«El parc de natura, els Rasos de Peguera i Queralt són tres espais que cal explotar» - Regió7 :: El Diari de la Catalunya Central\n«El parc de natura, els Rasos de Peguera i Queralt són tres espais que cal explotar»\nBarat ha treballat per potenciar l'hostaleria i el turisme a la comarca, un sector que considera «clau»\n26.05.2019 | 00:36\nToni Barat ha estat durant molts anys al capdavant del Celler La Tosca de Berga ferran prat\nToni Barat ha estat durant molts anys al capdavant del Celler La Tosca de Berga\nBarat fa balanç dels seus anys al capdavant de l'entitat i assegura que el sector del turisme juga un paper fonamental perquè el Berguedà es diferenciï de la resta\nToni Barat ha dedicat bona part de la seva vida al sector de l'hostaleria al darrere de la barra del Celler La Tosca de Berga al passeig de la Pau. Un edifici que havia acollit el centre d'operacions de la Reial Junta Superior Governativa del Principat, la Junta de Berga a la primera guerra Carlina. Això passava a la primera meitat del segle XIX molt abans que els seus avis lloguessin el que havien estat les cavallerisses de l'edifici propietat de la família Caus-Sistach. Així va començar la llarga història d'un negoci familiar que primer va ser una botiga de queviures coneguda com a cal Jové i, posteriorment, transformada en un bar, va esdevenir el Celler La Tosca. Al capdavant de la Tosca, Barat va entrar a formar part de la junta de l'Associació d'Hostaleria i Turisme del Berguedà el 1985 –llavors el Gremi d'Hostaleria– de la qual ha estat el president durant molts anys. Després d'un temps buscant relleu, ara ha tancat una etapa com a responsable de l'entitat. Un nou equip ha agafat les regnes de l'associació.\nSi mirem enrere, ha estat fàcil el camí per acabar-vos assentant com a Associació d'Hostaleria i Turisme?\nNo. La nostra primera idea era funcionar com a gremi, però no funcionava. Ens vam ajuntar amb una associació de turisme amb la qual compartíem molts socis. A partir d'aquí vam crear l'associació d'hostaleria i turisme, i més tard ens vam associar amb la cambra per poder treballar junts i optimitzar recursos. Finalment, l'última agrupació amb qui ens vam associar va ser l'associació de turisme rural, amb qui també compartíem recursos.\nSembla, doncs, que el camí no ha estat fàcil.\nNo. Durant aquest temps ens hem hagut d'anar reinventant. Nosaltres estàvem afiliats a la Federació d'Hostaleria de Barcelona, però és una associació tan gran que no ens sentíem protegits, ja que ells dedicaven més esforços als grans hotels de Barcelona i a les zones turístiques de la Costa Brava i la Costa Daurada.\nI davant d'aquest paradigma, quina va ser la solució?\nEns vam assabentar per altra gent que hi havia la Federació de Lleida que tractava temes més propers i ens hi vam afiliar. Aquesta Federació comprèn tot el que és Lleida, la Vall d'Aran i altres poblacions que pertanyen a altres comarques de la Catalunya Central. Aquí ens trobàvem més representats perquè coincidíem amb ells amb els mateixos problemes i teníem assessorament directe.\nQuins van ser els objectius que us vau fixar?\nEl que volíem nosaltres era tenir una identitat pròpia i ser completament independents de qualsevol influència. Per això, ens vam establir en una oficina al Passeig de la Pau per tenir una seu pròpia. A més, volíem mantenir viu el gremi perquè durant els últims anys ha tingut una sèrie de canvis a causa de circumstàncies com la crisi econòmica i altres. Més concretament, volíem fer cursets, donar formació a la gent i vam anar creant productes identificatius, com la cuina del Berguedà, que és la que ens va donar més renom.\nCom comenta, la crisi es va notar i molt. Ara sembla, des de fa un parell d'anys, que ens estem recuperant. Aquest fet també s'ha notat al sector de l'hostaleria i el turisme al Berguedà?\nJo ja fa més d'un any que estic deslligat del tema, però sí que és cert que sembla que hi ha brots de millora. La gent ara comença a gastar més perquè sap exactament el que pot gastar en relació amb el seu sou, i aquest fet es nota.\nCentrant-nos en el turisme, quina importància té dins la comarca?\nÉs el futur. El sector té un pes molt important a causa, també, que la indústria, les fàbriques i els comerços tampoc no és que vagin sobrats. Tenim una sèrie de condicionats que fan que el turisme, a la llarga, quan la situació econòmica millori i els joves agafin el relleu amb noves idees i amb propostes emprenedores, tingui un molt bon futur a la comarca.\nSi posem la mirada en el futur, què creu que pot passar?\nEn aquests últims anys nosaltres havíem apostat clarament per tres temes: el primer és el parc de la natura, que ens semblava que era una bona sortida per a una zona que està pràcticament despoblada i sense cap mena d'interès. Segons les referències, semblava que havia de ser una zona pròspera, però per diversos motius, a vegades més polítics que no pas d'altre tipus, de moment no s'ha fet.\nLa segona aposta és Rasos de Peguera. Jo crec que en el moment que es va tancar Rasos de Peguera vam fallar tots: va fallar el propietari i va fallar la societat civil de la comarca, que havíem d'haver fet més pressió perquè no es tanqués o s'obrís una alternativa, com s'ha fet amb Vallter, Boi Taüll i La Molina. I, finalment, el tercer és Queralt. Ens sembla malagua-nyat que no hi hagi un restaurant o una hostatgeria, alguna cosa que estigués millor que el que hi ha ara. És un balcó a la nostra comarca que molt poques poblacions tenen.\nEs poden desencallar aquests tres temes en un futur?\nJo crec que sí. S'ha de lluitar i s'hi ha d'anar donant voltes. Jo també crec que si l'economia en general millora una mica, també hi pot ajudar.\nJa per tancar l'entrevista, ara que s'ha jubilat, a què dedicarà el teu temps lliure?\nFaig moltes coses, el que passa és que faig les coses que vull en el moment que vull. Tinc moltes coses endarrerides que m'agrada anar fent. A més, m'agrada molt la fotografia i tinc aficions com anar amb bici i esquiar. També m'agrada molt voltar.


Plan de estudios: MÀSTER UNIVERSITARI EN ARQUITECTURA\nCG1:Conèixer els mètodes de recerca i preparació de projectes de construcció.\nCG2:Crear projectes arquitectònics que satisfacen les exigències estètiques i tècniques i els requisits dels usuaris, respectant els límits imposats pels factors pressupostaris i la normativa sobre construcció.\nCG3:Comprendre la professió d'arquitecte i la funció que té en la societat, en particular pel que fa a l'elaboració de projectes que tinguen en compte els factors socials.\nCE1:Aptitud per a concebre, calcular, dissenyar i integrar en edificis i conjunts urbans i per a executar estructures d'edificació.\nCE2:Aptitud per a concebre, calcular, dissenyar i integrar en edificis i conjunts urbans i per a executar sistemes de divisió interior, fusteria, escales i altra obra acabada.\nCE3:Aptitud per a concebre, calcular, dissenyar i integrar en edificis i conjunts urbans i per a executar sistemes de tancament, coberta i altra obra gruixuda.\nCE4:Aptitud per a concebre, calcular, dissenyar i integrar en edificis i conjunts urbans i per a executar instal·lacions de subministrament i evacuació d'aigües, calefacció i climatització.\nCE5:Aptitud per a la concepció, la pràctica i el desenvolupament de projectes bàsics i d'execució, croquis i avantprojectes.\nCE6:Aptitud per a la concepció, la pràctica i el desenvolupament de projectes urbans.\nCE7:Aptitud per a la concepció, la pràctica i el desenvolupament de direcció d'obres.\nCE8:Aptitud per a elaborar programes funcionals d'edificis i espais urbans.\nCE9:Aptitud per a intervenir en el patrimoni construït, conservar-lo, restaurar-lo i rehabilitar-lo.\nCE10:Aptitud per a exercir la crítica arquitectònica.\nCE11:Capacitat per a redactar i gestionar plans urbanístics a qualsevol escala.\nCE12:Aptitud i capacitat per a elaborar, presentar i defensar, una vegada obtinguts tots els crèdits de grau i màster, un exercici original, realitzat individualment, davant d'un tribunal universitari que ha de comptar, almenys, amb un professional de reconegut prestigi, proposat per les organitzacions professionals. L'exercici ha de ser un projecte integral d'arquitectura, de naturalesa professional, que sintetitze totes les competències adquirides en la carrera i siga desenvolupat fins al punt que demostrar suficiència per a determinar la completa execució de les obres d'edificació proposades, amb compliment de la reglamentació tècnica i administrativa aplicable.\nCT1:Habilitat per al raonament crític, entés com a capacitat de confrontar línies argumentals diverses, sistematitzant el dubte sobre qualsevol afirmació presentada.\nCT2:Habilitat per a l'elaboració de pensament abstracte, entesa com a capacitat per a construir conceptes genèrics a partir d'un coneixement empíric.\nCT3:Habilitat per a la recerca i la innovació, enteses com a mecanismes per a intervenir eficaçment en la construcció del futur, a partir de les dades del passat i de les urgències del present.\nCT4:Habilitat per a la presa de decisions, entesa com a capacitat per a entendre el caràcter dels contextos on operem, per a prendre-hi decisions creatives de manera responsable.\nCT5:Capacitat per a adoptar el mètode científic en el plantejament i la realització de treballs diversos, tant d'àmbit acadèmic com professional.\nCT6:Habilitat per a interpretar les diverses cultures i tècniques, entesa com a capacitat per a entendre-les com el substrat imprescindible des del qual actuem.\nCT7:Habilitat per a la visió espacial a diferents escales, entesa com a habilitat per a entendre objectes, processos o espais, a més de la capacitat per a generar-ne de noves.\nCT8:Habilitat per a integrar les tecnologies de la informació en les eines de treball, entesa com a capacitat per a integrar aquestes tecnologies en els mètodes de treball.\nCT9:Capacitat d'assimilar i adaptar-se a l'evolució de la tecnologia en l'àmbit de desenvolupament professional, i en el marc de la sostenibilitat com a horitzó de treball compartit.\nCT10:Habilitat per a explicitar actuacions d'acord amb les motivacions, les opinions i els valors propis, entesa com a capacitat per a crear contextos operatius propis que expliciten les nostres aportacions en el context professional, social i cultural.\nCT11:Habilitat per a emprendre estratègies i processos d'aprenentatge autònoms, entesa com a capacitat de generar processos d'autoaprenentatge al llarg de la vida.\nCT12:Capacitat de treball en equip amb responsabilitats compartides, entesa com a capacitat de participar en un treball col·lectiu on s'assumeixen tasques o rols de lideratge, recerca i comunicació i s'estableix la participació de cadascun dels integrants.\nCT13:Capacitat de treball en equips de caràcter pluridisciplinari i internacional, entesa com a capacitat per a entendre les diferents maneres d'aproximació de cadascun dels membres de l'equip i considerar-ho una oportunitat d'aprenentatge.\nCT14:Habilitat per a negociar i resoldre conflictes, entesa com a capacitat per a identificar els compromisos de cadascuna de les parts enfrontades que permeten acords.\nCT15:Habilitat per a l'emulació i la Influència inspiracional, entesa com a capacitat per a localitzar en la realitat models personals o socials afins i entendre'ls com una xarxa d'aliats sobre la qual teixir relacions.\nCT16:Habilitat per a aportar estímuls intel·lectuals i delegar, entesa com a aptitud per a comprendre les capacitats dels altres i per a utilitzar-les en benefici de l'equip i potenciar els estímuls creatius individuals.\nCB7:Saber aplicar els coneixements adquirits i la capacitat de resoldre problemes en entorns nous o poc coneguts, dins de contextos més amplis (o plurisciplinaris) relacionats amb l'àrea d'estudi.


