Mostrant de 71 a 80 de 83 entrades disponibles.\nSefocat, S.L. és una empresa situada a Sort, al Pallars Sobirà (una comarca de gran valor natural i paisatgístic, i la que té la superfície forestal més gran de Catalunya ). Tenim una forta tradició...\nBotiga de pintura, amb màquina de colors per fer els colors que desitgi al instant. Amb una amplia gama de pintures bruguer i pintures cromàtiques. També tenim pintures per exterior i interior i els oferim els...\nTenim tot tipus de paviments i revestiments ceràmics, parquets ceràmics i de fusta, mobiliari de bany i cuina, accessoris de bany, vitrines, etc... Mampares de bany, griferies i savitaris. Una gran varietat de xemeneies metàliques i d'obra,...\nCarnisseria Pociello disposa de matèria primera de gran qualitat que prové de ramats de les contrades. Des de l'any 1960, la especialitat és la carn de vedella i de corder. També disposa de corder de raça...\nFem tot tipus de reportatges fotogràfics, arxiu fotogràfic del terriori. Emmarcacions Foto acabats Revelat digital Maquetació de books Horari 09:30h a 13:30h i de 17:00h a 20:30h\nLloguer d'esquis Horari De 8:30 a 21:00h\nLa Parafarmàcia de Tremp es un centre de salut i la seva missió i objectiu és fer arribar al públic els productes de salut i benestar que poden ser adquirits lliurement fora de l'àmbit de...\nA Flors Olivia us oferim: Jardlnerla en general Tepes regs Servei de repartiment i muntatge de terrasses gratutt Lloguer de plantes Assesorament en plantacíons agríeoles Plantes d'hort Fruíters Adobs agríeoles Terres d'adobs fltosanitaris Pedres decoratíves Tota mena de testos per a plantes i decoració Horari 10:30h a...\nA la perruqueria Ster Style de Tremp t'oferim un ventall de possibilitats amb una varietat d'estils única. Les tendències més actualitzades tan per homes com per dones. Informat també del nou tractament capil·lar amb bòtox. Et recordem que...\nBotique de preu únic on oferim roba i complements per dona. Situada molt al centre de la ciutat, al costat del mercat. Tenim gran varietat de bolsos i els complements idonis, per un perfecte combinat pel seu...


The Barraca: de juny 2012\nTirol del Sud guanya l'Eurocopa\nOnegen banderes estranyes, i els seus participants estan molt allunyats del glamour d'aquells que protagonitzen el torneig del estiu, però l'altra Europa ja té al seu campió, i no és ni Alemanya ni Espanya. Prop de la frontera germana amb Polònia, a un parell de centenars de quilòmetres de les seus del rimbombant campionat que organitza la UEFA les minories ètnic-lingüístiques del vell continent van tancar el passat dia 24 la seua particular Eurocopa. En la Lusàcia alemanya els italo-germans del Tirol del Sud es van imposar per 3-1 als hongarèsos-romanís per alçar el seu segon torneig consecutiu després del èxit assolit en 2008 a Suïssa, disputat en el cantó dels Grisons.\nEn esta edició van participar vint seleccions, des de gal·lesos, fins a cimbris – ètnia que viu en Trento – al costat de les minories alemanyes i croates de Dinamarca i Sèrbia, o els eslovens de Caríntia, sense oblidar als Karachay, l'ètnia turca del caucas rus. Tots reunits baix l'auspici del govern de Saxònia. La cerimònia inaugural va aconseguir conjugar la diversitat cultural dels participants incloent himnes en turc i balls regionals hongaresos dotant a la modesta escenografia d'un colorit adequat sense caure en l'estridencia folklòrica ni en els excessos.\nLa reivindació e intercanvi cultural és un dels pilars que fomenta esta Europeada, que troba en els més joves el seu principal puntal. L'equip amb la mitjana d'edat més baixa del campionat ho va presentar l'Hongria-Romaní de Istvàn Mezei, incloent entre les sues files alguns seleccionats que just superaven els 14 anys d'edat, convocats com via d'escapada a la seua situació, que sovint, es veu truncada per l'atur o l'alcoholisme dels seus progenitors, especialment maltractats per l'auge extremista en el país dels magiars, que han dut a les milícies del partit en el poder a emprendre persecucions fins expulsar dels municipis que controlen tant a les minories com als emigrants.\nEls germans Agmenc, Jordan i Amiel, arriben al torneig des d'Occitania per a completar la seua immersió en una cultura fins fa poc gens familiaritzada per a ells, encara que haja pertangut al seu llinatge durant generacions “a casa només el nostre avi parla occità, ens pareix interessant aprendre la nostra cultura i ajudar que no es perda la llengua” Un nexe en comú de tots els participants, com els ocorre a la família Honecker, naturals de Dresden, e instigadors d'una campanya per a que el sòrab – la llengua dels saxons – siga reconeguda pels landers, ja que soles un terç d'ells viu en la Saxònia nascuda després de la reorganització federal de la pos-guerra. “Parlem tot el temps en sòrab, fins i tot amb els xiquets, encara que és complicat mantindre una llengua no reconeguda, ixen al carrer i soles escolten i lligen alemany.”\nEncara que la selecció dels sorbis de Lusàcia siga la més professional, contant fins i tot amb Frank Rietschel com a seleccionador, ex jugador del E.Aue, no han tingut una longevitat especial en el torneig. Clasificaren segons del grup A darrere dels caríntis i van ser eliminats en quarts pels romanís després de perdre per 1-0.\nL'èxit del Tirol italià suposarà un recolzament per a la política del partit (del mateix nom) que conta amb tres diputats i altres tants senadors a Roma, a més d'un representant en el parlament europeu, en les seues ànsies d'aconseguir un estatut d'autonomia per a una regió de parla alemanya.\nQui sap, pot ser que en 2030 la selecció valenciana es presente al torneig en representació de la minoria valencià-parlant de la seua pròpia regió. Per falta d'esforços no serà.\ntags: Memòries de Polònia i Ucraïna 0 comentarios\nEls dissidents de l'Eurocopa\nAllunyada de la costumista pose industrial, Lviv, s'enorgulleix de la seua bellesa barroca, de la barreja cultural i de la diversitat creativa de les seues gents, molt allunyada de les grises Kíev i Donetsk, poblades quasi en exclusivitat per vies de tren, fabriques i edificis prefabricats d'estètica soviètica. La Venècia d'orient es presenta en el campionat d'Europa com la ciutat més atractiva per al turista, i també la més viva i contraposada a la resta del país. El fan-center reposa en ple centre de la urb, en l'avinguda llibertat, una de les principals artèries per les quals va correr l'independència abans d'arribar al cor d'Ucraïna, guardat als peus de l'estàtua del literat Tares Shevchenko, que albira a l'horitzó com el seu patit país s'obri al món tímidament.\nEn la ciutat més cosmopolita de rutenia com més s'allunya el viatger del centre per a endinsar-se en els ravals perifèrics va trobant la cara més crua d'una localitat que com tota població de la zona no ha pogut evitar la capitulació davant el poder de les fortunes imperants. En els suburbis de Lviv el partit nacionalista té la seua pedrera de joves valors, xics desencantats amb una vida que els presenta una opulència que passa de llarg per la seua existència, trobant en el futbol i la seua facció més violenta la via d'escapada necessària. Les zones que delimiten el centre noble dels barris perillosos es presenten sempre amb la mateixa pintada: “Hate Football, Love Racism” a manera de lema fronterer que llueixen orgullosos els més de 10 mil personatges que el passat curs van inundar els carrers de la ciutat per a demanar la fi de l'arribada de jugadors estrangers al campionat local.\nEls ultres del Karpaty Lviv s'erigeixen com els més violents e idealitzats en l'extremisme, fins al punt d'abraçar el nazisme de forma vetlada. La resta de grups dominants de l'ambient radical reuneixen una barreja prou confusa d'ideals que els permeten caure en la contradicció eterna en tots els seus actes a pesar de presumir de tindre en comú la seua repulsa als dos règims que van assolar el país durant i després de la guerra mundial. Oleg Soldatenko, aficionat enfrontat al Banderstadt, una de les associacions del panorama ultra en Lviv, solidificà el seu activisme després d'un ardu enfrontament amb Petro Dyminsky, un dels tants oligarques que controlen el futbol ucraïnès i propietari del Karpaty, per a formar el K.O.S, una organització que pretén aprofundir en la cultura ultra com vehicle d'integració, eradicant la violència i la política dels estadis de futbol.\n“Tant de bo puguem construir el que existeix a Alemanya” declara a la premsa, “hem de parlar amb el xics abans de veure'ls amb el braç alçat en una graderia, no després, perquè ja és massa tard, el que necessitem és una evolució, no una revolució” A pesar dels avanços dels quals presumeix haver aconseguit amb la seua organització lamenta que el suport de les institucions públiques i organismes privats siga escàs “perquè estan controlades, i jo, no estic bé vist pel senyor de Dyminsky, que és qui mana en esta puta ciutat.” K.O.S organitza cursos, tallers i xarrades entre la joventut per a educar-los en la prevenció de la violència i evitar que caiguen en les mans de les màfies mitjançant l'ajuda social a les famílies més desfavorides, fent-los entendre les diferències entre el patriotisme bé entés i l'extremisme desenfrenat que assola l'esport nacional. “Corregir des de l'educació” com afirma Soldatenko “encara que la majoria de la gent a Ucraïna és poc propensa al canvi, els agrada tot com está, com ho han conegut sempre, així és molt difícil donar un gir radical a la situació.”\nAndrij Sadowi, alcalde de Lviv, públicament sempre es va mostrar partidari de combatre els grafitis obscens, ja que desenes d'ells poblen els carrers fent apologia del “white power” (tots escrits en perfecte anglès) encara que passats els mesos ni tan sols s'ha molestat en tapar-los per a ocultar la realitat d'un racó de la seua ciutat de cara al turista estranger, com si ha passat en altres localitats. Eugen Bantysh, ex jugador del Dynamo i ambaixador per al aficcionat (www.2012fanguide.org ) intenta fer pedagogia a través de la TV gràcies al seu càrrec de comentarista i es lamenta davant la provocació que suposa el problema de la violència en el futbol patri: “Veus a xavals amb el braç enlaire o entonant càntics feixistes quan els seus avis van ser torturats i assassinats pels nazis durant la guerra, açò és una bogeria.”\nEn un entorn preparat i després de seixanta minuts d'escabrós metratge Sol Campbell mirant a càmera va convidar als seus compatriotes anglesos a veure l'Europcopa per la TV i evitar el risc de regressar a casa en una caixa de fusta. Les imatges mostrades per la BBC parlen per si soles, encara que el context en el que van ser emeses no responia al panorama que es trobarà l'estranger en el país dels oligarques. Hui, Ucraïna és el lloc més segur d'Europa, i ho és per una senzilla raó, els perillosos ultres ucrainesos passen de l'Eurocopa, per convicció uns, altres, per estar a les ordres de les màfies i els mecenes que han invertit sumes ingents de diners, i no van a permetre que els seus cadells llencen pel terra un suculent negoci.