses, llegint-te sempre entenc algunes coses (en saps molt, companya!)\nL'ajuntament, els ajuntaments, i, en general, els poders públics, acostumen a fer això quan alguna cosa la volen treure sense fer soroll, deixen que vagi caient, quan la gent protesta perquè està tan malament que no s'aguanta, avall i fora. Hi va haver algun accident per manca de manteniment, però aquesta manca d'esforç de l'empresa venia donada pel fet que sabien que no els allargarien la concessió, és el que passa quan una cosa no és de ningú sino 'de tots'. Crec que actualitzat hauria tingut sortida, amb aquell teatret tan maco, jo hi havia vist molts artistes. El fet és que quan el van fer la gent del meu barri també protestava perquè la música se sentia a les cases, sobretot a l'estiu. Ara enyoro aquella música i la nòria il·luminada, també en tinc molts records i crec que va animar Montjuïc durant anys. Què hi farem.\nrealment és una muntanya amb moltíssima història i totalment desconeguda per la gran majoria dels barcelonins que viuen o vivien (i m'incloc jo) als seus peus.\nHola, Deric, sí, encara és misteriosa. Ja està bé que es conservin alguns enigmes urbans...\nUn fet vergonyos de Montjuich es l'estadi olimpic, que durant molts anys va esser vivenda obligada de gitanos i emigrants que arribaban a Barcelona "sense papers" es a dir, sense destí. Es demolien les barraques i els duien enllá, tancat l'estadi a l'exercici de l'esport. Com que no hi había calefacció i vivien centenars avan cremar tots els bancs del graderius.\nProp de la Rosaleda, va morir a trets el Quico, personatge que ha estat mitificat, no se ben bé per quina raó, en un enfrentament amb la policia.\nLa Font del Gat era, en temp de la República, propietat privada. Conec a Madrid a una amiga de Tarragona, que es neta dels propietaris d'aquell temps. Veure l'album de fotos que te es una delicia.\nDesde el carrer Calabria xanfrá Diputació, els diumentges al mató, anaban la germana, el para i jo, o a peu a l'Exposició o en el 33.\nEls retols, desde el 1 al 20 de juny, a l'exterior de les estacions de metro de Urgel, Rocafort i Plaça Espanya, deian i ho vaig aprendre aixís, en idiomes de fora:\nAlla fiera camipionaria\nA la Foire d'echantillons\nEfectivament l'Estadi era habitat per molta gent i també era molt lamentable la qüestió del Palau de les Missions, és tota una història que no es recorda massa.\nNo recordo això del Quico, sé que, efectivament, hi va haver alguns casos d'aquesta mena.\nMolts indrets eren privats, abans de l'exposició, una gran part de terrenys eren de la família Peris Mencheta, com ara l'antic edifici de l'Escola del Bosc i els seus voltants.\nJo també anava molts diumenges a Montjuïc amb el meu pare, la veritat és que de vegades ja ho tenia avorrit i tot, a Montjuïc o a veure els xarlatans de les Drassanes!\nNo sé el perquè, coses d'infants, però això de la fiera campionaria ens feia riure molt quan anàvem a l'escola...


Millors jocs didàctics en anglès per a totes les edats\njuegos educativos · 10 de desembre, 2020\nLa millor manera que un nen vagi aprenent aquest idioma és per mitjà de jocs didàctics en anglès.\nHas de saber que això no serà igual a com ensenyen anglès als cursos o classes, ja que es tracta que el nen aprengui jugant i vagi augmentant el seu vocabulari en aquest idioma. A part, és millor començar a una edat primerenca amb un nou idioma que, a una edat més avançada, ja que és més fàcil fer-ho des de nens que no pas d'adult.\nS'entén com a joc didàctic el model d'ensenyament on es tracta de fomentar el coneixement d'una manera lúdica i educativa. D'aquesta manera, el que es tracta de fer és que els infants puguin desenvolupar les seves habilitats cognitives i socials. Per tant, no se centra només en el coneixement, sinó que també treballa amb el desenvolupament de l'estudiant amb l'entorn.\nAfortunadament, actualment podem trobar més d'una opció que ens permet ensenyar anglès als nens.\nA més, aquests jocs no només són aplicats a les escoles, sinó que es poden aplicar des de la llar. Per exemple, hi ha jocs de taula, puzles, jocs de memòria, jocs recreatius i altres que se centren precisament a ensenyar anglès.