temptejant | Els meus primers temptejos en el món dels blogs\nEls meus primers temptejos en el món dels blogs\nTemptejos pels llibres\nTemptejos per la xarxa\nTemptejos per la cuina\nUn “Pa negre” deliciós i agradable de rossegar.\nEns havíem enfilat a tots els arbres de l’hort dels fruiters, prou forts per aguantar-nos a tots tres i prou baixos perquè hi poguéssim pujar sense escala, però després de provar-los vam triar la prunera vella com a cau definitiu. La prunera o el pruner vell tenia l’enforcadura del tronc ample, acollidora i fosca com el fons d’una perola, i les tres branques que hi naixien permetien d’instal·lar-nos-hi amb comoditat, repenjar l’esquena i repartir-nos l’espai amb precisió: tocava una branca per cadascú.\nL’entreforc era el lloc comú on ens trobàvem. Les branques, en canvi, eren terrenys privats, cadascú hi guardava les coses que volia, tractava els branquillons com li semblava, penjava cintes o papers a les fulles, collia les prunes per a ell tot sol i no tenia cap obligació de compartir-les amb els cosins, i fins i tot podia no respondre a les preguntes llançades des de les branques veïnes, com si es trobés en una cambra tancada i el fullam fos una paret que no deixava passar les paraules.\nEls altres arbres, veïns de la prunera vella, eren pomeres la majoria, alguns perers, pruneres joves amb branques massa primes per suportar els nostres moviments, arbres revelis deia l’àvia, amb el brancam espès i de poca alçada. Més enllà de l’hort hi havia un parell d’oms mig corcats i el cirerer a la vora del camí, els roures de la roureda del prat, arran del bosc petit, i el saüquer immens del darrere de la masia, tan alt que mai no havíem pogut comptar totes les branques, ramificades fins a l’infinit, com una xarxa que s’estenia més amunt de la teulada del mas. El saüquer era l’arbre de l’àvia Mercè perquè es veu que les flors que feia eren medicinals, i sempre que podíem deixàvem les finestres del darrere de la casa obertes perquè entrés el perfum de les flors de saüc —la flaire deia l’àvia— i només respirant aquella olor marxessin totes les malalties, que ella en deia malures.\nNomés la prunera vella tenia les branques prou llargues i fortes per acollir-nos bé. Una casa vegetal amb la fusta rugosa, fosca i revellida d’una cabana al mig del bosc o d’una paret ensutjada de la cuina.\nLes pomeres eren massa petites i quan les pomes es feien grosses tota la copa penjava cap avall, com el ventre d’una dona prenyada. I quan eren florides, el perfum era massa intens i embafador i les flors massa blanques i atapeïdes. Amb les pereres passava el mateix. Els oms ens feien fàstic o por, tenien el tronc massa vell, brut i foradat, semblava podrit, i el brancam era massa petit per a la grandària de l’arbre, com el ferrer del poble i els homenassos que li portaven els cavalls a ferrar, que feien el pit gros i el cap petit. El cirerer era més acollidor, però el fullam era massa espès i els raïms de cireres massa delicats per a les nostres activitats aèries, les cireres tenyien la roba, les mans i les cames i ens delataven. I a més a més, la seva situació, al costat del camí que arribava a la masia pel costat de la cuina i del prat i portava al poble de la mare, el poble de les fàbriques, els feia massa visibles als ulls dels grans. Els roures quedaven massa lluny de la casa, tot i que resistien bé les nostres envestides. I el saüquer era inabastable, l’arbre de l’àvia, el prodigi medicinal que restaurava la vida, i el consideràvem gairebé sagrat.\nEl pruner vell era el refugi clavat. Davant per davant de l’entrada de la masia, prou apartat perquè ens poguéssim amagar i prou a la vista perquè no diguessin que ens escapàvem de la feina, amb les fulles i el brancam espessos i a la distància exacta per formar una mena de cortina que ens permetia veure sense ser vistos quan érem a dalt, gairebé a l’altura del primer porxo del mas.\nDes d’allà ho controlàvem tot: l’entrada, els porxos, els estables… A la banda esquerra, vèiem el prat dels roures al costat del caminet del cirerer que portava fins a Can Tona i altres masies veïnes passant pel bosc petit fins al poble de la mare, i un segon camí més ample que donava tota la volta a la casa passant a la vora del pou i dels abeuradors i les pedres de sal per al bestiar, i a la dreta, tancats per un reixat de filferro, podíem veure els estables del bestiar, el galliner, la cort de porcs, l’era o el camp de batre amb el paller, la pallera i la pallissa —l’àvia deia que la gent de ciutat no sabia distingir un paller d’una pallera; amb aquest petit detall ella coneixia si eren gent del terròs o de sabata plana—, el bassal d’aigua al cim del pujolet que feia el terreny i el bosquet dels avellaners que fregava l’hort del convent dels frares, separats per una paret de pedres. El segon camí tornava a sortir després de voltar el mas i es convertia en el camí de l’escola i del poblet, arran del bosc gran que omplia tot el paisatge del fons menys el costat de la carretera de Vic, amb la doble fila de plàtans vells i tot de conreus i la baluerna fosca del convent de Sant Camil de Lelis, el convent dels malalts desnonats.\nA dalt de la prunera, ens estiràvem al llarg de les branques amb les mans o els braços repenjats als brancons més petits, en Quirze jove al branc més alt, jo al del mig, i la Núria, la menuda, la de les trenes d’or, una mica per sota del meu, d’esquena i de cap a la masia, mentre que nosaltres, els vailets, teníem la casa al davant, no havíem ni de moure el cap per veure-ho tot, els visitants que arribaven pel camí, les dones assegudes al porxo de dalt engrunant blat de moro o sargint la roba, els homes als estables, les bèsties emmurriades a l’era o de morro al bassiol, els gossos al pedrís de l’entrada, els cavalls fermats a l’argolla del racó…\nEmili Teixidor (Roda de Ter, 22 de desembre de 1933 – Barcelona, 19 de juny de 2012)\nPa negre (2003 )\nJo, com la majoria dels seus lectors, no he tingut una prunera on enfilar-m’hi, però he tingut sempre on trobar refugi, pau, aventura, passió…..Gràcies a tots els escriptors que amb la seva obra ens van acollir al seu cau, i especialment, Sr. Teixidor, el trobarem a faltar.\nFiled under Temptejos pels llibres Tagged with Emili Teixidor, Pa Negre\nFira de l’Aixada, Manresa 2012\nEl passat 21 de febrer, com cada any, Manresa va celebrar la seva diada de la Llum, data commemorativa dels esdeveniments que es produïren l’any 1345.\nEl 21 de febrer d’aquell any, un raig de llum provinent de Montserrat va irrompre pels vitralls de l’església del Carme. Aquest fet, considerat un miracle, es diu que va posar fi a l’excomunió als obrers i consellers de Manresa per part del bisbe Galceran Sacosta i a l’oposició frontal que aquest senyor mantenia contra el projecte d’un canal que havia d’abastir d’aigua la població de Manresa i els seus conreus, i que segons el projecte concedit pel rei Pere III i realitzat per Guillem Catà, havia de passar pel seu municipi.\nEn realitat, la fi d’aquest conflicte va venir quan, un cop mort el bisbe Sacosta, el seu successor va cedir a les compensacions que la ciutat de Manresa li va oferir.\nAquest cap de setmana Manresa ha commemorat en forma de fira medieval aquests fets. Durant dos dies la ciutat ha reculat més de 700 anys per endinsar-se en l’ambient que es devia respirar en una ciutat, ofegada per les muralles i afamada per una llarga sequera, que agraïa al rei la concessió d’una obra que havia de posar fi a tanta malaltia i misèria, mentre plantava cara al bisbe que, no només s’oposava a la construcció d’aquesta infraestructura, sinó que en veure els treballadors de la sèquia instats pels consellers de la ciutat no aturaven les obres, va suspendre la realització de tots els sagraments i litúrgies a la ciutat.\nEl casc antic de la ciutat s’ha vestit de gal.la i ha celebrat una fira de les grosses per rebre el rei.\nFiled under Tradicions Tagged with Fira de l'Aixada, Galceran Sacosta, Llum, Pere III, Sèquia\nJo confesso, una altra joia del Mestre Cabré.\n09/11/2011 2 comentarios\nFins ahir a la nit, caminant pels carrers molls de Vallcarca, no vaig comprendre que néixer en aquella família havia estat un error imperdonable. De sobte havia entès que sempre havia estat sol, que mai no havia pogut comptar amb els pares ni amb un Déu a qui encarregar la cerca de solucions malgrat que, a mesura que creixia, m’hagués avesat a delegar en creences imprecises i en lectures ben diverses el pes del pensament i la responsabilitat dels meus actes. Ahir dimarts a la nit, tornant de casa d’en Dalmau, mentre entomava el ruixat, vaig arribar a la conclusió que aquesta càrrega em pertany només a mi. I que els meus encerts i els meus errors són responsabilitat meva i només meva. M’han fet falta seixanta anys per veure-ho. Espero que m’entenguis i que comprenguis que em sento desemparat, sol i absolutament enyorat de tu.\nMalgrat la distància que ens separa, tu em serveixes d’exemple. Malgrat el pànic, ara ja no accepto cap fusta per surar. Malgrat algunes insinuacions, em mantinc sense creences, sense sacerdots, sense codis consensuats que m’aplanin el camí cap a no sé on. Em sento vell, i la dama de la dalla m’invita a seguir-la. Veig que ha mogut l’alfil negre i em convida, amb un gest educat, a prosseguir la partida. Sap que vaig molt curt de peons. Tot i això, encara no és l’endemà i miro quina peça puc moure. Sóc jo sol davant del paper, la meva darrera oportunitat.\nNo et fiïs gaire de mi. En aquest gènere tan procliu a la mentida com és el record escrit per a un sol lector, sé que tendiré a caure sempre amb les quatre potes a terra, com els gats; però faré un esforç per no inventar gaire. Tot va ser així i pitjor. Ja sé que te n’havia d’haver parlat fa temps; però és difícil i ara mateix no sé com posar-m’hi.\nTot va començar, en el fons, fa més de cinc-cents anys, quan aquell home turmentat va decidir demanar l’ingrés al monestir de Sant Pere del Burgal. Si no ho hagués fet, o si el pare prior dom Josep de Sant Bartomeu s’hagués mantingut en la negativa, ara no t’estaria explicant tot això que et vull contar. Però no sóc capaç de remuntar-me tan enllà. Començaré més ençà. Molt més ençà. – El pare… A veure, fill meu. Al pare… No, no; tampoc no vull començar per aquí, no. És millor començar pel despatx des d’on estic escrivint, davant del teu impressionant autoretrat.\nEl despatx és el meu món, la meva vida, el meu univers on hi té cabuda quasi tot excepte l’amor. Quan jo corria pel pis amb pantalons curts i les mans plenes de penellons pel fred de les tardors i els hiverns, hi tenia vedada l’entrada si no era en moments puntuals. Si no, ho havia de fer de\nmanera clandestina. Me’n coneixia tots els racons, i durant uns anys hi vaig tenir una plaça fortificada i secreta rere el sofà, que havia de desmantellar després de cada incursió perquè la Lola Xica no me la descobrís quan hi passés la baieta. Però sempre que hi entrava legalment m’havia de comportar com si hi estigués de visita, amb les mans al darrere mentre el pare m’ensenyava l’últim manuscrit que he trobat en una botiga depauperada de Berlín, fixa’t, i alerta on poses les mans, que no vull haver-te de renyar. L’Adrià es va inclinar sobre el manuscrit, molt encuriosit.\n– És en alemany, oi? -avançant la mà, com qui no vol.\n– Pst! La vista als dits! -Li va picar la mà.- Què deies?\n– Que és en alemany, oi? -fregant-se la mà adolorida.\n– Jo vull aprendre alemany.\nFèlix Ardèvol es va mirar amb orgull el seu fill i li va dir ben aviat podràs començar a aprendre’n, fill meu.\nDe fet, no era un manuscrit sinó un paquet de folis marronosos: al primer full, amb una lletra molt historiada hi posava Der begrabene Leuchter. Eine Legende.\n– Qui és Stefan Zweig?\nEl pare, amb la lupa a la mà, distret mirant una correcció al marge que hi havia en el primer paràgraf, en comptes de dir-me un escriptor, fill meu, només em va comentar doncs mira, un paio que es va suïcidar al Brasil fa deu o dotze anys. Durant molt de temps l’única cosa que vaig saber de Stefan Zweig era que era un paio que s’havia suïcidat al Brasil feia deu o dotze, o tretze, catorze o quinze anys, fins que vaig poder llegir el manuscrit i vaig saber una mica qui era.\nI llavors es va acabar la visita i l’Adrià va sortir del despatx amb la recomanació de no fer gens de soroll: a casa mai no es podia ni córrer ni cridar ni fer petar la llengua perquè si el pare no estava estudiant un manuscrit amb la lupa, estava repassant l’inventari de mapes medievals o pensant on mirar de trobar noves adquisicions de qualsevol objecte que li fes tremolar els dits. L’únic que podia fer que produís soroll, a la meva cambra, era estudiar el violí. Però tampoc no podia perdre tot el dia repassant el XXIII d’arpegis d’O livro dos exercícios da velocidade que em feia odiar tant la Trullols, però que no em feia avorrir el violí. No, la Trullols no l’odiava. Però era molt pesada, sobretot amb la insistència en l’exercici XXIII.\nFa quatre dies que he acabat l’última novel·la de Jaume Cabré i encara no sé com iniciar aquesta entrada per estar a l’alçada que es mereix. No en faré una crítica; se’n poden trobar moltes a la xarxa. Només pretén, i no sé si seré capaç d’aconseguir-ho, plasmar les meves sensacions durant i després de la lectura. I no és fàcil. És la tercera novel.la que llegeixo del Cabré. Abans he pogut gaudir de Les Veus del Pamano i de Viatge d’hivern. A Jo Confesso hi he trobar moltes referències a aquesta darrera, en quant a personatges i històries. També en la manera d’embolicar la troca, jugant amb el lector, dosificant a parts iguals solucions i enigmes, escampant peces de manera desordenada en espais i temps i que, de mica en mica van encaixant com si es tractés d’un trencaclosques, tot tancant el cercle dels esdeveniments.