\nEls anti Euro 2012\nEncara que solen ser escasses, i silenciades pel poder mediàtic, de forma tímida menuts grups de dissidents s'atreveixen a manifestar-se en favor de Yulia Timoshenko en els punts àlgids de Kíev per a desaparèixer tan ràpidament de la zona com les forces de l'ordre es percaten de la seua presència. Està prohibit transmetre una imatge roina d'un país que es juga, afirma el govern, molt en este torneig. L'avenir que li espera al capturat per tal acte d'indisciplina social no es alentidor degut al augment dels abusos policials i la repressió política que viu la regió després de l'enfonsament dels partits pro-europeus.\nA pesar del recel existent és habitual trobar grups de protesta de diversa índole. El més curiós ho integra un grup d'atractives joves (FEMEN) que s'aposten enfront d'un dels tants clubs nocturns que no han escatimat recursos en reclutar noves xiques per a poder fer front a la demanda que exigeix un esdeveniment com este. Amb el tors nu, vestides de cuir, i amb un penis de plàstic penjant del pubis mentre expressions com “l'esclavisme sexual és feixisme” recorren els seus cossos es manifesten en contra del sucós negoci de la prostitució a Ucraïna, un dels paradisos del turisme sexual a Europa, i principal font d'ingressos de les màfies. (vore foto)\nEncara que les hi ha que han creat més malestar entre el poder establit. Ievgen Schelkunov és el líder dels ultres del Dynamo de Kíev i un dels capitosts del moviment anti-Euro en la capital. Tant que trau pit per haver sigut cridat al despatx d'Igor Surkis on este li va presentar una carta del govern en la qual l'insta a controlar l'activisme del seu cadell en pro de mantindre la bona imatge de cara als turistes.\n“Donar suport a l'Eurocopa és donar suport l'actual sistema, que està corromput i dirigit, Ucraïna és una gegantesca mentida” sospita que les autoritats tenen punxat el seu telèfon i per això han descobert que ell està darrere de les milers de pancartes, pintades i adhesius que solen poblar el centre de Kíev, així no és estrany que l'any 1984 forme part del logotip del moviment, al costat d'un casc de policia i a dos mans repletes de bitllets que transformen l'anagrama oficial del torneig en altre que substitueix les paraules “Euro 2012” per “Fuck € 2012”, en una clara referència a la distopía que va plasmar George Orwell en la seua obra.\nDegut a la seua posició d'enllaç entre els aficionats i la direcció del club, Schelkunov està acostumat a tractar amb Surkis, encara que esta vegada va ser amenaçat per este amb tindre seriosos problemes si tornava embrutar la ciutat amb els seus lemes anti-erucopeistes durant la durada del torneig. Ievgen només s'atreveix a parlar amb premsa estrangera perquè assegura que “està sent seguit de prop” , “des d'aquella reunió amb Surkis no he utilitzat el telèfon, estic controlat.”\nEl líder dels Ultra-Dynamo reflecteix el sentir d'una part del moviment ultra en tot el país, “lluitem contra els oligarques, contra el futbol negoci, l'Eurocopa no va amb nosaltres, tot açò és un circ per a guanyar diners. Els estadis a Alemanya per al mundial van costar 100 milions, ací s'han disparat fins als 500 i ningú demana explicacions.” La lliga nacional és un reflexe del sistema baix el qual es regeix l'estat, una competició de tres nivells que controlen el Shaktar (Akhmetov), Dynamo (Surkis) i el Metalist (Yaroslavsky) “de tot açò té la culpa el donezker – grup de poder que envolta a Rinat Akhmetov, l'home més poderós del país, que inclou al primer ministre – ho controlen tot des que es van fer amb el poder.”\nIevgen desconeix perquè alça tant recel en les altes instàncies, però imagina d'on naix tot. En l'últim Karpaty – Dynamo van insultar a pulmó obert durant cinc minuts a Vikor Yanukovich, uns càntics que es van escoltar en tot el país a través de la televisió estatal, encarregada de transmetre l'encontre.“Ací la policia està dirigida pel poder econòmic, són els seus joguets, des de fa uns anys la política ucraïnesa és tot aparença, és un gran germà gegantesc.”\nEls distints enviats especials a Ucraïna no cessen de relatar les curioses escenes que es troben de les faccions més temudes dels ultres locals, reclosos en locals destartalats en les afores de les seus, veient els partits per la televisió, banyats en alcohol i música, allunyats dels centres de les ciutats i dels estadis de futbol. Potser eixe siga el major acte de patriotisme que hagen realitzat, tot per complaure al gran líder.\nPrimera part d'este article ací -> Ucraïna: Un país, tres oligarques\nEl derby que va atemorir a les SS\nNo conta amb l'ostentació dels grans derbys d'occident, encara que no té res que envejar-los. Té història, 185 enfrontaments en 110 anys, i aúna passions polítiques que tracen una distribució en simpaties cap a uns o altres colors en forma de tauler d'escacs sobre la urbs, i a més, arrossega un component religiós, postís, que aconsegueix donar-li nom: Wojna Swieta. Guerra santa.\nLa violència que l'oest europeu va aconseguir bandejar del seu futbol fa vint anys segueix banyant en sang el derby de Cracòvia per a dotar a la segona població del país amb un macabre sobrenom: la ciutat dels ganivets. Els seus barris, convertits en ghettos ideològics, han aconseguit que significar-se públicament cap a un o altre equip siga sinònim de mort si ho fas en el lloc equivocat, i per això, diversos murals que es tornen en menudes obres d'art urbà no cessen de recordar al vianant, a manera d'advertiment, en quina zona es troba.\nNi la perduda del domini sobre el futbol polonès, separant-los en diferents categories, va poder amb la necessitat d'un duel que va donar pas a un substitut en forma d'amistós anual amb el que llepar-se les ferides i evocar aquells temps en els quals parlar del Wisla i del KS Cracòvia era parlar de poder, dels dos màxims representants d'un país que en 1939 va erigir als seus jugadors en herois nacionals duent-los al front per a morir per Polònia.\nEls fets de l'estadi Garbarnia\nEntre les seues graderies creixen matolls on abans s'amuntegaven obrers de la resistència, els seus bancs de fusta, sense record possible,desapareixen víctimes de la podridura, i el metall que guarda el recinte es retorça al capritx de les inclemències castigat per l'òxid, exercint de testimoni decadent d'un passat que relata l'història d'un futbol oblidat de la seua grandesa. El Garbarnia sempre va ser sinònim de llibertat en temps d'ocupació, un reducte clandestí al qual acudir per a reptar a un govern nacionalsocialista que va abolir per decret les entitats esportives fins reduir el futbol a la il·legalitat, jugant-se de nit, amb els fars dels automòbils com única guia d'una nació que a manera d'irreverència va elevar el joc de la pilota fins a la categoria de rei, proliferant en els seus barris competicions a disputar en les afores, entre els boscos, o protegits en els patis del darrere de fabriques abandonades, mantenint amb vida l'esperit patriòtic entonant l'himne polonès abans de l'inici de cada encontre.\nAquella indisciplina social es va transformar en vista grossa quan les autoritats es van adonar de la impossibilitat de posar portes al camp, però abans que oficials i soldats alemanys acudiren com espectadors de luxe a aquells partits fora de la llei, no van escatimar esforços en castigar a uns futbolistes, que no en poques ocasions, van deixar de presentar-se als partits després de rebre “amistoses” visites a les seues cases.\nLa rivalitat entre els dos clubs més antics de Polònia no va saber trobar pau ni en els moments de reivindicació nacional. Abandonats els subterfugis forestals a l'octubre de 1943 més de deu mil espectadors es van donar cita als afores de Cracòvia para omplir un Garbarnia que acolliria el partit decisiu enfrontant al Wisla i el KS, dos potències que des de la independència polonesa de l'imperi rus havien comandat una lliga extinta baix l'invasió nazi. Tadeus Mitusinski, ex jugador del Kraków, arbitrària la final convertint-se en objecte d'un fet insòlit durant la invasió germana del país. Un penal, una pena màxima, després d'unes mans del Wisla va decantar un partit empatat i un títol disputat fins a l'últim minut, encenent els ànims d'uns jugadors que agredint al col·legiat en plena gespa van deslligar una resposta en una graderia que formaria part d'eixa guerra.\nEl recent alçament del ghetto de Varsòvia (19 Abril-06 Maig 1943) va alarmar en la Podgarski Plaz, la seu de les SS en la ciutat, iniciant l'atrintxerament davant el que pareixia una revolta contra l'invasor, donada la virulència d'uns disturbis, que durant diverses hores, es van estendre per tota Cracòvia. Ignorant com sempre, el poble és derrotat davant la creença infosa pel governant que li fa desconèixer el poder real que posseeix, l'exercit alemany, una vegada alertat del motiu d'aquells actes va deixar fer als violents fins que el cansament poguera amb ells.\nNo estaven preparats per a repel·lir cap mena de resposta popular, i ningú ho va saber veure.\nAquella va ser amb música i rams de flors, amb aplaudiments i vítols. Després de l'alliberament de Polònia en el Garbarnia es va disputar el derby de la reconciliació, un perdó públic cap a Mitusinski i els jugadors del KS per part del Wisla, instigadors d'aquells enfrontaments del 43 que havien quedat en les seues consciències a manera de vergonya en temps de penúries nacionals. Encara que el resultat no seria diferent. Altre penal intentaria decantar el duel a favor dels Pusy, encara que esta vegada no va provocar protestes ni agressions, sinó que a manera de burla o mofa, va ser rebut entre riures i aplaudiments contra un àrbitre torp al que se li van notar massa els colors.\nDe record recurrent, la batussa del 43 s'alça com l'inici d'un enfrontament etern, a pesar que l'absència de violència va ser quasi total fins l'enfonsament del sistema comunista, desbocada gràcies a la frustració que va provocar la crisi que acompanyá el col·lapse del bloc soviètic engreixant les hordes d'ultres en unes graderies que han transformat derbys com el de Cracòvia en una carnisseria que ja ha deixat 12 morts, l'últim al gener de 2012, en els últims 15 anys.\nL'enfrontament fratricida segueix arrossegant escenografia socialista pintant al Wisla com els gossos cracovins pel seu passat sindicat a la policia soviètica, i al KS, els Pusy, amb el cartell d'equip pro-jueu encara que en les dos entitats hagen jugat tants catòlics com semites al llarg dels temps. Tot siga per mantindre un estatus que justifique unes posicions que només coincideixen per a recordar aquell octubre del 43, ara disfressat de contribució a la causa nacional.