\nEls 8 Millors jocs didáctics en anglès\nAprendre anglès des d'edats primerenques és una de les millors opcions que es té perquè els nens creixin tenint coneixements amplis sobre l'idioma. De fet, aquesta és una de les principals raons per les quals molts pares decideixen optar per jocs didàctics en anglès com els següents;\nEl Penjat (Hangman)\nAquest és el joc que tots coneixem i que hem jugat, per la qual cosa no tindrem problema amb ell. Òbviament, en aquest cas, no es faran servir paraules en espanyol, sinó que seran en anglès i posteriorment passem a indicar-ne el significat.\nLa nostra recomanació és que ho fem de manera temàtica, és a dir, triar un tema i que totes les paraules es relacionin amb aquest tema.\nTroba el tresor (Find The Treasure)\nCom podem suposar pel seu nom aquest joc es tracta d'amagar objectes a diversos llocs (casa, classes, parcs…) per després dir-li al nen o nena que els vagi a buscar.\nNo obstant, no li direm el vostre nom en espanyol, sinó que us direm el nom de l'objecte en anglès. Al mateix temps podem anar donant-li indicacions sobre on és en anglès; Right, Left, in front of, above, etc.\nCom em sento? (How I Feel?)\nEn termes generals, aquest és un joc força senzill i funciona dissenyant o comprant algunes targetes on estigui l'estat d'ànim escrit en anglès. La idea és que al nen se li doni una targeta amb un estat d'ànim perquè aquest hagi de representar-ho usant mímica, mentre que un altre nen intenta descobrir de què es tracta. Òbviament, al final del joc s'escollirà un guanyador i serà el que més hagi encertat.\nMots encreuats (Crossword)\nEncara que aquest joc pot ser una mica més avançat continua sent ideal perquè els nens aprenguin anglès, de fet, és un joc didàctic perfecte per als nens de 8 anys en endavant.\nFunciona com uns mots encreuats normals per la qual cosa el nen haurà d'endevinar la paraula que està a l'enunciat o la definició per connectar-la amb les altres. D'aquesta manera, podreu completar les caselles en blanc.\nQuina hora és senyor llop (What time is it Mr. Wolf?)\nSi vols ensenyar als teus fills o estudiants a dir les hores en anglès aquest joc és perfecte. En aquest cas, l'adult ha de fer de llop i la resta s'ha d'ubicar a una llarga llista. Quan tots es trobin a la llista el llop passarà a preguntar-li quina hora és i el nen ha de respondre.\nSi responen dient que són les 13 hores, s'haurà de fer un pas endavant per acostar-se al llop, però si el Llop diu que són les dues es faran dos passos cap enrere. Tanmateix, quan el Llop digui que és l'hora de dinar, tothom ha de fugir del llop. Et recordem que tot aquest diàleg es fa en anglès.\nSopa de lletres (Alphabet soup)\nUna sopa de lletra és una excel·lent forma d'incloure un munt de paraules, per la qual cosa és un dels millors jocs didàctics en anglès per als nostres fills o estudiants i el millor de tot és que tu mateix pots preparar la sopa de lletra .\nÒbviament, no ho ha de fer tan complicat, ja que es tracta que els nens aprenguin. Pel que fa a l'edat perfecta, aquest és un joc didàctic de 8 anys en endavant, sempre que el nen sàpiga llegir i escriure.\nConeix el teu cos (Know your Body)\nFer que els nens coneguin el cos és important, ja que es tracta d'anatomia i aquesta és una assignatura important a les classes. En aquest joc hem de fer o comprar algunes targetes amb les parts del cos en anglès.\nD'aquesta manera, el nen ha de prendre una paraula del munt, perquè després el nen busqui a la imatge del cos la part a què pertany aquesta paraula.\nSi portes a terme aquesta activitat a l'aula de classes, l'ideal serà assignar un sistema de punts, d'aquesta manera el nen que vaig encertar amb una part del cos obtindrà un punt. Òbviament, el guanyador serà el que tingui més punts.\nProva de vocabulari (Vocabulary Quiz)\nPer acabar, tenim aquest joc de proves de vocabulari, el qual consisteix a contestar les respostes dels enunciats en un temps límit de 10 segons. Durant aquest temps, hem de pensar i escollir l'opció correcta.\nCal afegir que aquest joc és una mica més avançat que la resta, per la qual cosa si el teu fill encara no té tants coneixements d'aquest idioma prova amb algun dels altres jocs donats.