\nEl Sr, Cabré m’ha fet somriure i plorar, plorar molt, però gaudint alhora de la seva manera tan bella de narrar la pena. He trobat històries molt dures, que reflecteixen el mal que envolta la humanitat, ja sigui la terra plana o rodona, a orient o a occident, tant se val. I el sentiment de culpa que no pot esbandir un “ego te absolvo a peccatis tuis” ni una vida dedicada a la expiació dels pecats. Tot això i moltíssim més que em seria massa difícil definir en poques paraules és el que trobarà el lector que es vulgui endinsar en la lectura d’aquesta llarga confessió escrita per l’Adrià, el pecat del qual va ser tal com ens diu al començament de la carta, néixer en aquella famíla.\nJa he dit que és la tercera novel.la d’en Jaume Cabré que llegeixo. Després de Les veus del Pamano no pensava que acabaria llegint res que superés les expectatives que tenia posades en una altra obra seva. Després de rumiar-ho, abans de començar Jo Confesso, vaig decidir llegir Viatge d’hivern, i ha estat un encert. Com he dit abans, hi he trobat moltes similituds malgrat que una sigui novel·la i l’altre un recull de relats. Segurament un altre lector les trobarà amb algun altre treball seu, no puc opinar perquè no he llegit res més d’ell. Només puc dir que seguiré més obres seves, vull que continuï fent-me esbatanar els ulls.\nFiled under Temptejos pels llibres Tagged with Jaume Cabré, Jo Confesso\nOlor de Colònia, de Sílvia Alcàntara.\n-Germans, agenolleu-vos, agenolleu-vos i preguem per donar gràcies a Déu – posà els ulls en blanc -. Us donem gràcies, oh Senyor!, per la Vostra infinita misericòrdia. Per haver conduït els nostres fills pel bon camí; per haver-los salvat d’una mort certa – mirà, de reüll, el primer banc del cantó esquerre, com la senyora Viladomat s’eixugava una llàgrima, i continuà amb més força -. Tots sabeu de quina manera el Senyor ens ha posat a prova aquesta nit, permetent que una part de la fàbrica quedés arrasada per les flames – un ai!, que venia del segon banc a la dreta, li feu aixecar el cap, rabent, i es mirà com el senyor Camps, el mestre, estiregassava els braços del més menut que tenia al costat perquè ell, tossut, es tapava les orelles -. Germans! – aixecant el to i mirant-se el mestre, es passà la llengua per les dents postisses -. Però Ell, que és tot bondat, que és tot amor, ha volgut preservar les nostres vides fent que sortíssim tots sans i estalvis del perill. Tots! Lloat sia el Senyor! – ajuntà les mans i abaixà els ulls – Oremus…\nEl Senyor Viladomat també ajuntà les mans, i el senyor Boix, el director, que estava agenollat al seu costat, i el senyor Camps i el nen que es tapava les orelles, i tots els seus companys que omplien el segon i el tercer banc, i els que havien arribat tard, els de l’últim banc: el Climent Palau, la mà dreta del senyor Claret, l’escrivent principal, i el Pepitu, el fuster – que li deien el revinclat perquè tenia una cama més curta que l’altra i coixejava -, el Bernat, el vigilant, amb la gorra dels diumenges entaforada en una butxaca, i el Manel, el botiguer, que en aquell moment tenia el cap en una partida de farina que li havia sortit corcada. Tots, tots resaven en veu baixa. I, al cantó esquerre, al primer banc, també van ajuntar les mans la senyora Viladomat, pulcra, senzilla, senyora, que no ho havia de semblar perquè ja ho era, i la senyora Boix, enjoiolada, elegant, senyora també, però sí que ho havia de semblar perquè era la senyora del senyor director, i al segon i al tercer banc, les nenes, reconduïdes per la germana Maria, també plegaven les mans, devotament. La resta de les germanes, que ocupaven el quart banc, les tenien amagades sota la toca enmidonada mentre movien la boca, resant en silenci.\nOlor de Colònia és la primera novel·la de Sílvia Alcàntara, que ja ha guanyat alguns premis de contes breus.\nOlor de Colònia és una història coral que transcorre dins d’una colònia tèxtil, a la vora d’un riu, com moltes altres colònies a la vora de rius, on les relacions socials barregen sentiments diversos. Unes relacions dintre d’uns murs que van més enllà dels límits de la fàbrica, que envolten la vida dels treballadors, que els protegeix i els estreny. Dintre d’aquests murs s’encabeixen l’escola, l’església, la botiga i el bar, les cases dels treballadors i la torreta del director. Dintre, les xafarderies fan que els rumors de fets sospitats prenguin protagonisme als altres fets, els que ningú no sospita ni intueix, els que no s’escampen perquè ningú no en parla; es guarden i es carreguen a l’esquena.\nSenzillament una novel·la preciosa.\nFiled under Temptejos pels llibres, Uncategorized Tagged with Colònies industrials, Olor de Colònia, Sílvia Alcàntara\nPetons de diumenge. Sílvia Soler.\nEm veig caminant amb brancades de mimosa als braços, o asseguda amb la falda plena de fruita madura i sucosa – albercocs, cireres, talls de síndria -, o amb la mirada clara, plena de colors.\nQuan tenia vint anys, un matí esclatant de juliol, vaig anar al cementiri a visitar la tomba del meu avi. Jo acabava de llicenciar-me i la paraula arqueòloga em semblava la més eufòrica de tot el diccionari. Estava enamorada amb deliri de l’home amb qui ja planejava casar-me. Suposo, doncs, que era feliç.\nAquell matí de cel blau – del blau netíssim que deixa la tramuntana -, vaig avançar pel camí de sorra que mena al cementiri, amb xiprers a banda i banda, i tot era silenci. Només sentia el soroll de les meves passes que premien la terra compacta, desenes de minúsculs espetecs.\nI recordo que, inexplicablement, malgrat la meva desvergonyida joventut i el meu cor tibant d’amor, en aquell moment vaig pensar que un dia tornaria a fer aquell mateix camí sola i en silenci, com aleshores, en la solitud i el silenci de la mort.\nHan passat cinquanta anys. Mig segle. Tota la meva vida. I em preparo per comprendre que aquell pressentiment extravagant està a punt de fer-se realitat.\nCada cop que mor algú de càncer és com si tots els malalts estiguéssim a la cua del cinema, l’un darrere l’altre, avançant a poc a poc cap a la taquilla. L’única esperança és que, en arribar-hi, ens diguin que s’han acabat les localitats, abaixin la finestra i haguem – puguem – esperar fins a la pròxima sessió.\nLa Valèria Isern, diagnosticada de càncer, fa balanç de la seva vida tot repassant les anotacions dels diaris que va anar escrivint d’ençà que era jove. Entre les seves pàgines troba les cartes que li va enviar la seva amiga Elisa, companya d’estudis a Barcelona i que, a diferència d’ella, es va dedicar plenament a la seva professió, plena de viatges i aventures.\nLa Valèria, en canvi, va optar per la vida domèstica al costat del seu marit, l’amor de la seva joventut, a qui durant els anys de prometatge concedia uns petons de diumenge que li encenien les galtes i l’empenyia a anar-se’n a confessar tot seguit.\nFiled under Temptejos pels llibres Tagged with Petons de diumenge, Sívia Soler\nCoca de Sant Joan, cava i fogueres.\nCoca de Sant Joan, cava i fogueres..\nGaletes d’oli d’oliva.\nTorna a tocar-me a mi fer el berenar d’un altre Divendres de Quaresma.\nPer a l’ocasió he triat Galetes d’oli d’oliva, segons la recepta que fa un temps vaig descobrir a Directo al Paladar i que sempre m’han sortit delicioses.\nPer què d’oli d’oliva? Senzill. Crec que ja he manifestat en alguna altra ocasió que intento esquivar els greixos saturats sempre que sigui possible, per això vaig buscar alternatives al google i ta-txan! vet aquí una recepta senzilla, deliciosa i saludable amb que homenatjar qualsevol berenar.\nHi he posat:\n250 ml oli d’oliva verge extra ( jo he posat D.O. Baena, el meu poble, boníssim)\n300 gr. de sucre ( si pot ser morè, encara millor )\n1 cullerada d’anís en pols\n1 sobret de llevat ( jo, avui li he posat 1 sobret doble de gasosa )\n5oo gr. de farina ( li he posat una part d’integral, però va al gust)\n2 ous ( si les volem pintar, necessitarem 3)\nuna mica més de sucre per empolvorar\nMentre escalfava el forn a 165º, he barrejat tots els ingredients, menys els ous, que els he posat més tard.\nHe fet boletes amb la mà com si fossin petites mandonguilles i després, les he aixafat, fent forma de galeta. És millor fer-ho així, perquè queda un acabat rústic preciós i perquè, al no tenir mantega, la massa és menys compacta i costa més de treballar amb corró i talla-pastes.\nLes he col·locat en una safata, i al forn fins que agafen color.\nAquí s’estan refredant, per això he pogut fer la foto. Un cop oberta la veda, hauria estat una mica més difícil perquè, no sé com, desapareixen. I això que d’un dia per l’altre, si per casualitat arriben, estan encara més bones.\nAra només toca esperar i degustar.\nFiled under Temptejos per la cuina, Tradicions Tagged with D.O.Baena, Galetes, Oli oliva\nEnllaça als meus altres blocs\nSegueixo aquests altres blocs\nEl bloc de la Lupe\nLes fotos de Lupe


«Sola» o no, Berta Sala | Enderrock.cat\nAnna Tisora | 08/03/2021 a les 10:30h\nArxivat a: Enderrock, Berta Sala, Magalí Sare, Sola, Alba Careta, Carolina Alabau, microscopi, 8m, clip, single, actualitat\nBerta Sala va publicar el debut discogràfic aquest passat 2020, amb el qual s'ha posicionat entre les tres propostes finalistes en la categoria d'artista emergent als Premis Enderrock d'enguany. A Hertogstraat (Microscopi, 2020), la manresana destapava la seva faceta cantautora i pianista amb melodies inspirades en sons populars i la germanor de ritmes llatins i mediterranis. Aquest 8 de març, Dia Internacional de la Dona Treballadora, l'artista reprèn una de les melodies del seu primer àlbum per compartir-la amb més dones artistes i sobretot, amb totes aquelles dones que la puguin escoltar i sentir que canta per elles. La nova versió de "Sola" compta amb les veus de Magalí Sare, Alba Careta, Carolina Alabau i la mateixa compositora, Berta Sala.\nAquesta cançó et va sortir pensant en el 8M?\nEn absolut. La vaig escriure perquè com que soc dona és un tema que em toca molt de prop i malauradament he viscut massa experiències d'assetjament al carrer des de fa anys. Anar pel carrer i que et diguin segons què, et mirin segons com o fins i tot et toquin, és assetjament i no es pot normalitzar. També per això és important que se'ns doni veu a les dones i a les persones de gèneres dissidents, perquè vivim una realitat que els homes cis desconeixen, per tant som nosaltres qui n'hem de parlar, i se'ns ha d'escoltar, no només - en el meu cas com a dona cis el 8 de març, sinó durant tot l'any.\nEl missatge de "Sola" està clar. Què significa per tu, cantar-lo acompanyada d'altres artistes dones?\nSignifica fer comunitat. Els músics del meu CD toquen molt bé i me'ls estimo moltíssim, però són homes cis, i sabia que versionant aquesta cançó amb noies les vibracions serien diferents. Al final, la cançó parla d'alçar les veus de les dones, per tant què millor que posar-hi quatre veus de noies? La Magalí Sare, l'Alba Careta i la Carolina Alabau, molt bones músiques, instrumentistes i cantants, han aportat l'energia que vol la cançó, que, efectivament, ha agafat una altra dimensió.\nReivindica una llibertat que hauria d'estar més que solucionada... Què et mou per dins, que el 2021 encara calguin cançons amb aquest missatge?\nA vegades sento ràbia, però ara mateix, em mou una sensació de tristesa, pensant en les nenes que hauran de conviure amb això i que hauran de passar anys (més o menys depenent de cada persona) fins que facin el clic i hi plantin cara personalment, tant de bo abolíssim l'assetjament al carrer, però em temo que haurem de seguir lluitant.\nInclouràs aquesta nova versió de "Sola" en algun àlbum?\n"Sola" forma part del meu primer CD Hertogstraat, però en un altre format i una altra versió. És tal com em va sortir al principi, en castellà, i amb la col·laboració de l'Àuria Iglesias, violinista, amb qui ja buscava aquesta aliança femenina. Aquesta nova versió en català, amb la Magalí Sare, l'Alba Careta i la Carolina Alabau (amb qui compartim discogràfica, Segell Microscopi) no tinc previst incloure-la en cap àlbum.\nCom a dona artista i jove, creus que se t'ha qüestionat la professionalitat en alguna ocasió pel fet de ser-ho?\nEls músics més propers a mi, molts d'ells homes, sempre m'han tractat amb molt respecte. Però sí que és cert que la figura de la cantant està molt estigmatitzada i a vegades m'he trobat en situacions incòmodes, per exemple anant de bolo i que em fessin algun comentari fora de lloc.\nCreus que les lletres explícites i reivindicatives com la de "Sola", són més efectives per l'evolució del feminisme que les lletres neutres, que intenten que sense haver-ho d'explicitar se'ls tracti com a iguals?\nÉs una pregunta difícil. Segurament sí, però també hem de tenir espai per fer lletres "neutres", està clar que no només se'ns ha de donar veu quan parlem d'això.\nQuins són els teus plans pel 8M?\nAssajaré una mica pel concert del dia 11, quan presentem la cançó en directe a Luz de gas i a la tarda aniré a la manifestació de Barcelona.