\ntags: Escenaris de guerra, Futbol després del mur., Memòries de Polònia i Ucraïna 0 comentarios\nUcraïna: un país, tres oligarques\nSi n'hi ha un racó al món on el poder econòmic controle amb descar la vida pública i política d'un estat eixe és Ucraïna. Cadascun dels 15 empresaris més poderosos governen una província, convertides en regnes de taifes on tot i tots estan baix les ordres de l'imperi empresarial de torn, i això, evidentment, afecta també als clubs de futbol. Rinat Akhmetov, l'home més ric del país, governa la regió est i controla el Shakhtar Donetsk, el gran dominador des de la seua arribada a la presidència. Igor Surkis és l'amo de la capitalitat i centre de la nació i també del Dynamo de Kíev, i el tercer en discòrdia, Alexander Yaroslavsky, és el senyor de la regió de Kharkov i del seu club de futbol, el Metalist Kharkiv.\nEntre ells no soles existeix una rivalitat esportiva, sinó també política, en la qual han contribuït finançant i donant suport públicament a diversos candidats presidencials dels quals s'han aprofitat fins ser inclosos en un peculiar òrgan governamental del que fa ús l'estat des de fa anys: El consell d'inversions; compost pels homes més rics e influents d'Ucraïna i la finalitat dels quals és dirigir les inversions estatals en aquelles zones més necessitades. Que evidentment, sempre son les seues.\nGràcies a elles la popularitat en els seus menuts estats augmenta dia a dia donada l'alta rendibilitat de les inversions, dirigides per un govern que sufraga el 80% de les obres quedant la resta en mans de les empreses privades dels membres del consell, sempre guanyadores en qualsevol licitació. El cas més paradigmatic és el de Yaroslavsky qui ha alçat una ciutat nova en Kharkov amb motiu de l'Eurocopa, inclosa amb calçador com seu a pesar de no tindre hotels, ni estadi, ni aeroport... impediments que han estat salvats gràcies les inversions d'este peculiar oligarca al que ja se li coneix com “El Rei de Kharkov” i que controla fins a les entitats bancàries de les poblacions baix el seu domini. Dominis profundament marcats pels seus “dos immediats superiors” que no són altres que Akhmetov i Surkis, qui tenen una pugna aferrissada pel control absolut del país sense admetre rival algun.\nIgual que els seus "dos amics" Yaroslavskypermaneix retirat de la política activa des de 2006, uns derrotats per la marea taronja, altres, guanyadors per donar suport a la facció pro-Moscou, conseqüències que delimitaren les fronteres de poder actual. Mentre l'actual primer ministre Viktor Yanukovich és un habitual de les celebracions del Shakhtar, inclús parlamentant, Yaroslasvsky va caure en desgracia amb l'enfonsament de Yulia Timoshenko, vinculada aKharkov i habitual companya en actes públics del rei de metalist. Este empresari, que va ser militar primer i policia nacional després, va alçar la seua fortuna a la manera que es fa riquesa en l'est post-comunista, estant en el moment just en el lloc ideal acompanyat per la persona adequada.\nI tanmateix se li pot considerar com el més decent de tots ells, no soles per enfocar la seua política inversionista en ajudar a la joventut amb centres educatius d'alt nivell i escàs cost per a les famílies, ni per la construcció d'espais esportius i centres u hospitals, El Rei de Kharkov detalla en la web del seu holding fins al últim euro invertit en els projectes que patrocina, que sense ser res, ja és un símptoma positiu vists les maneres que es gasten els seus col·legues de riquesa. Populisme soviètic.\nAlexander Yaroslavsky sol passejar-se en xandall per les instal·lacions del Metalist, deixant-se veure en una sala més pròpia de l'època zarista, per la seua excèntrica decoració, prenent un cafè amb algun jugador o xarrant amb l'entrenador, i de vegades, tombat en alguna butaca de la sala de jocs meditant en silenci. Sap que el seu club mai podrà guanyar la lliga, i que més enllà de trencar tots els rècords al classificar durant sis temporades consecutives com a tercer no podrà desbancar ni al Dynamo ni al Shakhtar mentre no vença als seus propietaris afegint més zeros en el seu compte corrent per a avançar en la llista nacional de milionaris i augmentar la seua influència en l'establishment ucraïnès.\nAixí funciona la lliga ucraïnesa, una classificació que reflecteix any rere any l'estatus econòmic dels propietaris del país, sense sorpresa alguna, mai. En 2008, quan va posar en dubte el segon lloc del Dynamo la federació va obrir una investigació acusant al Metalist de comprar partits, una sanció de nou punts, després de concloure el procés sense proves definitòries e imposada per un comitè farcit d'empleats d'Igor Surkis (entre ells el seu germà, president de la federació), va arrevatar-li el subcampionat d'un torneig sobre el qual planegen massa sospites de partits perduts a consciència quan la victòria d'un segon pot alterar l'ordre natural.\nIgor Kolomoisky és propietari del Dnipro (famós per deixar-se perdre tots els derbis amb el Dynamo) de l'Arsenal Kíev (famós per deixar-se perdre sempre davant el Dnipro i el Dynamo) i del Krivbass Kriviy, un modest club que exerceix de satèl·lit dels altres dos, reflecteixen una realitat en la qual el baló mai dicta el resultat final en el campionat local, profundament marcat pels egos i baralles en sectors de poder.\nEl joguet Eurocopa\nL'organització del torneig ha suposat per a Ucraïna una gran modernització de les seues infraestructures. Carreteres de terra que unien capitals s'han convertit en autopistes modernes – de dubtosa qualitat per a suportar hiverns durs segons alguns tècnics independents. – Ciutats com Kharkov poden gaudir ara d'un aeroport internacional, d'un centre comercial, de diversos hotels cinc estrelles i d'un modern estadi dotat d'un centre d'entrenament d'alt rendiment.\nEls barris més deprimits de Kíev que envolten l'estadi olímpic s'han transformat en zones obertes i netes, i tot per a major glòria d'una classe empresarial que ha augmentat els seus dividends de forma exponencial gràcies a licitacions en totes les millores escomeses en el país.\nEncara que no siga a benefici d'una població que ha vist com milers de milions han estat invertits en projectes que han sigut paralitzats per quedar-se sense fons fins i tot abans de començar a treballar. On estan els diners? Tampoc són poques les veus que apunten sobre la falta de sostenibilitat de les actuacions escomeses en un país que no atrau turisme exterior, i molt menys en zones cuasi desértiques com Kharkov. Contant amb moderns estadis quan els esports d'hivern superen en interès al propi futbol, on equips com el Dynamo, el més popular, disputa els seus encontres en el Váleri Lobanovsky, de 17 mil localitats, on apenes aconsegueix arribar a mitja entrada en els seus partits de lliga. Els ingressos per taquilla del conjunt de clubs de la lliga apenes superen el milió d'euros.\nPots llegir la segona part d'este article ací -> Els dissidents de l'Eurocopa\nCrack juvenil, suïcida, bohemi\nQualsevol habitual del metre berlinès pot creuar-se amb ell sense adonar-se, hi han dies que apareix abillat amb la seua xucla de cuir i acompanyat per la seua inseparable guitarra, altres, simplement, apareix disfresat amb estrambòtiques vestimentes. Poca gent sap que darrere d'eixe aspecte desendreçat, d'eixa excentricitat innata, s'amaga l'història d'un xic bondadós, de cor enorme, que va cridar l'atenció dels millors clubs d'Europa, i que ara, als seus 28 anys, viu en seixanta metres quadrats envoltat de llibres de Bukowski i de Noam Chomsky, amb discos dels The Smiths i Nirvana escampats en una habitació repleta de pintures acríliques, dibuixos al llapis i poesies que pengen de les parets com antídot a un passat que el va dur cap a la mort.\nLa biografia de Martin Bengtsson és una història d'obsessions dutes al extrem, d'un adolescent incomprès que va viure en la solitud, tan pendent d'enfocar la seua carrera esportiva que va oblidar crear-se una vida fora del rectangle de joc.\nAmb la música superà una depressió que no sabia tindre, component cançons com a ocupació per a portar una lesió de menisc que el va apartar del únic lloc en el món en el qual es sentia útil, el camp de futbol. Però un simple fet, una decisió absurda d'una empleada mesquina el va espentar al abisme. Després de regressar d'una convocatòria amb la selecció sueca Sub-18 va trobar la seua habitació destruïda, tot allò que li feia mantenir-se viu fora del futbol, els seus dibuixos, les seues partitures, la seua obra, havia desaparegut. Les tempestes internes d'aquelles nits en solitud que aconseguia calmar amb la seua inquietud creativa van tornar per a atrapar-lo en un tancament espiritual que es va tornar en perjudicial per a la seua pròpia subsistència, volgué marxar-se, tornar a casa, però fer-lo suposava convertir-se en un perdedor, en un fracassat, possibilitat que el turmentava encara més.\nAbans del caos\nCom tants altres xiquets d'aquella Europa feliç del 94 Martin recreava en els carrers aquelles matinals de futbol suós enfront del televisor que portaven baralles amistoses entre amics per erigir-se en Romario o Bebeto, per ser el Henrik Larsson o el Tomas Brolin de metre i mig amb sabatilles esgarrapades i samarretes de tirants dos talles més grans del necessari. Veient aquella Suècia semifinalista en USA, enfundant en la seua inseparable maglia d'un Milan idolatrat, va decidir ser futbolista i construir la seua obsessió. Va jugar descalç en el carrer al vore un documental sobre els inicis de Ronaldo en les faveles, aprenent gràcies a un reportatge sobre l'escola del Ajax que no li serviria de res el talent si no aprenia a jugar en equip.\nAquell menut de 8 anys va conviure amb la solitud de la seua llar – de pares artistes – i amb el desig d'arribar a l'elit. Als 12 va pensar que pesava més del que requeria la vida d'esportista i es va entrenar durant cinc hores diàries, l'ofuscació va créixer tant que la seua progenitora va decidir fer ús d'influències per a dur-lo a l'escola del Örebo SK, perquè la pilota, va entendre, era millor droga que el tabac o l'alcohol, i donava millor vida que la d'artista.\nVestir-se de curt el feia sentir-se útil en un món que no creia seu, va viure massa ràpid. Als 16 anys va debutar a primera divisió, amb 17 ja era capità de la selecció sueca Sub-18 i un dels millors talents del continent, per acabar fitxant pel Inter, el rival del equip de la seua vida, la scuadra en la qual jugava Ronaldo, aquell home que va aconseguir fascinar-lo. Potser va aprendre d'ell el descar amb el que li va llançar a Materazzi un pontet per a ridiculitzar-lo en el primer entrenament amb els neroazurri, intentant emular el gol de Maradona davant Anglaterra en la seua segona pràctica amb l'equip professional.\nAquell suec irreverent va ocupar la portada de la Gazzetta dello Sport per a convertir-se sobre paper salmó en el garant del futur Inter.\nCompanys, aficionats als cigarrets del riure, en l'equip primavera van aconseguir que es posara fi a la política de règim obert en la residència, obligant a Martin a trobar en la seua amiga la guitarra - adquirida en algun dels seus habituals atacs de compra compulsiva - l'instrument amb el qual aprendre a matar hores i comerciejar-se enemics. Va ser el seu primer pas cap al pou negre, excavat amb anterioritat en tancaments interminables front un videojoc compaginades amb eternes estades en la milla d'or milanesa - va renunciar a l'escola per a viure la vida. - La desubicació fora del terreny de joc feia estralls en un entorn al qual era incapaç d'adaptar-se.