Dorsal 19: Errar es humano.\nQuan ens estem preparant per a despedir el 2008 i tot són bons propòsits per al 2009, també recordem tots els èxits de l'any anterior i anem repassant les carreres que ens han eixit bé, les bones marques que hem realitzat però poques vegades ens recordem de repassar els errors que hem comés, els errors han de fer-nos aprendre.\nHem de tindre en compte allò que hem fet malament i traure les seues ensenyances positives. Se suposa que a mesura que passa el temps un aprofita l'experiència per a sumar coneixement, aprendre dels errors, perfeccionar-se. Tots diem que no ens va a passar, però fatalment ocorre que un dia sense donar-nos compta ens equivoquem en eixos detalls a què ja no donem importància, que teníem oblidats i que ens porten a no aconseguir l'objectiu que ens havíem marcat o per realitzar entrenaments equivocats ens lesionem. El difícil és adonar-se quan.\nUna teoria és que el començament de la declinació és quan un té la tendència a no acceptar errors.\nEstan condemnats a no millorar els que no accepten els errors i bussegen inescrupulosamente en excuses per a desviar la realitat.\nDavant de qualsevol fracàs cal intentar analitzar, amb la major objectivitat possible, les causes per que els nostres projectes no hagen donat el fruit esperat. A vegades, no està de més demanar ajuda a una altra persona a qui la distància li permeta ser més objectiu.\nArriba el moment de fer autocrítica, però esta ha de ser sempre constructiva. No es tracta d'assumir tota la culpa, però sí d'acceptar la nostra part de la responsabilitat. L'autocrítica ha de ser tan sols una ferramenta per a analitzar els aspectes de nosaltres mateixos que podem millorar. No es pot negar que cada un té les seues limitacions però per a millorar ha de sorgir el desig de canviar.\nMolts de nosaltres coneixem la frase “el gat escaldat amb aigua temperada té prou” però no cal ser com els gats ja que l'aigua calenta té molts beneficis i els devem saber aprofitar, aprenguem dels nostres errors però no escapem davant de la possibilitat de tornar-los a cometre.\nJa que “l'home és l'únic animal que entropessa dos vegades en la mateixa pedra”.\nCada fracàs en realitat el que ens està dient és que, per les raons que siguen, no estàvem prenent el camí adequat. El camí cap a qualsevol èxit està marcat per successius errors.\nUna solució és la d'obrir-se a noves oportunitats, buscar altres objectius, canviar la distància, oblidar les velles marques personals i començar de nou: Sobretot no deixes que el fracàs et paralitze.\nObri't a noves maneres d'abordar la situació en què creus que no has obtingut el que esperaves. Experimentar forma part del nostre aprenentatge.\nS'ha dit que “no hi ha errors, excepte un: L'omissió de no aprendre d'un error.”\nSi abanda dels nostres errors fórem capaços de veure i comprendre els errors dels altres tindríem un avantatge afegit i és que ja ho diu la celebre frase "Aprendre dels errors propis és de grans, aprendre dels errors dels altres és de savis"


Bones Pràctiques RSE: System perruquers, de Canet de Mar\nSystem perruquers, de Canet de Mar\nAquesta fitxa recull de Bones Pràctiques de Responsabilitat Social s'emmarca en l'acció promoguda per l’Ajuntament de Canet de Mar, amb la realització tècnica a càrrec de Responsabilitat Global, i amb el suport de la Diputació de Barcelona en el marc dels Tallers d'acompanyament a empreses per a millorar la gestió de la Responsabilitat Social a l'empresa.\nSystem perruquers és un establiment ubicat a Canet de Mar. El 2003 la Patrícia va posar en marxa el saló de perruqueria, bellesa i maquillatge després d’haver estat treballant en altres empreses del mateix sector i un cop elaborat un pla d’empresa. Des de la seva gran vocació i estima per l’ofici, i amb algunes titulacions que avalen la seva trajectòria, la Patrícia atén la clientela amb professionalitat i bon tracte.\nSempre al dia de les últimes tendències i gran coneixedora de tots els productes que ofereix, el 26 de setembre de 2011 li fou atorgada la Q de qualitat de “TheQhair”, una iniciativa de qualitat i prestigi del sector de les perruqueries, System Perruquers és la primera perruqueria de Canet de Mar amb aquest distintiu i la segona de la comarca del Maresme. L’obtenció d’aquest reconeixement obliga a complir uns requisits molt estrictes i a més poder justificar totes les titulacions les accions que es verbalitzen.\nPublicat per Josep Maria Canyelles a 13:21\nEtiquetes de comentaris: Maresme, microempresa, Sector detallista