Franquisme - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\n1939 – 1975 →\nLema nacional: Una, grande y libre\n(en català Una, gran i lliure)\nHimne nacional: Marxa Reial\nFi de la Guerra Civil espanyola\nMort de Francisco Franco\n20 de novembre de 1975\nEl franquisme va ser un règim polític autoritari i dictatorial vigent a Espanya entre 1939 i 1975, i també és anomenada com a tal la ideologia en què es basà. Basat en el lideratge del general Francisco Franco Bahamonde, el franquisme va néixer amb la victòria militar a la Guerra Civil espanyola. El seu poder es va fonamentar en el control de tots els ressorts de l'Estat: cap d'estat, de govern, del partit únic, el Movimiento Nacional, i de l'exèrcit així com una col·laboració estreta amb l'església Catòlica. Les corts franquistes no van tenir iniciativa legislativa, perquè Franco concentrava el poder executiu i el legislatiu en un govern altament centralitzat. Es trencava així el principi de separació de poders propi d'un règim democràtic. Un potent aparell policíac que perseguia els membres dels partits i dels sindicats clandestins i un fort aparell propagandístic són dues característiques més del franquisme.\nTot plegat va configurar un règim molt personalista que no va sobreviure legalment a la mort del dictador, el 20 de novembre de 1975. Tot i continuar viva la ideologia que se'n derivà així com molts personatges (fins i tot criminals de guerra i torturadors) amnistiats pel procés constitucional conegut com la transició democràtica espanyola (1978).\nSegons la premsa del moment, el rei Joan Carles I, va ser l'hereu politic de Francisco Franco, encarregat de comandar l'estat i l'exèrcit Espanyol segons els criteris del moment i l'esperit del movimiento nacional.\n1 Característiques del règim\n1.1 Partit únic\n1.2 Intervencionisme econòmic\n1.3 Ideologia: el nacionalcatolicisme\n1.3.1 Elements de rerefons racista\n1.4 L'aparell propagandista\n2.1 El «període blau» o la fase totalitària (1939-1945)\n2.1.1 La repressió interior\n2.2 L'autarquia econòmica (1945-1953)\n2.2.1 De l'aïllament internacional a l'acceptació del règim\n2.2.2 La feble oposició interior\n2.3 El període del nacionalcatolicisme (1953-1959)\n2.3.1 L'accés al poder dels tecnòcrates\n2.3.2 L'oposició dels anys cinquanta\n2.4 El desenvolupisme (1959-1966)\n2.4.1 El miracle econòmic espanyol\n2.4.2 Els canvis socials\n2.5 L'aperturisme (1966-1969)\n2.5.1 Un nou tipus de representació sindical\n2.5.2 L'oposició a Catalunya\n2.5.3 Franco prepara la successió\n2.6 El franquisme tardà (1969-1975)\n2.6.1 La debilitat social del règim\n2.6.2 L'oposició armada\n2.6.3 L'ascens de Carrero Blanco\n2.6.4 L'oposició política\n2.6.5 La crisi del Sàhara espanyol\n3 El franquisme després de Franco\n4 Condemnes internacionals\nCaracterístiques del règim[modifica]\nÉs una dictadura en sentit estricte, on no hi havia sistemes representatius. Existia un únic partit denominat Movimiento Nacional, que estava format per la Falange Española Tradicionalista y de las JONS. A aquest partit havien de pertànyer obligatòriament tots els funcionaris que, a més, havien de jurar els «Principios Fundamentales del Movimiento» recollits en les Lleis Fonamentals, que establien l'organització política de l'Estat, formant un símil de constitució. Espanya es definia com a democràcia orgànica. Aquest sistema suposava negar els drets polítics individuals i deixar la representativitat popular de manera indirecta en mans d'organismes (sindicat vertical, caps de família o municipis). A més, una part dels procuradors a Corts (mancades d'iniciativa legislativa) van ser designats directament per Francisco Franco i d'altres hi eren per dret propi (alguns alts càrrecs militars i eclesiàstics). Aquest sistema pretenia mostrar a la comunitat internacional la il·lusió que a l'Espanya franquista hi havia algun tipus de democràcia.\nL'estat franquista va ser capitalista, però amb un gran intervencionisme econòmic per part de l'Estat, que va intentar millorar l'economia mitjançant els successius «planes de desarrollo». La propietat privada era un dret reconegut, però l'Estat estava per sobre dels interessos individuals. Aquest sistema autoritari, intervencionista i controlador deixava els empresaris i terratinents per sobre dels treballadors en les negociacions.\nEl control de les relacions laborals l'exercia el sindicat vertical i les vagues eren considerades subversives i, per tant, estaven prohibides. A partir dels anys cinquanta, Franco va anar suavitzant l'intervencionisme del règim, l'autarquia, per sortir de la crisi econòmica i assegurar el suport i les inversions dels aliats occidentals.\nLa creu del Valle de los Caídos s'aixeca sobre la tomba de Franco\nIdeologia: el nacionalcatolicisme[modifica]\nArticles principals: Nacionalcatolicisme i nacionalsindicalisme\nEl franquisme, a diferència d'altres moviments de caràcter totalitari, com el feixisme italià i el nazisme, no va aportar una ideologia pròpia ben definida ni innovadora. El franquisme es basava en la ideologia dels que donaren suport al cop d'estat del 18 de juliol de 1936 de caràcter militar (el «glorioso alzamiento nacional»). Les bases ideològiques del règim van ser les dels sectors tradicionalistes conservadors i feixistes.\nJuntament amb l'Onésimo Redondo i el Ramiro Ledesma, el principal ideòleg del feixisme espanyol va ser José Antonio Primo de Rivera de Falange, partit que va suposar un intent d'imitació a Espanya del feixisme italià, tot i que compartia trets amb el DAP (precursor del nacionalsocialisme alemany), com ara el nacionalsindicalisme i l'organicisme social. Un cop mort Primo de Rivera durant la Guerra Civil espanyola, Franco va desactivar l'amenaça que aquest moviment podria suposar per al seu lideratge, primer obligant la Falange a fondre's amb el carlisme dins un partit únic —la Falange Española Tradicionalista y de las JONS— i posteriorment apartant els caps falangistes dels primers llocs de responsabilitat política.\nEl franquisme va consistir, bàsicament, en una defensa estricta de la confessionalitat catòlica de l'Estat, de la propietat privada, de l'estructura familiar tradicional, una visió militarista de la vida política i una animadversió intensa envers el comunisme i el sistema democràtic de partits, que eren vists com els grans enemics d'aquells valors. Va ser, doncs, un moviment polític plural en el qual Franco era el moderador i el líder indiscutible —el «Generalísimo»—. A més, el gran pragmatisme de Franco va permetre que el règim s'anés adaptant a les circumstàncies internes i internacionals de cada moment. Així, fins al 1945, amb la derrota dels nazis en la Segona Guerra Mundial, serà un règim de tipus feixista en sentit estricte; després anirà variant sense perdre el seu autoritarisme i els principis ideològics més significatius.\nL'Església Catòlica, al principi de la Guerra Civil espanyola va ser un baluard del franquisme, malgrat alguna excepció inicial com el cardenal de Tarragona Vidal i Barraquer, que va morir a l'exili. L'església s'havia sentit atacada per la República i Franco es va presentar com l'home escollit per Déu per salvar la pàtria. L'Església va recolzar aquesta tesi i Franco li va concedir molts privilegis en el Concordat del 1953: benestar econòmic, poder social, un fur específic pel qual el clergat era jutjat de forma diferent, el matrimoni canònic era l'únic permès, ensenyament de la doctrina als centres d'educació, manca de censura en les seves publicacions... Amb tot, els anys 60 l'Església Catòlica Espanyola viu un profund procés de renovació arran del Concili Vaticà II. Apareixen nous capellans joves que no han viscut la Guerra Civil i la postguerra, amb actitud crítica al règim tant des del punt de vista social com polític. A més, l'Església basca serà sempre pròxima al nacionalisme i també serà crítica amb la dictadura. Així, es van produint canvis en part de l'Església que el Generalísimo mai va entendre i que es van fer evidents quan el 1975, un Franco malalt va fer les seves últimes execucions procés de Burgos i el Papa les va condemnar públicament.\nL'amalgama ideològica que el règim va utilitzar per a consolidar-se ha rebut sovint en la bibliografia acadèmica el nom de nacionalcatolicisme, en virtut de dos dels pilars bàsics de la ideologia del règim: la defensa aferrissada de la unitat espanyola, identificada amb la llengua castellana i contrària a qualsevol reconeixement d'altres realitats nacionals —aspecte que l'apartava de les aspiracions dels carlins que, tot i defensar la unitat espanyola, volien un reconeixement de les regions històriques— i la identificació total entre Església Catòlica i Estat.\nElements de rerefons racista[modifica]\nCom a base previa no es pot menystenir la influència dels corrents intelectuals occidentals vers els individus: si els individus són sans i patriotes, i assumeixen el seu lloc dins la piràmide social, la societat i en conseqüència la nació assoleix un lideratge. Des del s. XIX A França i la Gran Bretanya es teoritza que la degeneració racial és causa dels conflictes contra l'statu quo, com ara l'ascens del comunisme, i es propugna l'eugenèsia per a netejar la propia raça, i el racisme per a evitar-ne la barreja amb "races inferiors". I durant el primer terç del s. XX aquesta teorització vers "l'home nou" agafa força, éssent el seu zenit la política racial nazi.\nA Espanya, en barrejar-se amb el regeneracionisme autòctom, el degeneracionisme també tingué repercussió, atès que les elits polítiques i socials que patrimonialitzen Espanya, i que no digerien la pèrdua colonial, veuen en la República i la minsa autonomia catalana una amenaça al seu poder, riquesa i privilegis. Tampoc es pot pair la riquesa industrial catalana, i s'acusa Catalunya de tindre tracte de favor, empobrint a la resta d'espanyols, en un comportament que es qualifica de semític (tanmateix la ideologia nacionalsocialista, és emprar el treball com a mitjà per explotar i sotmetre les nacions). Segons en Paul Preston al llibre "Arquitectes del terror. Franco i els artifex de l'odi", una sèrie de personatges teoritzaren sobre "l'antiespanya", assenyalant als enemics, i en aquest sentit s'acusà als polítics i intelectuals republicans de ser de raça jueva o servidors de la mateixa en tant que masons. Aquesta acusació es generalitza pel que fa a Catalunya a la majoria de politics i intelectuals, començant per Macià, Companys i Cambó, assenyalats com a jueus. A "Racisme i supremacisme polítics a l'Espanya contemporània", es documenta aquest pensament de la part social que es sollevaria contra la República. En una barreja de degeneracionisme, regeneracionisme, i neocolonialime, es postula que la raça espanyola -sempre entesa com a castellana- ha degenerat, i els individus degenerats són proclius a "contraure" el comunisme i el separatisme. A més, algunes zones, com el sud peninsular i els Països catalans són considerades degenerades a l'engrós, els primers a causa de restes àrabs que els du a un comportament "rifeny", i els segons a causa de restes semítiques que els du vers el comunisme i separatisme (s'anomena separatisme al catanalisme de tot pel). La degeneració dels individus crida a fer-ne una neteja si es vol una nació prospera i líder, capaç de bastir un imperi, una de les obsessions del franquisme (com també dels altres règims totalitaris del moment). En aquest sentit es pot esmentar una entrevista en un diari italià on Franco descriu que la guerra tenia com a objectiu «salvar a la Patria que se hundía en el mar de la disociación y de la degeneración racial», i també que el portaveu rebel Gonzalo de Aguilera, el 1937 afirmà a un periodista: “Ahora espero que usted comprenda qué es lo que entendemos por la regeneración de España… Nuestro programa consiste en exterminar un tercio de la población masculina española…”. A més de la repressió arreu d'Espanya contra individus assenyalats, tot plegat sembla ser l'origen de la repressió ferotge, com ara el Terror de don Bruno, a Andalusia, i la repressió no menys ferotge contra Catalunya, amb l'afegit que la derivada, l'atac a la cultura catalana s'allarga durant tot el franquisme i acaba esdevenint un element estructural de l'Estat.