\nVolia ser Kurt Cobain i Roberto Baggio alhora, compondre calmava el dolor d'aquell genoll trencat, fent-li oblidar la pesadura de veure's allunyat d'un terreny de joc, cosia la ferida que li provocava no poder trepitjar un tros de gespa escrivint cançons, dibuixant, va donar sentit a una vida d'excessos als quals va posar fi, per això la perduda de tot allò tingué sabor a cataclisme, sumint-lo en la perdició quan estava eixint d'ella, aquelles empleades dictatorials que li arrabassaven la seua creativitat una i mil voltes, aquells companys que sempre ho van mirar amb menyspreu per destacar en gran mesura amb una pilota entre els peus, van deixar de difuminar-se darrere dels seus dibuixos i escrits per a ocupar els seus pensaments en exclusivitat, el buit, durant aquell tancament, es va tornar en bogeria.\nUn dia qualsevol, després de 48 hores consecutives escoltant en el seu MP3 “Days” de David Bowie es va tancar al bany de la seua habitació per a tallar-se les venes, per a deixar un món que li havia privat de les seues vies d'escapada quan més va creure entendre'l.\n“Ho teniu tot, diners, cotxes, qualsevol dona que vulgueu, ! sou jugadors del Inter !.. i tanmateix no sou feliços” eixes paraules penetraren en el seu cervell al obrir els ulls en l'hospital, envoltat d'aparells i d'un psicòleg incapaç, poc donat a intentar entendre com un xiquet de 18 anys amb el món als seus peus no sabia donar-li sentit a la seua vida. A Estocolm tornaria a trobar-se amb aquells que van oferir-li un rescat que va rebutjar dies abans de tallar els seus canells amb una fulla d'afaitar.\nI encara pogué gravar el seu nom en les pàgines de la història de no ser per un titular de premsa (El fill pròdig ha tornat) que il·lustrava en negre sobre blanc el renàixer d'un jugador descomunal que va trobar en les files del Örebo SK una segona oportunitat, despertant-se amb aquella portada vells fantasmes, ansietats i temors en un xic que esperava en secret els partits entre malsons. Aquell dia va saber que el futbol no era un món per a ell i va decidir penjar les botes amb 20 anys i unes possibilitats infinites.\nPrimer de comentarista, després escrivint articles en premsa, i finalment refugiat a Berlín, lloc en el qual va reinventar-se com a músic, com artista i mecenes. La seua passió per la pintura va dur-lo a vendre algun que altre quadre per una important suma, va obrir la seua pròpia galeria d'art en 2008, però lo que realment li apassiona són les partitures, i Waldemaar, el seu grup, amb el que triomfa, el nou nom amb el qual amaga un rostre ja oblidat i al que mai ningú recordarà amb unes botes posades.\nAl 2010 va regressar a Milá per primera vegada després del seu intent de suïcidi per a tocar “Keep all the demons away” en un menut local a mitja vesprada, narrant a colp de guitarra el seu turment personal entre aquelles parets de la pinetina. Mentre abandonava la ciutat per uns carrers deserts Milito, a Madrid, anotava el 2-0 per al Inter en la final de la Champions.\nMartin Bengtsson, un home que podria estar a Kíev fent-li ombra a Ibrahimovic, ja ni tan sols fulleja els periòdics buscant un resultat, per a ell el futbol és un borrós record d'un passat que ha soterrat per a sempre.\n(*) Martin Bengtsson no ha deixat d'acudir a teràpia des de fa deu anys. Una editorial sueca va traure a la venda la seua biografia en 2010 «I skuggan av Sant Siro» eixint en el mercat alemany en 2012 baix el títol «Freistoß ins Leben» (colp franc a la vida) les dos edicions s'han convertit en un best seller. A Suècia han dut el llibre a una obra de teatre d'èxit rotund. Molts continuen veient a Bengtsson com un excèntric, encara que en la seua vida actual prima l'assossec i la tranquil·litat, mostrant-se tant en públic com en privat amable i feliç, a pesar de tindre cert èxit amb la seua música i les seues obres, contínua acudint de tant en tant al metre de Berlín per a tocar de forma altruista, ajudant fins i tot a aquells artistes que troba entre els concorreguts túnels del transport públic capitalí.\ntags: Futbol després del mur., Lectura de balons, Memòries de Polònia i Ucraïna 1 comentarios\nFutbol i guerra: Karabakh\nL'història de Transcaucasia és una història de guerra, de poders caiguts i d'altres nascuts des de les seues ruïnes, de conflictes ètnics i religiosos que han destruït una regió rica i prospera, bressol de grans poetes i artistes universals que ens conten el relat d'un poble derrotat convertit en màrtir, la crònica d'una desolada regió sense reconeixement internacional. Esta és l'història de la República d'Artsakh i de la seua veïna Azerbaijan, la d'un conflicte oblidat que enfronta a azeríes i armenis des de fa dos dècades i que ha immiscuït als seus clubs de futbol en reivindicacions nacionals fins a convertir-se en símbols d'una lluita.\nL'equip del poble\nAğdam és una ciutat fantasma, la capital de la desolació, poblada per edificis derruïts al capritx de les bombes de l'aviació i de l'artilleria pesada, els seus carrers es presenten vestits de pastura i matolls amagant el rastre pel qual transitaven antics pobladors, alçant-se boscos entre records de xiquets jugant al futbol en els seus frondosos parcs rosats. Ağdam olora a mort, a malsons, a records oblidats que mai es recuperaran. Els seus habitants només són una ombra en l'imaginari col·lectiu del càucas sud, refugiats pels quals no preocupar-se. Allà on es celebraven noces i soterraments, el lloc en el qual dormitaba l'esperit del déu musulmà, és hui el refugi d'un ramat de cabres assilvestrades, úniques habitants d'una urbs que contempla muda com l'edifici que acollia la fe dels creients s'ha convertit en el cagader oficial dels paramilitars armenis.\nA més de 10 hores en cotxe per serpentejants carreteres, allunyat de la terra que li dóna nom, juga el FK Qarabağ Ağdam, sinònim de turcs per als seus vells veïns, és a dir, d'odi. Patrocinat per una gasística otomana i convertit pel govern de Bakú en símbol de la seua lluita política els poltres disputen els seus encontres en l'estadi nacional de Tafik Bakharamov, en la capital azerí, acollint a militars entre unes graderies a mig omplir, repletes de pancartes que ens diuen que “Karabakh is a heart of Azerbaijan” en record d'aquell títol de 1993 conquerit en plena guerra amb Armènia que no va impedir a un estadi abarrotat esquivar bombes i celebrar gols com tribut a una ciutat que es va veure obligada a desprendre's dels seus habitants, sentenciats al exili sense bitllet de tornada.\nCom tantes ciutats frontereres Ağdam va convertir-se en la punta de llança des de la qual l'exercit azerí va iniciar les seues ofensives militars contra Stepanakert, capital de la cobejada Nagorno-Karabakh, sent esborrada del mapa després de la seua capitulació davant l'exercit armeni-artsakhes al juliol de 1993, els seus 32 quilòmetres de distància amb la zona de conflicte no li van ser suficients per a evitar ser conquerida quan Azerbaijan va perdre la guerra, i amb ella, part d'un territori que no estava en disputa, convertint a més de mig milió de persones en refugiats en el seu propi país, en apàtrides amb passaport.\nLa vella regió de Karabakh és hui dia una illa envoltada, una vella davant el seu ventanal esperant en pause a que la derrotada Bakú recupere un territori perdut que s'erigeix en monument a la vergonya nacional, tenint en la vilipendiada Ağdam la seua capital, una ciutat fantasma condemnada a convertir-se en mont, en un record perdut en els llibres d'història, ja que ni turcs (aliats de Bakú) ni russos (aliats de Yerevan) estan disposats a que el conflicte es reavive gràcies als importants interessos gasístics i petrolífers que posseeixen en una regió que va oblidant conforme augmenta la seua renda per cápita aquells dies de reivindicació nacional, condemnant a Ağdam a desapareixer baix un eslògan i a Nagorno a morir de vella per a fer-la vestir bandera armènia.\nEn eixe doble joc participa un govern que segueix ocultant darrere d'un baló reivindicacions patriòtiques que acontenten a una comunitat de refugiats que no oblida, i que han convertit al FK Qarabağ Ağdam en el club més popular del país, en el símbol de la seua resistència, veient al 2009 una ocasió immillorable per a l'internacionalització del conflicte, l'oportunitat de cridar-li a Europa “ací estem” omplint els carrers de la capital amb manifestacions demanant reconeixement al pas que l'Europa League s'introduïa en un estadi engalanat per a l'ocasió.\nBase de la selecció nacional, de peculiar política, el primer campió de lliga d'Azerbaijan després de la seua independència va eliminar al Honka finlandès primer i al Rosenborg després per a plantar-se a Holanda, en el bressol de la justícia universal, per a reptar al Twente i al món, collint una derrota que tingué gust a victòria, tornant a tenir-la a l'abast en 2010 davant el Borussia Dortmund, tornant una vegada i una altra al continent per a no cessar en la seua obsessió d'aconseguir el passe a la fase final d'una competició europea des de la qual projectar la seua lluita, guanyant l'altaveu que li nega una comunitat internacional venuda al poder econòmic imperant en una zona històricament castigada.\nEl FK Qarabağ Ağdam és notícia tots els estius gràcies a les seues sonades eliminatòries en rondes prèvies, per passar a ganivet a equips com el Bruixes, enlluernant a una parròquia que no cessarà en la seua obstinació de poder tornar a la seua ciutat, i a força de gols si és necessari. El futbol és l'única arma que els queda, l'últim recurs que els permet utilitzar el domini econòmic extern, l'única esperança de ser escoltats per a reivindicar el seu dret a regressar a una ciutat de pertinença natural a un país que es va resistir a perdre una regió annexionada per la força durant el comunisme.\nOn està el meu país?\nStepanakert és un punt de llum enmig d'una república convertida en tenebres, l'últim halo que emet un far abans d'apagar-se per a sempre. La capital de la regió de Nagorno-Karabakh, d'Artshak en definitiva, llangueix com a pagament pel seu triomf en un referèndum que els va separar d'Azerbaijan. Recórrer les seues terres és trobar-se amb ciutats a mig poblar, amb pobles abandonats i camps sense conrear, amb carreteres controlades per militars. El país que ningú reconeix amenaça ruïna mentre guarda en espera el retorn d'aquells que li van donar vida.\nSense la protecció del difunt imperi soviètic Nagorno és un vaixell a la deriva, les restes d'un naufragi convertits en objectiu militar. Cristià-armeni de tradició va ser inclosa pel kremlin en la musulmana Azerbaijan en resposta a les seues ànsies d'independència, quedant baix domini militar de Yerevan en 1994 guanyant una guerra de tres anys que la va despullar de la seua sobirania i de gran part de la seua població, sent absorbida per un aliat que la sustenta com a protectorat a expenses d'annexionar-la.