\nVan ser trets característics del franquisme (après dels seus aliats durant la guerra alemanys i italians, els nazis i els feixistes) un fort ús de l'aparell propagandístic basat en el control dels mitjans de comunicació, que difonien la ideologia del règim, l'ús i abús de la censura i el control de l'ensenyament i la població en general.\nEl govern del general Franco va evolucionar al llarg d'aquests quaranta anys, i s'hi poden distingir sis etapes ben diferenciades:\nEl període blau, que va ser una fase totalitària fins a la fi de la Segona Guerra Mundial i l'enderroc dels règims feixistes nazi i italià (1939-1945).\nL'època de la supervivència exterior i interior, que va ser un període d'autarquia econòmica i una tímida obertura internacional (1945-1953).\nL'etapa nacional catòlica, 1953-1959.\nEl desarrollismo (1959-1966) caracteritzada per mesures liberalitzadores de l'economia.\nEl franquisme tardà, 1969-1975.\nEl «període blau» o la fase totalitària (1939-1945)[modifica]\nTrobada a Espanya del general Franco i Heinrich Himmler (cap de les Schutzstaffel), amb Ramón Serrano Suñer, 1940. Fotografia conservada al Bundesarchiv. Per a la historiografia franquista tardana aquesta intervenció va ser a la vegada molesta i còmoda. Després de 1945, Hitler ja no és un aliat presentable. Però s'hi poden descarregar sobre ell determinats pecats.\nL'1 d'abril de 1939, un Franco victoriós va llançar el seu darrer «parte de guerra». Acabada la Guerra Civil espanyola va començar la repressió dels vencedors, la por i la gana. Franco es va proclamar «Caudillo de España por la gracia de Dios». Els suports socials inicials al règim van sorgir dels qui havien donat suport al cop d'estat del 18 de juliol de l'any 1936: els grans terratinents i els burgesos industrials i financers (la burgesia catalana i la basca van ser favorables al règim), bona part de la petita burgesia i la pagesia catòlica.\nEl «període blau» —pel color simbòlic de la Falange Española— va estar molt determinat per la marxa de la Segona Guerra Mundial. Durant els anys victoriosos de l'Eix, Espanya va estar a punt d'entrar a la contesa. Però davant la incapacitat militar de fer-ho —Hitler va arribar a la conclusió que Espanya seria més aviat un destorb que una ajuda— Franco es va preparar per a la victòria dels nazis organitzant governs composts per militars i falangistes, i deixant que el «cunyadíssim» Serrano Suñer tingués un protagonisme clar com a ministre d'afers exteriors (octubre de 1940). Però a partir de 1943 es va començar a constatar que el resultat final de la guerra no estava tan clar i es va suavitzar l'actitud envers els aliats, la qual cosa va significar un increment dels intercanvis comercials amb aquests que van alleugerir la penúria espanyola.\nFotografia d'Otto Skorzeny el 1943, «l'alliberador de Mussolini». L'Espanya de Franco va ser un paradís dels fugitius feixistes. Skorzeny va ser, potser, el cas més sorollós de tots els fidels vassalls d'Adolf Hitler que van arribar a l'Estat espanyol. Però no va ser l'únic que hi va trobar un refugi segur. Altres membres feixistes que trobaren aixopluc van ser León Degrelle, coronel de les Waffen-SS, establert a Espanya tot i ser reclamat per la justícia belga; Louis Darquier de Pellepois, encarregat de la deportació de jueus del govern de Vichy; Maurice Gabolde, ministre de justícia del mateix govern; René Lagrou, cap de les SS flamenques o el general Vjekoslav Luburic, responsable dels camps de concentració croates.\nMentrestant, l'oposició a l'exili va començar a pensar que el final de la Segona Guerra Mundial i la victòria dels aliats comportaria forçosament el derrocament de Franco. Així ho veien fins i tot algunes personalitats properes al règim però de tarannà monàrquic, que el juny de 1943 es van dirigir al Caudillo i el van convidar a la restauració plena de la monarquia. A l'altre extrem de l'arc polític, una divisió de guerrillers comunistes, el maquis, que havien participat en l'alliberament de França lluitant contra els alemanys, van entrar per la Vall d'Aran l'octubre de 1944, amb la vana esperança de provocar un alçament popular. Acabada la Segona Guerra Mundial, els vencedors no van fer cap intent per liquidar el franquisme. Altres autors  han postulat un allargament de l'etapa blava perllongant-la a tot el període autàrquic del primer franquisme (1938-1957) fins a l'establiment dels governs tecnocràtics.\nLa repressió interior[modifica]\nArticles principals: Repressió franquista, Franquisme a Catalunya, i Desapareguts del franquisme\nEn els primers anys, el règim franquista va dur a terme una repressió brutal contra els adversaris i, durant la Segona Guerra Mundial, va donar suport a Adolf Hitler i Mussolini. A l'interior, les autoritats franquistes van cercar suports i complicitats. Molts patiren el regust de la repressió: afusellaments, vexacions personals i familiars, espoliació econòmica, ciutadans de segona categoria, amb deures però sense drets. Es va incitar a la delació i a la denúncia, responent a la voluntat política d'implicar, directament o indirectament, el màxim de persones en la repressió: els uns perquè es beneficiarien de les depuracions, altres per satisfer les ànsies de revenja i altres per fer mèrits. Així, van enviar els sospitosos de suport a la República a les presons, d'on molts sortiren amb la salut malmesa per sempre. Una vegada eren posats en llibertat, s'havien de presentar periòdicament a la Guàrdia Civil i no podien exercir cap càrrec públic. L'onada repressiva no va ser puntual, sinó que va tenir una dramàtica persistència, puix que l'estat de guerra decretat el juliol de 1936 no fou derogat fins al 7 d'abril de 1948. Josep Maria Solé i Sabaté xifra en uns 4.000 els catalans executats a Catalunya. No foren més perquè molts es van exiliar. Els afusellaments dictats pel franquisme es van caracteritzar per la seva planificació sistemàtica: «calia executar arbitràriament per demostrar el poder i la força, per instaurar el terror fins al moll de l'os de la societat civil. Franco convertí Espanya en una caserna regida per la jerarquia, la disciplina i el tuf d'encens».\nLa llei de Responsabilitats Polítiques del 9 de febrer de 1939 i la de «Confiscación de Bienes Marxistas» del 23 de setembre del mateix any van concretar que les propietats immobles, mobles i els recursos econòmics dels partits, sindicats, associacions, entitats, publicacions, emissores de ràdio serien espoliades, passant una part al patrimoni de diferents organismes del nou Estat i la resta seria subhastada. Els diaris d'esquerra van ser espoliats i van passar a formar part de la premsa del règim. Les persones exiliades, en alguns casos, van ser desposseïdes d'una part del seu patrimoni (cases, mobles, terres...). A les administracions públiques van ser depurades totes aquelles persones no addictes al règim i en el sector privat; l'exercici de certes professions liberals va ser també objecte de depuracions obligatòries en tots els col·legis professionals (advocats, metges...). A les empreses privades (bancs, fàbriques...) també es van dur a terme, però van dependre fonamentalment de la decisió de la direcció de l'empresa.\nTots els partits polítics i sindicats van ser proscrits i perseguits. A Catalunya va començar una dura repressió política i l'esclat d'una forta descatalanització, que es va manifestar en persecucions de la llengua i els senyals d'identitat pròpies. Arreu es va imposar una dura reacció social, i al carrer va irrompre una nova simbologia plena de banderes imperials i salutacions a la romana. Josep Benet i Morell va afirmar que el franquisme cercava «la desaparició de Catalunya com a minoria nacional dins l'Estat espanyol, amb la destrucció de la seva personalitat lingüística i cultural». El símbol d'aquesta política va ser l'afusellament, el 15 d'octubre de 1940, del president Lluís Companys, lliurat per l'Alemanya nazi al general Franco. La seva mort representava ben clarament les intencions que el règim tenia envers Catalunya.\nL'autarquia econòmica (1945-1953)[modifica]\nLa fi de la Segona Guerra Mundial van encetar un nou ordre mundial, conegut posteriorment amb el nom de la guerra freda. Nous enemics per a Occident i noves consideracions cap al règim de Franco, que va passar a veure's com un fre contra el comunisme que venia de l'Est. Amb tot el triomf de les potències aliades democràtiques va suposar una dura condemna al règim franquista, el qual es veié aïllat internacionalment. Franco hi respongué amb una política econòmica autàrquica que va alentir el desenvolupament de l'Estat i que va agreujar les dures condicions de vida de la població durant més d'una dècada.\nDe l'aïllament internacional a l'acceptació del règim[modifica]\nEl règim franquista va evitar la implicació directa a la Segona Guerra Mundial però, acabada aquesta, en els primers moments, el règim van viure en un aïllament diplomàtic total. Aquest aïllament es va concretar en el rebuig de l'ONU a l'ingrés d'Espanya per decisió de l'Assemblea General, l'octubre de 1946, i va ser reforçat pel tancament de fronteres aplicat per França, on comunistes i socialistes havien obtingut la meitat dels escons de l'Assemblea Nacional Francesa el 1945. Només Portugal i nou països llatinoamericans encapçalats per l'Argentina de Perón es van oposar al blocatge.\nTanmateix, a mesura que creixia a Europa la tensió entre els països occidentals i la Unió Soviètica, predient el que seria la guerra freda, Franco va poder constatar que l'aïllament tenia els dies comptats, ja que l'insistent anticomunisme del règim i la posició geoestratègica d'Espanya acabarien resultant útils en el nou context europeu. A partir de 1948 l'actitud nord-americana cap al franquisme es va fer més i més complaent i el mateix va passar amb la resta de països occidentals. Fins que el 4 de novembre de 1950, i per la resolució 386 (V) de l'Assemblea General, l'ONU va derogar l'acord de 1946 i va acceptar el règim de Franco en els organismes internacionals; cinc anys més tard va accedir a l'Organització.\nDe totes maneres, el 1951 el Congrés nord-americà ja havia votat un important crèdit a favor d'Espanya. El 1953 es va signar el concordat amb el Vaticà el Pacte de Madrid en virtut dels quals els Estats Units rearmarien l'exèrcit espanyol, a canvi de la concessió de bases navals i aèries, algunes amb capacitat per a armes nuclears. Aquests pactes van ser decisius per al futur desenvolupisme (1959-1966), no pas tant per l'ajuda directa, però pel fet que contribuïen a la integració d'Espanya en la comunitat internacional.\nLa feble oposició interior[modifica]\nMentrestant, l'oposició interior —en contrast amb l'exterior— s'estava mobilitzant des de 1946, moltes vegades de manera espontània. L'estratègia guerrillera propiciada i potenciada pels comunistes s'havia anat desmuntant des de 1948, encara que fins al principi dels anys seixanta van continuar operant figures aïllades, especialment a les grans ciutats, com Barcelona. Per contra, es va començar a aplicar una estratègia d'infiltració als sindicats franquistes.\nPerò les vagues organitzades pels obrers com a protesta per les dures condicions de vida anaven adquirint ja una destacada importància, especialment a Catalunya. Van ser significatives la vaga general de Manresa, el gener de 1946; la de Mataró, el març, i, sobretot, la vaga de tramvies de Barcelona, els mesos de febrer i març de 1951, que va continuar amb manifestacions i aturades al cinturó industrial i va ser el primer gran desafiament al règim des de l'interior.\nEl període del nacionalcatolicisme (1953-1959)[modifica]\nEugenio Morales Agacino (centre-esquerra) i Francisco Franco en la inauguració de les noves instal·lacions del INIA en Puerta de Hierro, Madrid (11 de març de 1954).\nAl decenni dels cinquanta, quan ja pràcticament s'havia acabat la postguerra, l'autarquia vivia la seva darrera etapa i la guerra freda i el marcat caràcter anticomunista del règim li van permetre de trencar el seu aïllament, i l'any 1953 se signaven el Concordat del 1953 amb la Santa Seu i el Tractat de Cooperació amb els Estats Units pel qual l'exèrcit nord-americà podia utilitzar les bases militars en territori espanyol (Morón, Rota, Torrejón i Saragossa) a canvi del reconeixement dels Estats Units al govern franquista i rebre ajut econòmic. El pacte va significar, per tant, el reconeixement internacional del règim de Franco.\nL'any 1955 Espanya va ingressar a les Nacions Unides; la guerra freda havia donat un nou valor a la ideologia anticomunista del règim de Franco i aquest havia donat per acabats els discursos contra el capitalisme: «Que extirpemos ese afán de codicia, de riqueza rápida, que va contra la fraternidad cristiana, contra el sentido católico de nuestro pueblo, y que al fin y a la postre, todos han de pagar a la hora de la muerte». L'admissió de l'Espanya de Franco als fòrums internacionals i les creixents ajudes econòmiques de l'exterior forçaven el règim a un canvi de política econòmica. Ja no es podia mantenir gaire temps més l'autarquia, pròpia dels anys de lluita per la supervivència enmig de l'aïllament internacional.\nL'accés al poder dels tecnòcrates[modifica]\nL'economia d'aquest període va créixer, però el seu desenvolupament era fràgil i desequilibrat amb perilloses tendències a la inflació. Una expressió de les tensions socials que generava aquesta evolució fou la Vaga de tramvies (1957), que una vegada més es van manifestar amb especial força a Catalunya, durant la primavera. Una vegada més perquè ja l'any 1951 hi havia hagut una primera Vaga de tramvies a Catalunya.\nPerò per dur a terme el cop de timó econòmic calia un canvi polític. Aquest es va efectuar per fases, amb Franco controlant tota l'operació a base de moviments cap endavant i cap enrere, jugant amb les ambicions contradictòries dels grups polítics que componien el règim. La situació es va catalitzar entre desembre de 1956 i febrer de 1957.\nEn la primera data va entrar al govern López Rodó, i ja al febrer, ho van fer Planell (Indústria), Cánovas (Agricultura), Ullastres (Comerç) i Navarro Rubio (Hisenda). En el gabinet quedaven sis ministres falangistes, però els nouvinguts tenien en comú que pertanyien a l'Opus Dei, i com a tals havien rebut una formació acurada, alguns en universitats anglosaxones, i més concretament a la Harvard Bussines School. D'aquesta manera accedia al poder una generació de tecnòcrates vinculats a l'Església Catòlica. En part, com s'ha dit més amunt, aquesta operació obeïa a les exigències de la política econòmica. Els tècnics de l'Opus Dei eren partidaris d'una transició cap a un model d'economia liberal i estaven preparats per a dur-lo a terme, i també per aplicar les recomanacions que ja estaven fent els organismes internacionals.\nD'això en va ser una bona mostra l'anomenat Pla d'estabilització, publicat a mitjan 1959. En aquell moment, Espanya ja havia ingressat a l'Organització Europea de Cooperació Econòmica, al Fons Monetari Internacional i al Banc Internacional de Reconstrucció i Foment. D'alguna manera, el règim franquista estava adaptant a les seves circumstàncies les experiències de la democràcia cristiana (més aviat de model italià) i del gaullisme francès (De Gaulle s'havia convertit en president el 1958). En tots dos casos, els tecnòcrates dominaven el poder executiu que apostava pel desarrolismo, del qual s'intentava apartar els partits polítics.\nEl trànsit cap al nacionalcatolicisme tenia l'efecte d'anar apartant del poder la Falange. Aquest organisme polític, en teoria, continuava detenint la titularitat ideològica del règim, però en aquest punt dels anys cinquanta ja era una rèmora del seu passat filofeixista, i això era políticament molt incòmode per a la integració d'Espanya als fòrums internacionals.\nL'oposició dels anys cinquanta[modifica]\nPel que fa a l'oposició, els anys cinquanta van ser també una etapa de transició en què va prevaler la ineficàcia. Els governs republicans a l'exili mexicà havien perdut gairebé tot el seu significat polític i vivien desconnectats de la realitat espanyola. Els socialistes continuaven massa lligats al seu dogmatisme i a la mentalitat de guerra civil. Els comunistes feien esforços per a aplicar l'estratègia d'infiltració sindical i començaven a obtenir bons resultats. Aleshores, i com a símptoma dels canvis operats després de la mort de Stalin, el líder històric Vicente Uribe va cedir el seu lloc a un jove i enèrgic dirigent, Santiago Carrillo que, durant el seu mandat, dotaria al partit d'un caire eurocomunista allunyant-lo de l'òrbita estalinista.\nEn el bàndol monàrquic, Joan de Borbó i Battenberg es va entrevistar el 1954 amb Franco, que li va prometre que en el futur es restabliria la monarquia i va acceptar que el príncep Joan Carles estudiés a Espanya, restant l'hereu d'Alfons XIII al seu exili a Estoril (Portugal).\nEl desenvolupisme (1959-1966)[modifica]\nVisita del president Eisenhower a Francisco Franco, Madrid, any 1959\nSeat 1500 de l'any 1968, fotografia de 1979. El 1948 es va firmar un acord de col·laboració entre la Fiat (Fabrica Italiana di Automobili Torino) i l'INI (Instituto Nacional de Industria). Naixia la Sociedad Española de Automóviles de Turismo, S.A. (Seat). Els accionistes espanyols volien que la fàbrica s'instal·lés a Valladolid o Burgos. Però finalment es va imposar el criteri dels italians i el 1950 es va col·locar la primera pedra de la planta de la Zona Franca de Barcelona. El primer Seat, un 1400 va veure la llum el 13 de novembre de 1953.\nDurant aquests anys es van iniciar les grans transformacions econòmiques i polítiques del franquisme. El fracàs de l'autarquia i el reconeixement internacional del règim —des de 1955 Espanya era membre de l'ONU— van suposar un canvi important en l'orientació econòmica de l'Estat. Es van introduir mesures liberalitzadores de l'economia, i el capital estranger, atret per l'estabilitat política i la mà d'obra abundant i barata, va començar a invertir.\nEl miracle econòmic espanyol[modifica]\nEls anys seixanta van ser els del miracle econòmic espanyol (desarrollismo), al qual van contribuir la massiva inversió de capital estranger, el turisme i l'emigració de treballadors espanyols als països europeus més rics. El turisme va estar decisivament afavorit per la supressió dels visats d'entrada per als ciutadans de l'Europa Occidental. El requisit es va abolir el mes d'abril de 1959 i aquell mateix any van entrar a Espanya més de quatre milions de turistes. El règim franquista no va renunciar a un cert control de l'economia, cosa que quedà palesa en els anomenats plans de desenvolupament. El primer pla de desenvolupament es va aplicar entre 1964 i 1967 (dirigit per López Bravo i Laureà López Rodó) i preveia els peculiars «pols de desenvolupament». El govern havia d'escollir determinades zones on instal·lar noves empreses (regions alternatives als focus tradicionals de Catalunya i el País Basc) i oferiria avantatges de tota classe a les firmes que decidissin acudir-hi.\nTot i que les previsions optimistes respecte als pols de desenvolupament no es van complir —una cosa característica d'aquest tipus d'assaigs dirigistes— els indicadors d'aquests anys de desenvolupisme van ser de vegades espectaculars. Van créixer les reserves de divises i el dèficit de la balança de pagaments es va reduir dràsticament fins que gairebé va desaparèixer.\nL'atur era de l'1% el 1960 i va descendir en els dos anys següents, però, sobretot, hi va haver moments en què es va assolir un creixement anual del PIB del 8% i fins del 9% (en aquella època només ho superava el Japó) i l'ingrés per capita dels espanyols va augmentar el 70% només en quatre anys.\nVan ser pols de promoció: Burgos i Huelva. Van ser pols de desenvolupament: la Corunya, Sevilla, Valladolid, Vigo i Saragossa.\nEls canvis socials[modifica]\nSocialment, la classe mitjana espanyola va créixer notablement en aquests anys i, en part, va esdevenir el sustentador social del règim. D'una altra banda, van ser temps de gran emigració del camp a la ciutat i del sud a les regions més riques, fenomen afavorit pels escassos resultats de la política desarrollista al camp. Les importacions d'aliments per cobrir aquests errors van amenaçar la balança de pagaments.\nAmb l'arribada del turisme a les costes i d'una nova font d'ingressos van aparèixer noves formes de vida, juntament amb l'arribada a les fàbriques i a la universitat de les generacions que no havien participat en la Guerra Civil espanyola van posar de manifest les limitacions d'un règim autoritari car el nivell de llibertat personal i política no va augmentar de la mateixa manera. Per tant, entre 1966 i 1969, el protagonisme va ser de la política interior, mentre que en l'etapa precedent el més destacat corresponia a l'economia.\nEn la primera meitat dels anys seixanta, la política repressiva del règim encara es va fer notar amb rigor, per exemple, en l'execució del dirigent comunista Julián Grimau, o en els 28 anys de condemna per a José Sandoval, membre del comitè central del mateix partit. El més significatiu, però, va ser l'aparició d'un nou tipus d'oposició, més arrelada a Espanya i menys lligada a l'estructura i la disciplina dels partits a l'exili. Les universitats, focus d'una contestació cada vegada més àmplia, i alguns sectors de l'Església, en són bons exemples. Però la classe mitjana que havia aparegut en el desarrollismo dels seixanta buscava instintivament menys coercions. En part, a causa de la mateixa cultura de classe mitjana; després, per la influència de la televisió i les facilitats més grans per viatjar, i també pels milions de turistes de l'Europa rica i liberal que arribaven a Espanya durant la meitat de l'any.\nD'una altra banda, el consumisme va activar l'economia però també va acabar generant puges salarials per afrontar les necessitats creixents, i els sindicats verticals havien d'atendre aquestes demandes tant com poguessin.\nUn nou tipus de representació sindical[modifica]\nEnmig d'aquesta oposició creixent però inarticulada va començar a assentar-se un nou tipus de representació sindical quan els treballadors van començar a nomenar els seus propis delegats per a les negociacions, que ignoraven el sindicalisme vertical. Eren les «comissions obreres», que amb el temps van adquirir força pròpia, especialment a partir de 1964, quan van participar en les deliberacions del conveni col·lectiu del metall. Inicialment, en la coordinació d'aquestes comissions, hi van participar sindicalistes comunistes (Marcelino Camacho), però també alguns falangistes idealistes desil·lusionats amb el règim de Franco.\nAmb el temps, el PCE va acabar dominant l'organització des de dins, i va culminar la trajectòria estratègica iniciada els anys cinquanta, adaptant-la als anys seixanta amb l'anomenada «aliança de les forces del treball i la cultura».\nL'oposició a Catalunya[modifica]\nDins l'aperturisme controlat dels anys seixanta figurà la tolerància a l'edició d'obres en català (Edicions 62), no tant per un exercici de benevolència gratuïta, sinó més aviat acceptant la realitat que, malgrat les prohibicions, a Catalunya s'editava cada vegada més literatura en la llengua nacional.\nUna altra manifestació de l'empenta contestatària que remuntava a Catalunya va ser la Caputxinada, el tancament de professors i estudiants al convent dels caputxins de Sarrià, en protesta per les multes imposades a un grup de prominents intel·lectuals (1966).\nD'aquest esdeveniment en va sorgir el Sindicat Democràtic d'Estudiants de la Universitat de Barcelona. A partir d'aquí es va organitzar una Taula Rodona de partits i el 1969 es creà la Coordinadora de Forces Polítiques clandestines. Dos anys més tard, i amb l'agregació de nous grups polítics, es va fundar l'Assemblea de Catalunya, a la parròquia de Sant Agustí de Barcelona.\nFranco prepara la successió[modifica]\nTot aquest conjunt de factors feien que el sistema mateix s'autoalliberés. De fet, les tendències dels prohoms del règim eren cada vegada més difuses. Els vells falangistes prominents estaven arraconats, l'exèrcit se centrava en la modernització dirigida pels nord-americans i els tecnòcrates no eren ja només de l'Opus Dei.