\nNo hi ha racó sense cicatriu que no ens relate l'aixafada produïda per una victòria que es va transformar en extinció, i que tinta de negre les bugades dels seus escassos habitants, per a dir sense paraules que no hi ha ningú que no plore en silenci la pèrdua dels seus semblants. Falten veïns, i els que hi ha, són massa majors com per a augurar un futur. Les seues militaritzades fronteres aïllen del món un conflicte mut, que busca amb impossibles la supervivència d'un país demogràficament devastat, que contempla en massa ocasions com els seus ancians són soterrats a mans d'un sacerdot ortodox que no conta amb més companyia que la de les seues oracions rebotant en els vessants de les veïnes muntanyes.\nDe mans d'una vella glòria local, d'un ídol de masses en dos regions unides per les bombes, el FK Lernayin Artshak intenta recuperar els dies perduts durant aquells cinc anys en fora de joc que va fer malbé a la seua millor generació, aquella que li va permetre lluitar per la lliga armènia en la seua estrena com equip representatiu d'una nació lliure i que va acabar, amb l'esclafit de la guerra, sent subhastada a preu de saldo pels grans clubs de Yerevan.\nEn esta història de refugiats el club de Nagorno regressa a Stepanakert després de quinze anys d'exili en la capital aliada per a trobar-se amb la desolació, partint de zero amb Nicolás Kazarian - campió de la URSS amb el Ararat Yerevan en 1973 - al comandament per a transformar-lo en el símbol de la nova Karabakh, un país que intenta recuperar a marxes forçades als seus refugiats, a tots aquells que van ser seus, començant per la seua entitat més representativa, l'equip de futbol.\nA diferència del FK Qarabağ el Lernayin mai va trobar calor ni recolzament en el seu exili, sempre va ser vist com un estrany en sòl amic, al que ningú va gosar acostar-se per a mostrar-li suport. Vivint en la clandestinitat pública va perdre als seus jugadors, no va trobar empresari en el seu sa judici que apostarà per ells i va acabar enfonsat en la misèria, la seua situació no li va permetre competir a Europa a pesar de guanyar-se el dret. Marginat per la federació armènia va abandonar la lliga en 2009 regressant a la seua llar per a dotar al país d'una lliga nacional que exerceixi de sustent a una joventut testimonial que compagina els entrenaments amb el treball en les forces armades armènies, única eixida laboral en una regió a la qual se li va parar el rellotge amb el primer tir que va iniciar una guerra tenyida de genocidi.\nUn club invisible en un país invisible que lluita pel reconeixement internacional, per l'oportunitat que la FIFA permeta a la República d'Artshak, a la vella Nagorno-Karabakh, competir internacionalment per a poder cridar al món que existeixen, per a recuperar una població exiliada a un país d'emigrants, per a omplir centenars de cases abandonades d'una nació que va contar amb 300 mil moradors i que apenes conserva 70 mil veïns, la lluita d'un país que s'aferra a la seua pròpia supervivència buscant a través del futbol la dimensió mediàtica que li nega la política.\ntags: Escenaris de guerra, Futbol després del mur., Lectura de balons, Memòries de Polònia i Ucraïna 0 comentarios\nGlòria soviètica a París\nExhaust, però sec i reconfortat, es va plantar allí mateix a contemplar la ciutat que representava per al poble soviètic l'elegància occidental. Mentre el seu cervell encara estava processant les sensacions que li generava aquella estampa va aparèixer davant seu un home corpulent, vestit de negre i pur en mà: “Vostè ha de jugar en el Reial Madrid, diga que si i esta mateixa nit es ve amb mi a Espanya” Aquell inoportú espontani que li va privar de tan bell paisatge no era altre que Santiago Bernabéu, i a la seua dreta, eixit del no-res a la velocitat de la llum, va irrompre el comissari polític designat per la KGB per a la custòdia d'aquell equip. “És tot un honor la seua oferta senyor, però per desgràcia el contracte que li uneix al seu club és massa extens com per a afavorir una transacció”. No hi ha instantània que plasme la cara que va posar el jugador davant aquella revelació de l'oficial, però si paraules seues: “No tenia ni idea que era un contracte, a nosaltres no ens pagaven per jugar al futbol, sinó per ser militars, o per pertànyer al partit”.\nEn el restaurant de la Torre Eiffiel, en un sopar de gal·la a manera de clausura de la Eurocopa de 1960, es van lliurar les medalles al mateix temps que una gossada de directius europeus i funcionaris russos emprenien una peculiar guerra per a aconseguir o evitar la deserció de les seues estrelles cap a occident, la victòria els havia convertit en símbols nacionals, i per tant, en esclaus del règim.\nViktor Ponedelnik tenia 23 anys i va arribar a París des de la segona divisió soviètica per anotar el gol que li donaria l'únic títol continental a la selecció de la URSS. En el vell Parc dels Prínceps van vèncer per 2-1 davant Iugoslàvia per a tranquil·litat d'uns jugadors que havien vist anys arrere (Olimpíades de 1952) com una derrota enfront del combinat de Tito deslligava les ires de Jrushchov fins al punt de degradar als internacionals com militars, expulsant-los de l'equip. Perdre no era una opció a causa de aquella rivalitat entre Belgrad i Moscou. I això que els balcánics es van avançar al marcador, "havia pánic per perdre", afirma l'ex- jugador.\nExcels en virtuts no va faltar sort al combinat roig durant el torneig, els seus rivals en la final van arribar després d'una tibant partida davant França en semifinals, imposant-se per 4-5 fent mal bé un avantatge de dos gols al minut 75, i en quarts, la selecció espanyola no es va presentar al·legant motius polítics. Encara que Ponedelnik ofereix altra versió en la seua biografia: “Ens varen dir que Helenio Herrera va vindre a veure'ns a Moscou setmanes abans del partit, li va impressionar l'ambient del Luzhniki, amb més de 100 mil espectadors al nostre favor desenvoluparem un joc magnífic per a vèncer per 7-1 aquell partit. En lloc de regressar a Madrid el seleccionador espanyol es va amagar a París durant dies, no va tornar a Espanya fins que la UEFA els va eliminar del torneig”.\nEn aquella final van concórrer tots els ingredients necessaris per a teixir el partit perfecte, rivalitat, cansament, pluja, un terreny impracticable, alguns dels millors jugadors del moment.. Yashin fou el culpable de que els caucàsics alçaren el campionat mantenint viva a la selecció fins l'últim instant, i dels seus guants, típics, de cuir negre va nàixer una assistència de 60 metres que va reposar com una ploma en els peus de Misha Mesji, un veloç extrem que va deixar arrere als seus marcadors fins a posar el baló en el cor de l'àrea.\nEl modest camperol de Rostov, un xic de pèl clar, fort de complexió i de vida senzilla que a pesar de militar en segona divisió va despertar l'admiració dels soviets per les seues inmensurables qualitats, va arreplegar el baló per a ser conscient del gol una vegada en terra, adolorit i atordit per aquella esfera de cuir que havia guanyat quilos gràcies a l'aigua per a estampar-se en el seu front i despertar el deliri en les graderies. La burocràcia no li va permetre creuar l'encara inexistent teló d'acer, però a la seua arribada a Rússia viuria dos traspassos forçats.\nLa revolada que va ocasionar el seu trasllat al CSKA va alçar tanta polseguera que fins als intel·lectuals soviètics van emprendre una àrdua campanya en els mitjans per a que Ponedelnik tornara a Rostov, el seu lloc d'origen, convertint-lo en el símbol del proletariat, el modest ciutadà, l'heroi que fugia de la vida còmoda i opulenta que li oferia el règim per a tornar a enfundar-se la samarreta de l'equip de la seua vida en una menuda ciutat de províncies. No seria l'únic intent, l'Spartak ho intentaria un parell d'anys després una vegada assentat el SKA en primera, encara que amb la mateixa fi. En ambdós casos tot just va disputar un parell d'amistosos.\nAquella final parisenca, eterna on les haja, va començar a disputar-se el diumenge i va acabar passada la mitjanit, ja en dilluns, en unes condicions inversemblants a dia de hui. Els internacionals van haver de tombar-se entre els tolls al terme dels 90 minuts per a preparar una prorroga que no va tindre treva fins que en el minut 113 aquell jugador el cognom del qual en rus significa “Dilluns” va trencar el seu front per a alçar l'únic titol europeu de la vella URSS.\nD'aquell combinat que tot just va repetir onze quatre anys després, on també va disputar la final, només queden el propi Ponedelnik i el lateral esquerre Anatoli Krutikov, ambdós superen els setanta anys i fan vida en el camp, on passegen amb bicicleta i naden, per a recuperar els vells records enfront d'una vella televisió que els mostra a la Rússia moderna, la d'Arshavin, un combinat massa allunyat d'aquells anys daurats del futbol soviètic que arriba a Polònia i Ucraïna amb el desig de superar la barrera de 2008 i recuperar el prestigi perdut en els últims 20 anys.\nI ho fa amb un Ponedelnik contemporani, amb Shirokov, un anti-heroi que ha passat de la penúria a la gloria per a trobar l'èxit superant la trentena.\nJaime Hernández Perpiñá\nFue una retirada de esas bañadas en silencios, con el atronador vacío de un último articulo plasmado sobre papel a modo de punto final. Ja...\nEspanyeta de oro y brillantes\nYa apenas se le ve. La de 2009 es en la última foto oficial de club en la que aparece; hace años que no viaja lejos de Mestalla , e inclus...\nLuis Casanova se'n va anar a estudiar a Londres amb 20 anys i allà va descobrir la seua passió pel foot-ball. Als seus dies d'estud...\nEl València torna a sumar tres punts... i dos lesionats més. - El respectable va eixir, una vegada més, content de Mestalla en assistir a la segona victòria consecutiva del seu equip en casa [la tercera, comptant amb...\nO.G.C NICE 1975-76. By Bergmann. - *O.G.C NICE 1975-76* *Debouts :* Jean-Pierre Adams, Dominique Baratelli, Henri Zambelli, Jean-François Douis, Daniel Sanchez, Josip Katalinski. *Accroup...\nComienza lo bueno - Esta noche comienza la edición 2019/20 de Championship con el duelo entre el Luton Town y el Middlesbrough, en el retorno a la categoría de los Hatters de...