\nFranco començava a preparar la seva successió, la qual cosa va comportar l'ascens de l'almirall Luis Carrero Blanco, home en qui confiava personalment però que també encarnava la línia més dura del règim. D'una altra banda, el juny de 1969, el príncep Joan Carles de Borbó, fill de Joan de Borbó i Battenberg i net d'Alfons XIII, va ser proposat per les Corts com a successor en la direcció de l'Estat, com a futur monarca.\nEl franquisme tardà (1969-1975)[modifica]\nFrancisco Franco (1969)\nEl ressorgiment del moviment obrer i estudiantil organitzat, la creixent oposició política de les forces clandestines —sovint abonades per l'Església de base— i el nacionalisme basc i català, van impulsar el règim a una lleugera obertura —«l'esperit del 12 de febrer»— propiciat per Carlos Arias Navarro a conseqüència de l'assassinat de l'almirall Carrero Blanco i la malaltia del dictador car el 14 d'octubre de 1975, Franco queia greument malalt i s'iniciava una llarga agonia (acompanyat de relíquies que els bisbes franquistes duien a la seva habitació) que va acabar el 20 de novembre de 1975. Abans, però, al setembre, havia signat les penes de mort de cinc militants del FRAP i d'ETA.\nLa mort del dictador i la seva successió per part del príncep Joan Carles com a cap d'Estat van obrir la transició cap a un sistema polític basat en una democràcia parlamentària.\nLa debilitat social del règim[modifica]\nDurant aquest període el règim va mostrar una debilitat creixent, que anava aparellada al deteriorament en l'estat de salut de Franco. En una situació d'avançada indefinició ideològica, les decisions personals del cap d'Estat, com a àrbitre entre faccions i capelletes, havien adquirit una excessiva influència. Ell mateix s'havia deixat anar envoltant per la influència de familiars, addictes i camarilles, i per això la seva influència real va tendir a decréixer. D'una altra banda, la majoria dels homes del règim eren conscients de l'escàs ascendent que tenien sobre la societat espanyola i, per tant, havien perdut confiança en ells mateixos. L'anomenat escàndol financer Matesa, que va esquitxar la tecnocràcia de l'Opus, va culminar aquest panorama.\nEncara que la bel·ligerància contra el règim no va ser socialment generalitzada —hi prevalia una actitud de displicència i desinterès— l'oposició sí que havia guanyat confiança i així va continuar fins a la mort del dictador.\nEn aquest context va fer la seva aparició, ja al principi del període, el fenomen de l'independentisme armat al País Basc, encarnat en l'organització Euskadi ta Askatasuna (ETA), que ja a l'agost de 1968 va dur a terme el seu primer atemptat reivindicatiu. La reacció de les forces de seguretat contra aquesta i altres accions va comportar la detenció de diversos activistes que van ser jutjats i condemnats a mort en els anomenats processos de Burgos, al final de 1970. Les sentències van originar una àmplia i furibunda condemna en diversos països europeus, i a Catalunya, personalitats de l'elit cultural es van tancar com a protesta al monestir de Montserrat.\nA les accions d'ETA (que es van incrementar dràsticament a partir de maig de 1975), s'hi van sumar les d'altres comandos d'extrema esquerra, entre els quals cal destacar el FRAP (Front Revolucionari Antifeixista Patriòtic), que propugnava un model albanès. El règim va reaccionar amb duresa i va decretar diverses penes de mort contra el militant anarquista català Puig Antich (primavera de 1974) i diversos membres d'ETA i del FRAP (setembre de 1975) la qual cosa va provocar un enorme rebuig internacional i l'aïllament diplomàtic del règim. Diversos sectors de l'Església també es van sumar a l'ofensiva, i la primavera de 1974 Antonio Añoveros, bisbe de Bilbao, va atacar públicament la prohibició del lliure ús de la llengua basca, i malgrat que va ser deportat, la jerarquia eclesiàstica, i fins i tot el Vaticà, li van donar un suport clar.\nEn aquells moments, el règim vagarejava entre les tendències liberalitzadores i les regressives. La pressió internacional pels processos de Burgos va fer que Franco decretés l'amnistia dels condemnats a mort. Però l'escàndol Matesa va contribuir a l'ascens del nou falangisme tecnocràtic, amb persones com Cruz Martínez Esteruelas o el professor Velarde Fuentes.\nD'una altra banda, el juny de 1973 Franco va renunciar per primera vegada a les funcions de cap de govern i les va transferir a l'almirall Carrero Blanco, que immediatament va formar un nou gabinet, renovadorament conservador, al qual van tornar amb força els ministres falangistes.\nL'ascens de Carrero Blanco[modifica]\nPlaca commemorativa al lloc de l'assassinat de Carrero Blanco.\nL'ascens de l'almirall Carrero Blanco semblava que anticipés un futur d'ortodòxia franquista després de la previsible desaparició del dictador. Però el mes de desembre de 1973, l'assassinat de l'almirall en un espectacular atemptat perpetrat per un comando d'ETA, en ple centre de Madrid, va comportar nous i inesperats canvis: el nou cap de govern va ser Carlos Arias Navarro, que va omplir els ministeris de més personalitats falangistes i va reduir al mínim la participació dels tecnòcrates de l'Opus (fins i tot López Rodó va perdre la cartera d'afers estrangers). Però, amb gran sorpresa general, el nou gabinet no va trigar a llançar propostes aperturistes, com la d'organitzar «associacions polítiques» o la que deixava a la ciutadania poder elegir lliurement els alcaldes (febrer de 1974).\nAquestes tendències es van accelerar sobtadament amb la primera gran crisi en la salut del dictador (juliol de 1974). Quan va acabar l'estiu, Franco va reprendre les seves funcions, però la camarilla familiar havia guanyat més influència sobre ell i cada vegada més figures del mateix règim van començar a comprometre's en la previsible transició.\nL'any i mig següent va ser un període de desordre creixent, no solament polític, sinó també econòmic. La primera crisi petrolera a escala mundial va afectar molt negativament diversos sectors clau de l'economia espanyola, com per exemple, el turisme. A més, davant la incertesa política, la inversió estrangera es va contraure significativament. El panorama es va completar amb una desastrosa sequera, l'hivern de 1974 a 1975. El desenvolupisme i la bonança econòmica que havien apuntalat el règim durant els anys seixanta ara rebien un cop ben dur.\nL'oposició política continuava fent pressió, especialment en el front sindical, on els organismes oficials ja estaven en fallida i els empresaris mateixos pressionaven per desmuntar-la, atesa la seva incapacitat mediadora en els conflictes laborals. Al començament de 1975, el govern va autoritzar les primeres eleccions sindicals en fase d'enllaços i jurats d'empresa. Hi van concórrer sindicats de rerefons polítics ben diversos, llevat de la Unió General de Treballadors), propera al PSOE. Sí que ho van fer les Comissions Obreres, emparentades amb la línia comunista, que van obtenir el triomf.\nLa crisi del Sàhara espanyol[modifica]\nEn aquest estat, ja terminal, al règim franquista s'hi va sumar una nova i inesperada crisi internacional en el Sàhara espanyol: El rei Hassan II del Marroc va llançar una campanya per a l'annexió d'aquesta regió, rica en fosfats. Encara que l'ofensiva diplomàtica ja havia començat l'estiu de 1974, quan el monarca va reclamar el suport dels països àrabs, la pressió va pujar de to la tardor de 1975, coincidint amb un empitjorament de l'estat de salut de Franco.\nDurant el període d'agonia del dictador, que es va allargar artificialment durant cinc setmanes, el Marroc va organitzar l'anomenada Marxa Verda, que va dur a milers de civils fins als límits fronterers de la colònia espanyola i va estar a punt de provocar una guerra oberta. El 30 d'octubre, l'aleshores príncep Joan Carles va assumir interinament la direcció de l'Estat i amb el seu viatge al Sàhara va contribuir a desactivar la crisi.\nEl 20 de novembre moria Franco i s'iniciava el que s'ha vingut a anomenar la transició democràtica espanyola.\nEl franquisme després de Franco[modifica]\nArticle principal: transició democràtica espanyola\nCom que el règim va controlar l'educació durant 40 anys i la transició cap a la democràcia va ser gradual, alhora que hi va haver una amnistia general per a tots els integrants o col·laboradors del règim franquista, hi ha qui argumenta que el franquisme, com a fet social, va perdurar a Espanya molt més enllà de 1975 (l'anomenat franquisme sociològic). Al contrari de l'Alemanya, on la desnazificació va començar unes setmanes després de la mort d'Adolf Hitler, el procés de desfranquització va emprendre's molt més lentament a la península: la primera iniciativa legislativa al nivell nacional va fer-se esperar fins al 2007 amb l'aprovació de la Llei de memòria històrica.\nÒbviament, això és objecte de controvèrsia i, de fet, l'ús del terme franquista de manera derogatòria ha estat relativament habitual en el debat polític en els darrers anys. Actualment, hi ha grups reduïts d'ultradreta que es declaren franquistes i reivindiquen obertament el règim franquista. Aquests grups defensen una visió de la història d'Espanya coherent amb la que propagava el franquisme.\nEl 17 de març de 2006 l'Assemblea Parlamentària del Consell d'Europa que engloba un total de 46 països, condemnà unànimement les «greus i múltiples violacions de drets humans comeses a Espanya pel règim franquista entre 1939 i 1975». També va proposar que el dia 18 de juliol de 2006 sigui considerat «dia oficial de condemna a la dictadura franquista» demanant que es permeti als historiadors l'accés lliure a tots els arxius de la Guerra Civil, per tal que es puguin analitzar tots els documents amb la màxima objectivitat possible.\nVan signar l'acord tots els diputats, excepte el PP i la ultradreta.\nEn qualsevol cas, l'informe sosté que durant el règim franquista:\nEs varen produir entre 500.000 i 1.000.000 de morts. (Les xifres es mantenen en discussió).\nEls primers dies del cop varen sorprendre unes 50.000 persones en «el bàndol equivocat» i foren assassinades o executades en judicis sumaríssims. (Aquesta xifra és probablement comparable en ambdós bàndols.)\nLa Guerra Civil espanyola fou un primer exemple de guerra total presagiant els pitjors escenaris del que posteriorment fou la II Guerra Mundial.\nFou particularment greu el comportament amb les dones en nom del concepte franquista de «redempció», amb violacions, confiscació d'aliments o execucions pel comportament dels seus fills o parelles.\nEs condemnà sense judici nombrosos presoners polítics pel sol fet de ser republicans, per la denominada detenció administrativa, molt semblant a la detenció protectiva del nazisme. Les condemnes eren a mort o a penes de presó de 20 o 30 anys. (Les xifres oficials franquistes parlen d'uns 60.000 a 62.000 només entre 1940 i 1941).\nDurant els anys quaranta hi havia una quantitat enorme de presoners polítics. D'acord amb les xifres oficials, que els historiadors generalment consideren subestimades, en la primera meitat de la dècada es va arribar a 300.000 presoners d'una població de 25,9 milions d'habitants. Com a comparació, la totalitat de la població empresonada el gener del 1936, abans de la guerra civil, era de 34.526 reclusos. El 1940 el nombre de presoners per cada 100.000 habitants fou quasi tan alt com el seu equivalent a l'Alemanya nazi (1.158 i 1.614, respectivament).\nLes condicions espantoses d'arrest i d'empresonament, que sistemàticament incloïen la fam, l'amuntegament massiu i les malalties epidèmiques constituïren una violació dels drets humans.\nBrutalitat policíaca i tortura sistemàtica com a norma. Violacions a dones dins de dependències policíaques, abusos físics i psicològics. Les incomptables morts a les presons es comptabilitzaven com a suïcidis. No era excepcional que les autoritats reaccionessin assassinant familiars. El 1944 fonts del Ministeri de Justícia asseguraren que uns 190.000 presoners moriren o foren executats a la presó.