La tómbola solidària del taller de reciclatge recull 1.050 euros per a la Marató de TV3 – Vilassar Ràdio\nLa tómbola solidària del taller de reciclatge recull 1.050 euros per a la Marató de TV3\n1.050 euros és la quantitat que el passat cap de setmana es va recollir a la tómbola solidària del taller de reciclatge que es fa dins les activitats del Pla de Desenvolupament Comunitari que du a terme la Regidoria de Participació Ciutadana al barri del Barato. Els diners aniran destinats íntegrament a la Marató de TV3, enguany dedicada a les lesions medul•lars i cerebrals adquirides.\nA la tómbola, ubicada al carrer Sant Joan, hi havia una gran varietat d’articles restaurats al llarg de tot un any en aquest taller com ara gerros, nines, figures de ceràmica, catifes o bosses, entre d’altres.\nEl taller de reciclatge va començar el novembre del 2008 i compta amb la participació d’una vintena de persones. Qui vulgui participar-hi, pot acostar-se els dimecres, de 6 de la tarda a 8 del vespre, als locals municipals de la plaça Carles Trias, on es reuneixen.\nNotícia anteriorAquest dijous programa especial de ràdio amb motiu del Dia contra la violència de gènere\nSegüent notíciaVilassar de Mar i Cabrera de Mar suprimiran la línia d’autobús C7 en no rebre la subvenció a la que es va comprometre la Generalitat en la Declaració de Teià


Apostem que no heu detectat aquestes 13 raons per les quals l'ou de Pasqua es troba al taquilla de Hannah - Tv I Cinema | Abril 2021\nApostem que no heu detectat aquestes 13 raons per les quals l'ou de Pasqua es troba al taquilla de Hannah\nClay podria estar al darrere de tot.\nQuè passa amb la història posterior a esdeveniments del passat i del present, és fàcil perdre alguns dels detalls més reduïts 13 Raons per què. Tot i això, alguns aficionats a l’àguila creuen que han trobat un ou de Pasqua que gairebé sempre us ha passat.\nLa gent comparteix fotos del tancador de Hannah & rsquo; s a causa d’aquest detall minúscul. Pots veure-ho?\ncameo de jack skellington\nNo, no és això. Tot i que això és un puto estrany per escriure.\n'Trobo a faltar el meu amic Snapchat'\nÉs familiar aquest dibuix de conill?\nDoncs alguns fans creuen que el mateix conillet de & ldquo; notes de positivitat & rdquo; que Clay envia secretament a Hannah a la classe de comunicacions a l'episodi 7.\nEl conill apareix per primera vegada a l'episodi un quan Clay mira al vestuari de Hannah. Després, a l'episodi 6, ha vist dibuixar un conillet i a l'episodi 7 s'assabenta que els ha enviat a Hannah.\nZach comença a robar les notes de venjança per Hannah refusant els seus avenços a la sala de dinars. Si bé Hannah no ho sap, no ho sap enviar-li les notes, ella les valora com una línia de vida vital, sabent que algú es preocupa de dibuixar-li aquestes notes. Aquesta és potser una altra raó per la qual Clay està tan trista quan un nou estudiant agafa el vestuari de Hannah & rsquo; s, per la qual cosa treu el seu tribut.\nCreus que va ser Clay qui va dibuixar el conill al vestuari de Hannah?\nexuberant discontinuació del 2018\nvint-i-un pilots de carbassa


És un dia normal. Divendres, han acabat les classes de l'associació, els alumnes han anat marxant. Ha vingut Televisió de Girona a filmar el cor. Avui és dia d'assaig de la coral. A les set, com sempre. La directora parla, explica. Hi ha un d'aquests silencis que s'estenen per l'aula, no sé si escolten les paraules, o, millor dit, des d'on senten les paraules. M'imagino els seus cors com papallones que van i vénen de móns impensables. Es produeixen paraules i escenes familiars, fa temps que anem caminant junts.\nHi ha edats i situacions diferents. També hi ha mirades, unes abaixen els ulls, les altres escolten atentament, les altres hi són, però no sé des de quin món tan profund creuen l'espai i reposen en aquest punt fix que és una directora dirigint un cor.\nAra el cant arriba, va prenent força, s'enfila amb delectança, canten una cançó africana, més que els orígens, penso que la fonètica forta ajuda com a expulsar tot el que la persona porta per dintre contingut, com un alliberament. La veu, amb les seves diferents modulacions, es converteix en una gran ciutat, plena de carrers i d'avingudes, amb jardins per resposar-hi plaents, llocs d'on marxar cap a d'altres destins, escoles on aprendre, barris alts i barris de pobresa, hospitals on reprendre la vida.\nAra la cançó s'apaga, planeja, i sembla prendre el camí del mar, ja anem lliures, però, no, la directora ens fa callar, matisa, i semblem patis d'escola amb nens plens de vida. Hi ha una alegria forta avui. Potser la cançó l'ha desvetllada.\nAra tot torna a reposar, la melodia és quieta, la sala sembla deturar-se, com un tren que alenteix el seu pas, comencem i ens anem apagant..., les coses no surten bé, modulen els nostres sons.\nLlavors, com una pregària encesa en qualsevol lloc del planeta, reprenem, les paraules s'imposen, clamen parlant de violències que hi ha en el món, i recorden tantes paus que hem signat a la recerca d'una futur millor que no hem sabut trobar.\nLa música acompanya el que diem, ens marca el camí, i el cor hi descansa, segur, no dubta, ara parla de cels clars que s'estenen entre pins i d'infants que no poden jugar als carrers de la guerra,amb duresa es marca l'acusació, la música hi ajuda, quantes cremors deuen néixer per dintre seu que els records no han pogut deixar enrere.\nI el cor torna de sobte a la infantesa, en el recorregut que la directora ha proposat per aquest vespre. Ara són els fills, els néts, els nebots, que brillen com un argent viu en les notes, meravella de paraules que volen protegir i celebrar, ara la música corre amunt, amunt, i porta a l'interior unes paraules que encanten i que fan cantar amb una alegria d'infant que ja s'ha fet gran. La gent està contenta avui.\nLes cares, cantant, parlen d'elles mateixes, i parlen amb elles mateixes, com si fos un diàleg invisible, interior, ocult a l'altre, un viatge a la infantesa dels que ens envolten. Tants nens que poblen la nostra vida i que ens donen força per seguir essent.\nPerò la infantesa queda enrere, la directora demana que s'aixequin, que s'agrupin, convida a tornar a un món dur, i un poc solitari. Drets, cadascú se sent una mica perdut, s'escolta amb atenció els que es diu, però hi ha algun cansament que mira, i els nens, espontàniament ocupen el terra. També hi ha qui no para de moure's, com si la música l'habités, content, jove..., la família, tan llunyana i enyorada, arriba aviat. Somnis que es barregen amb les cançons.\nHi ha qui canta amb les paraules de la seva vida. Hi ha qui canta amb consciència que està cantant i vol fer-ho bé, també hi ha qui canta distret, com si la cançó s'hagués de dir i no fos un viatge personal, absort com està en tot el que li passa i impotent per solucionar-ho. Hi ha qui, senzillament, posa distància, per protegir-se, entre el que es diu i la seva vida. Parlem d'un home que ha deixat la casa.\nEn acabat, tornen a asseure's. L'aire de festa es torna a imposar, i la directora proposa un joc, la gent es relaxa, potser avui els gestos es poden fer necessaris per proclamar no sé quina joia. S'assagen gestos per les cançons, la gent riu, encara que no entén massa bé què és el que ha de fer. Per sort, la cançó s'imposa, el paper ajuda a protegir-se i dóna seguretat.\nEn tot l'assaig no ha cessat mai el somriure i l'alegria, ha estat un dia lluminós. I, de cop, tot s'atura, el teclista para la música, i la directora dóna per acabat l'assaig. Es desfà la màgia. I cadascú, en un salt ràpid, reprèn la seva vida, els seus problemes, les seves lluites. El moment s'ha clos, el moment de ser un altre, de creure que es podia ser un altre, amb benestar, amb felicitats, amb pau, amb futurs...\nHa acabat l'assaig. La vida continua. Però tot allò que hem pogut treure de dintre nostre, com un pes enorme, ens permet ara caminar més lleugers, i més centrats, i més rics. És així. Moments preciosos en què el dolor per la vida que ens ha tocat viure s'atura. Moments impagables. Un assaig del Cor Àkan.


Universitat de la Mística | Catalunya Religió\nPer Francesc Torralba. Lun, 05/10/2009\nArribo a Àvila a les onze de la nit. És dissabte, vigília del meu sant. Li dic al taxista que em porti a la Universitat de la Mística i em condueix a un complex extraordinàriament modern, regentat pels Carmelites d’Àvila. És un centre d’altíssima qualitat on es celebren tota mena de conferències, congressos i encontres sobre mística i espiritualitat. L’any passat també em van convidar i vaig tenir ocasió de saludar Juan Martín Velasco, Miguel García-Baró i Gabriel Amengual, entre altres. Aquest any s’hi celebra un congrés sobre Edith Stein (1891-1942) i s’hi apleguen especialistes de bona part d’Europa sobre la filòsofa jueva, deixeble de Husserl. El centre és als afores de la ciutat, s’hi veu la muralla il·luminada, un plaer visual que difícilment es pot superar.\nArribo i em trobo Francisco Javier Sancho, l’ànima de la casa, el traductor d’Edith Stein a la llengua castellana. Ens abracem. Mengem unes pastes i una vaset d’aiguardent. Fa temps que som amics. Ens vam conèixer a Colònia, quan tots dos érem en aquella bella ciutat, estudiant alemany. Era l’any 1990. Ell va ser qui em va parlar per primera vegada d’Edith Stein. Durant tota la llicenciatura en filosofia i en teologia no n’havia sentit parlar.\nSancho tenia com a projecte traduir-la integralment i ho ha fet. S’estava a l’Arxiu Edith Stein que és al Carmel de Colònia. Els cinc voluminosos toms publicats a Monte Carmelo són el resultat de molts anys de treball i gràcies a la seva obstinada labor, callada i discreta, Edith Stein pot llegir-se en llengua castellana. Això ha obert un món nou a molts investigadors joves de moltes diverses universitats hispàniques. Darrerament s’han celebrat tesines, tesis que tenen per objecte d’estudi la santa catòlica i també tota mena d’actes sobre la cèlebre fenomenologa.\nM’ha convidar a fer la conferència de clausura sobre l’humanisme cristià del segle XXI. Em plau saludar altres amics, Francesc Grané, director del Centre Edith Stein de Barcelona, Cinta Espuny, que aviat publicarà un interessant assaig sobre la correspondència entre Edith Stein i Roman Ingarden, Míriam Díez, que viu a cavall entre Roma i Barcelona, amb qui comparteixo un nodrit esmorzar i Natàlia Pla, que ha vingut de Salamanca al congrés.\nLa Universitat de la Mística és una bona notícia, un signe de vitalitat de l’església, una expressió de l’audàcia dels Carmelites, de la seva visió de futur i de la seva capacitat d’obrir camins nous i complicitats amb figures i entorns diferents. És un centre que inspira devoció i silenci, també estudi i reflexió. Les cambres, austeres i sòbries, són modernes i lluminoses, minimalistes. En elles no hi ha cap objecte kitsch. He de confessar que sento certa intolerància pacífica respecte l’estètica kitsch clerical. Un silenci oceànic embolcalla la nit i al matí m’aixeco amb la sensació d’haver estat dormint un segle. En el congrés s'hi respira un clima de llibertat i de diàleg, d'aprofundiment intel.lectual sense complexos, ni pors. Una iniciativa, la Universitat de la Mística, que seria bo exportar a altres territoris.\nmística, Edith Stein\nLa Chiesa consulta il popolo: “Dobbiamo essere aperti ad ascoltare cose...\nOmella: "Quanto mi piacerebbe che il Papa venisse anche a Manresa... Un murale rende omaggio alle prime monache di Sant Joan de les Abadesses\nBarcellona riposiziona l’emergenza sociale e climatica nell’agenda... La Chiesa consulta il popolo: “Dobbiamo essere aperti ad ascoltare cose...