\nEntre les conclusions de l'informe «hi ha suficients evidències per provar que els abusos contra els drets humans sota el règim de Franco, foren extensius i sistemàtics» i proposa a la comissió que creï un comitè d'experts amb l'objectiu de recollir i avaluar tota la informació possible.\nPer altra banda, des de l'any 2010 una querella argentina contra els crims del franquisme, que és un conjunt de més de 150 querelles judicials, ha estat interposada davant d'un jutjat penal de l'Argentina pels delictes de genocidi i crims de lesa humanitat comesos a Espanya per la dictadura franquista entre el 17 de juliol de 1936 i el 15 de juny de 1977. La causa fou oberta per la jutgessa María Romilda Servini de Cubría acollint-se al principi de jurisdicció universal.\nCartell de Bienvenido Mister Marshall\nRaza (1941) José Luís Saenz de Heredia amb guió de Pedro de Andrade (pseudònim del general Franco)\nEsa pareja feliz. Juan Antonio Bardem i Luis García Berlanga, 1951.\nSurcos. José Antonio Nieves Conde, 1951.\nBienvenido, Mister Marshall. Luis García Berlanga, 1952.\nEl verdugo. Luis García Berlanga, 1963.\nLa caza. Carlos Saura, 1965.\nLa escopeta nacional. Luis García Berlanga, 1977.\nAlícia a l'Espanya de les meravelles. Jordi Feliu i Nicolau, 1978.\nOperación Ogro. Gillo Pontecorvo, 1979.\nEl crimen de Cuenca. Pilar Miró, 1979.\nEspérame en el cielo. Antonio Mercero, 1987.\nLos años vividos. Mercedes Odina. RTVE, 1991.\nTu nombre envenena mis sueños. Pilar Miró, 1996.\nLos años bárbaros. Fernando Colomo, 1998.\nEls nens perduts del franquisme. Montse Armengou i Ricard Belis. 30 Minuts. Televisió de Catalunya, 2002.\nLes fosses del silenci. Montse Armengou i Ricard Belis. 30 Minuts, TVC, 2003.\nLa guerra dibujada. 2003. (castellà)\nCarmen Polo, la señora de Meirás, 2004. (castellà)\nUna inmensa prisión, 2005. (castellà)\nFranco, el centinela de occidente, 2005. (castellà)\nEscándalos económicos del franquismo, TVE, 2006. (castellà)\nMarinaleda, el sueño de una tierra, 2007. (castellà)\nHollywood contra Franco, Oriol Porta, 2008.\nLos caminos de la memoria. José Luis Peñafuerte, 2009 (castellà).\nEstudiants per la llibertat. Sense ficció, TVC, 2010.\nGuinea, el sueño colonial, TVE, 2010. (castellà)\nLa España de Franco 1939-1975. (castellà)\n↑ Definició de franquisme. DIEC2. Institut d'Estudis Catalans. 2007. Web. 4 de maig de 2010 «Enllaç».\n↑ Baquero, Juan Miguel. «“Cuando los obispos se exhibían brazo en alto” o cómo la iglesia apoyó al franquismo» (en castellà). El Diario, 09-10-2014. [Consulta: 24 febrer 2022].\n↑ Spearing Ortiz, A. I. «A broken taboo» (en anglès). The New Federalist, 11-10-2013. [Consulta: 4 abril 2014].\n↑ 4,0 4,1 López Guerra, Luis. La Constitución de España. València: Tirant Lo Blanc, 2019, p. 16. ISBN 9788413134017.\n↑ «Pàgina web de la Falange - Historia» (en castellà), 2021.\n↑ Montero Díaz, Julio, "El franquismo: planteamiento general", dins Paredes, Javier (coord.), Historia contemporánea de España (siglo XX), p. 639-662, Barcelona, Ariel, 1998.\n↑ 7,0 7,1 Llaudó Avila, E. Racisme i supremacisme polítics a l'Espanya contemporània. 7a ed. Parcir, 2021, p. 336. ISBN 9788418849107.\n↑ Preston, Paul. Arquitectes del terror. Franco i els artifex de l'odi. 1a ed. Base, 2021, p. 504. ISBN 9788418434938.\n↑ Llaudó Avila, E. Racisme i supremacisme polítics a l'Espanya contemporània. 7a ed.. Manresa: Parcir, 2021, p. 336. ISBN 9788418849107.\n↑ Vilar, Pierre, La guerra civil espanyola. Pàgina 160. 1988, Barcelona:editorial Barcanova.\n↑ Collado, Carlos. España, refugio nazi. Madrid: Temas de Hoy. 2005\n↑ Amando de Miguel, 1975, vegeu GIRONA 1939-1953\n↑ GIRONA 1939-1953. Exilis, repressions i complicitats Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine., pàgina 9\n↑ Recasens, Josep. La repressió franquista a la Conca de Barberà (1939-1945). Montblanc: CECB. 2000. Pàgina 36.\n↑ Solé i Sabaté, Josep M.. La repressió a la rereguarda de Catalunya (1936-1939). Abadia de Montserrat. 1989\n↑ Mayayo i Artal, Andreu. La Conca de Barberà 1890-1939: de la crisi agrària a la guerra civil. Pàgina 482. Montblanc: Centre d'Estudis de la Conca de Barberà. 1986.\n↑ Vega Sombría, Santiago; Aróstegui, Julio. De la esperanza a la persecución: la represión franquista en la provincia de Segovia (en anglès). Editorial Critica, 2005, p.179. ISBN Editorial Critica.\n↑ Pagès, Pelai. La guerra civil (1936-1939). Barcelona:Barcanova. 1993. Pàgines 84 i 85.\n↑ Carlos Barciela López, «L'evolució de la posició dels EUA en relació amb Espanya», L'ajuda americana a Espanya (1953-1963), pàgina 6, Biblioteca virtual Miguel de Cervantes, Universitat d'Alacant, 2000(castellà) i (català)\n↑ Marimón, Silvia. «La revolució del 600». Revista Sàpiens número 43.\n↑ Eduardo Haro Tecglen, «Desfranquización», El País, 28 de gener de 2005, (en català: Desfranquització) (castellà)\n↑ Montanyà, Xavier «Justícia contra la impunitat del franquisme». Vilaweb, 26-05-2013 [Consulta: 13 novembre 2014].\n↑ [enllaç sense format] http://www.tv3.cat/pprogrames/30minuts/30Seccio.jsp?seccio=reportatge&idint=333\n↑ [enllaç sense format] http://www.tv3.cat/actualitat/144826668 Arxivat 2011-05-25 a Wayback Machine.\n↑ [enllaç sense format] http://www.3cat24.cat/noticia/43363/altres/Les-fosses-del-silenci-al-60-minuts-dels-dies-6-i-13-dagost\n↑ [enllaç sense format] http://www.rtve.es/mediateca/videos/20100407/guerra-dibujada/739295.shtml\n↑ Carmen Polo, la señora de Meirás a Internet Movie Database (anglès)\n↑ Hollywood contra Franco a Internet Movie Database (anglès)\n↑ [enllaç sense format] http://www.tv3.cat/actualitat/151419 Arxivat 2011-05-25 a Wayback Machine.\n↑ [enllaç sense format] http://www.tv3.cat/videos/2855610/Documental-sobre-les-politiques-de-memoria\n↑ Los caminos de la memoria a Internet Movie Database (anglès)\n↑ [enllaç sense format] http://www.tv3.cat/videos/3246370/Estudiants-per-la-llibertat\n↑ [enllaç sense format] http://www.rtve.es/mediateca/videos/20100319/cronicas---guinea-sueno-colonial/724500.shtml\nDesapareguts del franquisme\nAssociació per a la Recuperació de la Memòria Històrica\nEducació durant el franquisme\nPena de mort a Espanya\nA Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Franquisme\nConsell Europeu: Necessitat de la condemna internacional del Franquisme\nLa cuestión de la impunidad en España y los crímenes franquistas. Equip Nizkor.(castellà)\nThe Spanish Government and the Axis\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Franquisme&oldid=29905087»\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 8 abr 2022 a les 11:06.


Actualitat Notícies:Ajuntament de Novelda:\nAmb el lema “Viu el teu poble, és el nostre” l’Ajuntament de Novelda posa en marxa una nova campanya de promoció i suport al comerç, mercat i hostaleria local amb la qual es pretén fomentar el consum de proximitat.\nLa regidoria de Comerç, Mercat i Consum que dirigeix Paqui Beltrá ha presentat una nova iniciativa promocional que persegueix, com indicava el seu titular, “conscienciar a la ciutadania sobre la necessitat de realitzar un consum de caràcter local, posant en valor tots els avantatges que el comerç de proximitat ofereix”.\nLa campanya “emotiva i pròxima”, que compta amb suport gràfic per a cartelleria i vídeos de format curt en els quals participen comerciants i hostalers de Novelda en representació d’un sector del qual viuen més de 600 famílies i del qual depenen directament prop de 1.500 ocupacions, cerca fomentar i promoure el consum local en un moment en el qual la situació derivada de la crisi sanitària està colpejant durament al xicotet comerç.\nDes de la regidoria de Comerç s’ha subratllat que, tant en la cartelleria com en els vídeos que conformen la campanya, s’ha tractat de transmetre un missatge de “proximitat, que és precisament el que caracteritza als negocis locals que dia rere dia obrin les seues portes generant vida a la ciutat i revitalitzant la seua economia”.\nAquesta nova iniciativa de suport al comerç i l’hostaleria local que llança l’Ajuntament, emmarcada en el pla d’impuls econòmic Reactivem Novelda, se suma a altres accions ja executades com les ajudes directes a persones autònomes, pimes i micropymes o la campanya per al foment del consum “Compra i Guanya” que s’ha desarrallado durant les últimes setmanes i amb la qual l’administració local ha injectat 50.000 euros al sector .


Cullera promociona el seu turisme en el mercat basc – RiberaTV\nCantos destaca les dades positives del sector que bat rècords d’ocupació i ha rebaixat l’atur a nivells d’agost\nCULLERA. 08-05-17. La regidoria de Turisme de Cullera seguix amb la seua intensa campanya de promoció de la ciutat com a destinació vacacional. El municipi ha estat present este cap de setmana en Expovacaciones, la fira del sector turístic de Bilbao dedicada a les tendències i les experiències del viatjant.\nLa intenció de Cullera és seguir ampliant el nombre de visitants procedents del País Basc, el principal mercat del nord d’Espanya per a la capital turística de la Ribera. No en va, en els últims anys els viatgers d’esta comunitat autònoma que trien Cullera com a destinació han crescut de forma notable. El passat estiu Euskadi fou la tercera autonomia espanyola, després de Madrid i Castella i Lleó, que més visitants va aportar a Cullera, segons es desprén de les estadístiques de la Tourist Info.\nEl regidor de Turisme, Javier Cantos, ha explicat que el client basc és «molt apetible» perquè respon a un perfil interessant i «casa perfectament» amb l’oferta turística cullerenca. «Són viatgers que busquen bon clima, bona gastronomia i a més vol viure experiències relacionades amb activitats complementàries com són la cultura, l’oci i l’atractiu ambiental i paisatgístic del Mediterrani», indica. Totes estes opcions les oferix Cullera.\nA més, fins a setembre del 2016, els bascos han efectuat al voltant dels 8,5 milions de viatges a totes les destinacions, sent esta xifra superior respecte al mateix període del 2015 (augment de l’11,2 %). Dins dels viatges que van realitzar per Espanya, un 79,5 % van tindre com a destinació una altra comunitat autònoma, incrementant-se estos viatges un 8,7 %. El País Basc va ser en eixe període la quarta comunitat autònoma que més viatges va realitzar per persona, per darrere de Madrid, Aragó i Navarra.\nEn Expovacaciones hi ha hagut presència d’agències de viatges, majoristes, companyies de transport, organismes oficials, hotels, càmping i caravàning, immobiliàries, turisme cultural, turisme actiu, comunitats autònomes, ajuntaments, patronats i altres organismes públics, oficines de turisme internacionals, agències de viatge i majoristes, companyies de transport, allotjaments, cases prefabricades, immobiliàries, empreses relacionades amb l’organització de viatges, premsa especialitzada, turisme actiu, rural, residencial, de naturalesa, oci i temps lliure.\nCullera, que ha acudit sota el paraigua de la Diputació, ha suscitat l’interés dels visitants fins al punt que ha esgotat totes les guies turístiques que tenia a l’estand. «La impressió és molt bona i estem convençuts que les accions promocionals que estem duent a terme de la mà dels empresaris donaran els seus fruits», ha apuntat Cantos.\nEl turisme de Cullera es troba en un dels seus millors moments. Les xifres d’ocupació dels dos últims anys han seguit una tendència clara a l’alça, aconseguint els resultats més positius en una dècada i batent rècords.\nAçò es nota també en l’ocupació, ha indicat el regidor delegat de l’àrea. Com a prova d’açò, durant el mes d’abril —coincident amb la Setmana Santa i les Festes Majors— l’atur registrat es va reduir a Cullera en 155 persones fins a situar-se en guarismes propers als d’agost de l’any passat.\nCullera Turismo ha intensificat enguany les seues accions promocionals. Recentment, la regidoria ha presentat un pla biennal d’accions turístiques que pretenen apuntalar i potenciar la recuperació del sector econòmic més important de la ciutat.\nCullera promociona el seu turisme en el mercat basc added by Ribera Televisió on 8 maig, 2017