El complot de Garraf: l’intent de matar Alfons XIII (1925) | BOCINS DE LA HISTÒRIA\nEl complot de Garraf: l’intent de matar Alfons XIII (1925)\nErnest Prunera / 22 de gener de 2014\nEl 31 de maig de 1925, la Guàrdia Civil va detenir a l’estació de Garraf sis joves que, aparentment, aprofitaven aquell matí de diumenge per a realitzar una excursió. La realitat era que aquells nois tenien la intenció de col·locar una bomba sota les vies, dins un túnel, per fer-la esclatar al pas del comboi on viatjaria el rei Alfons XIII, de tornada cap a Madrid després d’una visita oficial a Barcelona. Va ser el conegut com a complot de Garraf.\nPrimo de Rivera (a l’esquerra en la primera fila) i Alfons XIII (al seu costat).\nDel cop de Primo de Rivera a la clandestinitat\nAquells homes formaven part de les faccions més extremistes d’Estat Català i Acció Catalana de Barcelona. Tot i que l’intent de regicidi va ser orquestrat sense el coneixement de les direccions dels dos partits polítics (llavors a l’exili a causa de la dictadura de Miguel Primo de Rivera), la idea inicial va sorgir dels escamots d’Estat Català de Vilanova i la Geltrú.\nEl 1925 feia ja més d’un any i mig que el capità general de Catalunya, Miguel Primo de Rivera, havia donat un cop d’Estat amb l’excusa d’acabar amb el pistolerisme i el descontentament social i laboral. Per aquest motiu, tant la monarquia com el principal partit polític català, la conservadora Lliga Regionalista, van rebre el cop amb els braços oberts. Però en el rerefons de l’acció militar també hi havia la preocupació per l’increment del separatisme.\nI és que, al llarg del segle XX, la Lliga Regionalista havia anat perdent progressivament el seu poder i influència a favor d’altres formacions que superaven de llarg els seus plantejaments de cooperació amb l’Estat espanyol. El 1922 s’havien fundat l’Estat Català de Francesc Macià, directament independentista, i Acció Catalana, a favor del dret a l’autodeterminació.\nAquestes formacions apostaven per una preparació militar dels seus integrants. La intenció era imitar Irlanda, país que el 1921 havia aconseguit independitzar-se del Regne Unit després d’una guerra de dos anys. Per aquest motiu, Acció Catalana va crear la Societat d’Estudis Militars (SEM), on els nacionalistes catalans més extremistes aprenien l’ús de les armes i dels explosius a més de realitzar maniobres militars.\nEstat Català, per la seva banda, va crear els anomenats escamots amb uns objectius similars als de la SEM. Una paraula (escamot) que, segons l’historiador Enric Ucelay-Da Cal, també tindria un origen vilanoví. En el pròleg al llibre La batalla i altres textos (Daniel Cardona, 1984) va escriure: “El militant Salat, de Vilanova i la Geltrú, fou l’originador del terme escamot, segons Manuel Pagès” [un dels integrants del complot de Garraf]. El cop de Primo de Rivera va truncar aquest nacionalisme creixent. Les activitats de la SEM i dels escamots van passar a la clandestinitat, mentre que les direccions dels respectius partits van haver de fugir a França. Començava així un període de letargia en l’activitat catalanista, cosa que impacientava els elements més extremistes que s’havien quedat a Catalunya.\nDos d’aquests elements impacients eren Marcel·lí Perelló i Jaume Compte, líders dels escamots de Barcelona. Davant les negatives de Francesc Macià a donar llum verda a atemptats personals, ells dos i vuit persones més van crear La Bandera Negra (maig de 1925), una suborganització d’Estat Català a favor de l’acció armada. Aquesta entitat va comptar amb el suport de Daniel Cardona, antic cap dels escamots i llavors exiliat a Perpinyà. A la llarga, Cardona s’allunyaria de l’estratègia de Macià i fundaria l’organització militar Nosaltres Sols!, un calc del Sinn Féin irlandès.\nLes motivacions de La Bandera Negra es trobaven justificades en el context repressiu de la dictadura. La suborganització d’Estat Català va prendre com a model l’atemptat que l’abril del 1925 va matar un dels generals que dirigien amb mà de ferro la dictadura que aleshores també regia a Bulgària. L’atemptat va tenir lloc en una església de Sofia, i va ser realitzat amb una bomba. Per això, quan un mes després es va anunciar la visita d’Alfons XIII a Barcelona, els ànims dels nacionalistes catalans radicals estaven molt esverats.\nL’historiador Joan Crexell revela en el seu llibre El complot de Garraf (1988) que la primera idea d’atemptar contra el rei “va néixer al si dels escamots de Vilanova i la Geltrú”. Citant Perelló, Crexell explica que “aquests companys van fer saber als de Barcelona el seu propòsit de fer saltar la via fèrria al pas del tren reial amb un dispositiu elèctric que farien connectar des d’una barca en el mar”.\nAixí, els independentistes vilanovins van demanar eines als de Barcelona. Aquestes eines van consistir en “dos filaberquins, unes broques, un martell i altres peces menors”. La persona que els va facilitar aquest material va ser Abelard Tona, el qual mantenia contacte amb sis antics membres de la SEM que res tenien a veure ni amb Estat Català ni amb La Bandera Negra. Crexell explica que el mateix Tona diria anys més tard que els vilanovins “havien intentat fer uns forats en la pedra d’un pontet d’un rierol i que no ho havien aconseguit perquè la pedra era molt dura i trencà les broques”. Però la idea ja havia quallat entre els radicals de Barcelona. De fet, el mateix Tona ho comentaria amb els seus companys de la SEM. Un d’ells va proposar de fer-ho ells mateixos, però la idea es va rebutjar per manca de preparació tècnica. En canvi, van decidir passar la proposta als membres de La Bandera Negra, a través del seu contacte, Abelard Tona.\nButlletí de la Bandera Negra\nLa idea passa de Vilanova i la Geltrú a Barcelona\nLa suborganització d’Estat Català va acceptar la idea, no sense recels. Però es van haver de posar en marxa ràpidament, ja que es va triar el 26 de maig com la data de l’atemptat, és a dir, el dia de l’arribada de la comitiva reial. El primer intent de col·locar la bomba (que pesava 40 quilos) va fracassar perquè els va ser impossible arrencar la grava de les vies. El segon intent també va ser frustrat, ja que la Guàrdia Civil ja vigilava fortament el trajecte per on havia de passar el monarca.\nLluny de rendir-se, els complotats van decidir matar el rei quan aquest anés a una funció al Liceu, prevista per al dia 29. Si aquest atemptat fallava, la bomba de Garraf hauria d’esclatar quan el tren reial tornés cap a Madrid, el 6 de juny. L’executor del Liceu havia de ser Jaume Julià, membre de La Bandera Negra i un dels artífexs de la bomba.\nPerò el dia 27, Julià va desaparèixer, i ningú no va voler prendre’n el relleu. Els membres de La Bandera Negra van esperar en va l’aparició de Julià fins al darrer moment. Dies més tard se sabria que el seu pare el va tancar amb clau i forrellat quan va anar a acomiadar-se d’ell preveient que moriria durant l’acció.\nDavant aquesta situació, els complotats van decidir fer esclatar la bomba quan Alfons XIII tornés a Madrid. Però el dia 31, els sis encarregats de col·locar definitivament la bomba van ser arrestats només baixar a l’estació de Garraf. Havien estat delatats per un infiltrat.En els dies posteriors, la Guàrdia Civil va detenir prop d’una vintena de persones, però només deu van ser encausades pel complot de Garraf. La instrucció va estar plena d’irregularitats, i els detinguts van al·legar haver patit tortures. Al final, els deu acusats van ser condemnats a diversos anys de presó.\nUn moviment de solidaritat va néixer al voltant dels processats pràcticament des del mateix moment en què l’opinió pública va tenir coneixement dels fets. De seguida es va fer creure que tot el complot de Garraf era una mentida de la dictadura, una trampa del govern. El 1930, coincidint amb un període d’extrema feblesa de la monarquia i de la dictadura, el moviment de solidaritat va guanyar força.\nA l’abril d’aquell any, Alfons XIII va signar l’indult a tots els empresonats per la causa de Garraf. L’acte formava part d’una sèrie de mesures que intentaven millorar la seva imatge pública. Unes mesures que, a la llarga, no li servirien de res. Just un any després hauria de fugir a França. Havia arribat la Segona República.\nAlguns dels complotats, durant la celebració del seu alliberament.\nDescarrega’t l’article en PDF i llegeix altres històries de Catalunya:\nCatalunya i l’annexió a l’imperi napoleònic (1812-1814)\nL’Ebre com a frontera entre romans i cartaginesos (218-201 aC)\nLes entrades a Madrid de l’arxiduc Carles a la Guerra de Successió (1705/1710)\nRoger de Flor: pirata i mercenari (1291-1302)\nJaume I i la conquesta de l’emirat de Múrcia (1265-1266)\n22 de gener de 2014 in Segle XX. Etiquetes: Alfons XIII, complot, complot de Garraf, Complot del Garraf, Estat Català, Francesc Macià, La Bandera Negra\nLa Guerra del Futbol entre Hondures i el Salvador (1969) →


La cronologia dels usos de Cala Figuera es pot llegir com un resum de la història econòmica del port de Maó. La proposta actual d’Autoritat Portuària, que preveu la creació d’una marina per a iots de luxe, amb un centre comercial i de serveis adequat a les necessitats d’aquesta clientela, és el darrer capítol d’una història que té un clar fil conductor: l’aprofitament dels recursos disponibles per generar alguna activitat econòmica. En cada època, algú hi ha sabut descobrir noves oportunitats de negoci.\nEls romans construeixen un nimfeu al fons de Cala Figuera, una font d’aigua dolça per al proveïment de vaixells. És la instal·lació portuària d’aquest tipus més antiga de Balears i una de les més antigues d’Europa.\nEls vaixells que recalen al port de Maó fan l’aiguada a la font de Cala Figuera. A l’espai de terra del fons de la cala, s’hi habiliten serveis tècnics i de provisió de vaixells.\nFundació de La Industria Mahonesa, la primera fàbrica de Menorca, per aprofitar dos recursos abundants i barats: el cotó dels vaixells provinents d’Amèrica i que guarden quarantena al port de Maó, i el baix cost de la mà d’obra local, sobretot femenina. En aquesta fàbrica es crea el famós blau Maó. Encara avui, a alguns països del Carib els pantalons texans són anomenats mahones.\nArran de la pèrdua de Cuba, i malgrat un intent de reflotació, la fàbrica fa fallida i tanca les portes.\nDesprés de la I Guerra Mundial, el Mediterrani és ple de vaixells que se subhasten i es venen com a ferralla. Vicent Marí i Miquel Landino munten a Cala Figuera una empresa de desballestament.\nL’Estat monopolitza el desballestament naval, i els empresaris han de reorientar l’activitat. Es dedicaran a la compravenda de metall per proveir la indústria mecànica i bijutera de Maó. Mentrestant, Petróleos Portopí, propietat de Joan March, els lloga algunes naus de Cala Figuera per emmagatzemar-hi bidons de petroli.\nL’Estat adquireix el solar de Cala Figuera, demoleix les velles estructures de la fàbrica tèxtil, i construeix una planta de combustibles líquids.\nCampsa inaugura a Cala Figuera la primera central de combustibles petrolífers de Menorca.\nCLH, hereva de Campsa, construeix una estació de bombeig i un oleoducte a la riba nord del port de Maó, i comença a desmuntar les instal·lacions de Cala Figuera.\nTancament definitiu de la planta. Desballestament dels dipòsits de combustible.\nL’Autoritat Portuària anuncia la creació d’una marina per a iots de luxe i la construcció d’un gran centre comercial i de serveis.


Quality Inn Mobile (AL) Estats Units - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nVeure tots els 72 allotjaments a Mobile (AL).\n5650 Tillmans Corner Pkwy., Westmont, Mobile (AL), Estats Units, 36619 - Veure al mapa\nQuality Inn, ubicat a Westmont, Mobile (AL), és una destinació popular per a viatgers. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nEl Quality Inn, s'esforça al màxim per tal que els seus hostes es tribin còmodes. Per tal d'assolir això, l'hotel compta amb els millors serveis i instal.lacions. Per a la comoditat i comfort dels seus clients, l'hotel ofereix Zones públiques amb Wi-Fi, aparcament de cotxes.\nGaudiu de les comoditats d'alta gama com ara televisió de pantalla plana, aire condicionat, calefacció, telèfon, connexió a internet (cortesia) per tal de relaxar-vos després d'un cansat dia. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Descobreixi una encantadora mescla de servei profesional i ampla gama de característiques a Quality Inn.


Snowfun B Saas-Fee Suïssa - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nMés informació sobre Snowfun B\nIdeal tant per a la diversió com per al relax, Snowfun B es troba a la zona de Centre de Saas-Fee de la ciutat de Saas-Fee. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nAprofiti's de la riquesa de serveis i avantatges d'aquest hotel de Saas-Fee. Per anomenar algunes de les comoditats de l'hotel, hi ha habitació familiar, ascensor.\nTotes les instal.lacions per als clients, ofereixen comoditats destinades a assegurar tot el comfort possible. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Si buscau un allotjament còmode i adequat a Saas-Fee, faci de Snowfun B la vostra llar.


TAC12 TV - Comencen els treballs d'adequació del futur camp del Rugby Tarragona\nComencen els treballs d'adequació del futur camp del Rugby Tarragona\nDimecres, 11 Desembre 2019 09:10\nL'entitat preveu efectuar el trasllat a les instal·lacions durant la primavera de l'any vinent. El projecte, que va eternitzar-se des de l'acabament dels Jocs Mediterranis, ha de donar resposta a les necessitats d'un equip que necessita un espai propi per seguir creixent i que encara ha d'experimentar millores importants.\nDe la gespa de jardí plantada durant les obres dels Jocs Mediterranis a l'actual, que ja creix tímidament, adaptada a les necessitats del món de l'esport. Tant o més important és que s'hagin retirat els centenars de pedres existents a l'espai i subministrat una estesa de substrat vegetal amb sauló, arena rentada i compost, la base imprescindible.\nSón alguns dels tractaments previs a l'adequació definitiva del camp, situat al costat de la piscina olímpica i a l'altre cantó del carrer mediterrani que ens porta cap al Palau d'Esports. Fa més d'un any que el Rugby Tarragona espera el desitjat canvi d'emplaçament però, en el millor dels casos, aquest no serà possible fins al maig. Encara es contemplen clapes i desnivells insalvablesDECLA\nEl Club Rugby Tarragona compta amb un pressupost de 90.000 euros i amb 250 jugadors i jugadores. Créixer és impossible perquè el Complex Educatiu, seu provisional de l'entitat des de fa més d'una dècada, cau lluny i limita la capacitat econòmica pel pagament del lloguer. El trasllat previst per al maig preveu, tan sols, dur a terme entrenaments i no pas partits perquè cal dotar d'altres equipaments el camp; des de banquetes a algun espai d'ús intern, entre altres. Esportivament el club funciona bé i el sènior masculí lluitarà de nou per l'ascens a categoria estatal, una alegria o un problema.\nEls voltors segueixen pendents de l'aprovació dels pressupostos a Tarragona per contemplar quina partida es pot destinar a l'enllestiment del projecte del nou camp. Just aquest dimarts el Club Rugby Tarragona va complir 33 anys.\nMés en aquesta secció: « 2020, l'any de la consolidació del Club Tennis Tarragona La Reial Societat Arqueològica de Tarragona reclama ser escoltada sobre el futur de l'amfiteatre »


El gelat Halo Top estarà finalment disponible al Canadà - Estil De Vida\nEl gelat Halo Top estarà finalment disponible al Canadà\nEls canadencs ja no s’han de perdre, ja que aquest gelat de baixa temperatura estarà disponible al Canadà ben aviat.\nPotser heu escoltat tot sobre el gelat Halo Top dels nostres veïns americans, però no l’heu pogut trobar aquí al Canadà. Això no és cap novetat per als canadencs, ja que sovint trobem a faltar alguns productes o serveis americans (p. Ex. Comerciant Joes o bé Netflix nord-americana ). Aquesta vegada els canadencs no s’han de decebre durant molt de temps, ja que Halo Top finalment estarà disponible al Canadà ben aviat.\nQuè és Halo Top?\nSi encara no n’heu sentit a parlar, Halo Top és un gelat baix en calories, altes en proteïnes i baix en sucre, que en realitat té un bon sabor. Totes les pintes de gelat van des 280-360 calories i tenen al voltant de 20 g de proteïnes . Amb només 6-8 g de sucre per porció, no és d’estranyar que aquest fos el marca de gelats més venuda a Amèrica el 2017. També es va escollir com a un dels 25 millors invents del 2017 per la revista Time.\nTot i que Halo Top té actualment 38 sabors (lactis i no lactis) al seu lloc web, Canadà té 12 sabors (lactis) per començar .\nAquests sabors inclouen mongeta de vainilla, xocolata, remolí de mantega de cacauet, massa de galetes amb xocolata, barra de caramel, macchiato de caramel, caramel de sal marina, pastís d’aniversari, xips de menta, creps i neules, galetes de civada i galetes i nata. Comprovar aquí per obtenir detalls sobre cadascun dels sabors.\nHalo Top estarà disponible en algunes botigues de queviures canadences, incloses algunes botigues Loblaws, Metro, Whole Foods, Longos, Save on Foods i CO-OP. Es preveu que estiguin en estoc a partir de principis de març . Ús aquest localitzador de botigues per trobar una botiga a prop teu.\nUn cop Halo Top arribi a les botigues, podreu gaudir de tots els gelats baixos en calories que desitgeu el vostre cor. Simplement vés amb compte de no fer-ho excessivament , la moderació és clau fins i tot amb alternatives més saludables.\nQuè diu de tu el teu estil de menjar gelats\n21 aliments per mantenir-vos hidratat durant l’estiu\nel que es coneix a san francisco pel que fa al menjar\nels millors llocs per menjar a Universal Studios Hollywood\nquè fer després d'un excés de sucre?\nquan es va inventar el primer con de gelat


Andreu i Diana (Coma)\nSi la tarda/vespre del dissabte semblava que hagués de fer mal temps, el matí del diumenge anunciava calor. Molta calor. Els gossos treien ja la llengua de bon matí, mentres els guies recorrien la pista per a les proves individuals. Va començar amb un jumping amb molts reres i una entrada al slalom complicada, juntament amb una sortida enrevessada.\nEls Mini/Midi van iniciar la jornada amb el petitó Wif i. La distancia i la pista seguien fent-li una mala jugada, va fer un refús en el slalom, i un pal, però com sempre, les ganes i el ímpetu del espetec negre del Canic va fer bona pista. Drac va tornar a fer una pistassa, ni la calor de casi Juny pot amb el melenut. L’Strip volia seguir amb aquesta ratxa, es podria dir que te un cero virtual, ja es va eliminar en un dels últims salts. Just estava a punt d’acabar, quan va agafar el salt per la banda contrari, acabant eliminada. I finalment l’Estel i el Taboo completaven el jumping midi, amb una pista molt fluida de 0. El nostre "negrito" està començant a madurar, o això diu la seva guía.\nLes jaquetes d’ahir ja estaven en el cotxe, i la majoria de transportins estaven coberts per protegir als gossos de la calor que feia. Un podria pensar que els més grans i peluts patirien les conseqüències, però els del Canic van voler demostrar fins a quin punt no era així. Qumba va tirar algun pal, però va fer bona pista. La Cora venia refrigerada gracies al abric que li va posar la Juli, de nou un molt bon 0 al Jumping.\nA la Collie li dona igual el temps, plogui o nevi o caiguin granotes del cel, potencia a tope, però aquest cop mancada de precisió. La pista tenia molts racons que exigien control, a més de varis pals que van caure pel camí, va haver un refús a l’entrada del túnel. Una pista entretallada per a Sam i Collie, més sort la pròxima vegada! Molts sentien ja que aquest era el cap de setmana de’n Morgan, i no va decepcionar, un superjumping a 0, i la integritat física de la Eli a final de pista intacta! Molt bé Mo!\nLa Coma sabia que la seva germaneta petita mirava des de la grada, i va donar el millor de si mateixa per ella i per la Diana. Molt bona pista, van caure dos pals, però de nou, gran mostra de fluïdesa i seguretat.\nSeguidament, una pista d’Agility de nou amb canvis de trajectòria i la cirereta del pastís, una trampa a un túnel que no era que seria la desgracia de més d’un eliminat.\nEn Wifi va fer molt bona pista, llàstima del pal que va caure i una falta a la passarel·la. En Drac també, va anar ràpid com l’haviem vist en el Campeonat d’Espanya, moltíssimes ganes en tot moment, que tot i el pal que va caure, demostrant en contra del que diu la seva guia, que tenim Drac per molta estona.\nL’Strip es constància i virtut, i ho demostra en tot moment, una altre molt bona pista a 0 per acabar el cap de setmana. En Taboo també va acabar la jornada amb molt bon nivell. Cada cop es compenetra més amb la seva guia, llàstima de l’errada que els va eliminar, però excepte això, una pista molt fluida i rapida de la que poden estar orgullosos.\nHora dels grans. Els més impacients miraven de nou la llista de sortida per veure quants gossos faltaven per a que els toqués a ells. En Morgan estava crescut, portava un gran cap de setmana, i va fer justetes les zones...quan va decidir que a la meitat del balancí fer un megasalt, passant per sobre de la zona al estil olímpic. Falta, però ningú li negarà empenta!\nLa Collie sabia que era la seva. L’importava un bé negre que els seus companys del Canic poguessin penalitzar al marcar el millor temps de la manega d’Agility. La Collie es la gossa més ràpida i ho va demostrar en una pistassa a 0, quedant primera a la mànega d'Agility. Enhorabona, Collie i Sam!\nIker Jimenez ha promès que ens remetrà els resultats de l’estudi per esbrinar la causa de la eliminació de Qumba. Era una pista fluida. Tot anava bé. Però per algun misteri inexplicable, al final va acabar eliminat, i ningú recorda perquè...potser en realitat van eliminar a la Kimba, i no al Qumba.\nDiuen que el blanc i el negre mai passen de moda. I la Coma i la Cora ho saben. La gran de la Diana va tornar a fer 0, mentres la Saya prenia nota desde les grades. I la Cora completava el dia amb un altre 0, aquesta gossa sempre tan segura, elimina't alguna vegada dona!\nAixí al final vàrem tenir molt bon ambient, bones pistes, i bon temps...que més es pot demanar? Res més, because agility is fun! Enhorabona a tots els participants, gossos i guies, pel vostre esforç! L'any vinent més i per suposat millor!


L'Àrea Metropolitana de Barcelona proposa una rebaixa mínima de la tarifa de l'aigua\nEl vicepresident de l'AMB, Eloi Badia, assegura que la rebaixa no afecta "l'equilibri financer" de l'empresa mixta amb Agbar\n19/07/2016 - 13:54h\nLa rebaixa de la tarifa de l'aigua proposada es podria començar a aplicar al setembre EFE\nLa gestió de l'aigua a l'Àrea Metropolitana enfronta Agbar i Barcelona en Comú\nETIQUETAS: área metropolitana de barcelona, agbar, aigua, gestió de l'aigua\nEl govern de l'Àrea Metropolitana de Barcelona (AMB), que encapçala Barcelona en Comú sota el grup d'Entesa, al costat del PSC i ERC, vol revertir les pujades continuades a la factura de l'aigua dels últims anys. Per començar, aquest dimarts ha proposat una tímida rebaixa en la tarifa del subministrament de l'aigua, que es pot traduir en un estalvi d'uns 10 euros anuals en el rebut dels usuaris, és a dir, menys d'un euro al mes. Fonts del sector consultades per aquest diari apunten que la rebaixa se situarà en uns trenta cèntims mensuals.\nEl ple de l'AMB d'aquest juliol, previsiblement, donarà llum verda a la mesura, que es podria començar a aplicar a partir del mes de setembre si així ho autoritza la Comissió de Preus, que depèn de la Generalitat. Tot això enmig del conflicte que BComú manté amb Agbar per la municipalització de l'aigua a Barcelona.\nLa vicepresidenta de Medi Ambient de l'AMB, Janet Sanz, ha destacat la "intensa negociació" mantinguda amb l'empresa mixta, on malgrat ser l'encarregada de regular les tarifes, l'administració pública està en minoria enfront de Agbar. "No hem d'esperar el vistiplau d'Agbar, ja que la competència per aprovar les tarifes és del plenari de l'AMB", ha sostingut. Per la seva banda, el vicepresident de l'AMB, Eloi Badia, ha garantit l'"equilibri financer" de l'empresa mixta i ha afegit que Agbar coneix la proposta.\nUna factura de l'aigua es compon, a grans trets, del càrrec pel subministrament, el cànon de l'aigua i els impostos i taxes –l'IVA o la taxa de clavegueram. Perquè els usuaris paguin menys, l'AMB vol rebaixar les retribucions financeres amb què opera l'empresa mixta de la qual depèn el subministrament d'aigua a les llars de més de 3 milions d'habitants de Barcelona i la seva àrea metropolitana, participada per Agbar ( 70%) Criteria -la Caixa- (15%) i la pròpia AMB (15%).\nL'evolució a la baixa dels tipus d'interès del mercat ha de permetre, segons els plans de l'AMB, reduir la retribució financera de la mixta del 6,9 actual al 3,9%. A més, segons ha explicat Badia, l'ens supramunicipal demanarà a la Generalitat que apliqui una rebaixa financera similar al sistema d'aigua 'en alta' d'ATLL, és a dir, el que va des de la captació de les conques fluvials fins als dipòsits municipals. I és que el contracte de privatització d'ATLL li brinda una retribució financera bruta de més del 9% –per sobre de les condicions del mercat– i que suposa més del 30% de la tarifa.\nEn segon lloc, es reduirà en 5 milions el cànon concessional que l'empresa mixta abona anualment a l'AMB i que després es carrega a la tarifa dels usuaris. De 20 milions es passarà a 15. Badia ha dit que la voluntat del govern és que el cànon desaparegui a llarg termini. Finalment, l'AMB pretén no abonar el cànon per la conducció d'aigua salada derivada d'usos industrials, que ascendeix a un milió anual, tot i que aquesta decisió encara no és ferma ja que depèn de la Generalitat.\nBadia ha insistit en les diferències que presenten els models de gestió de l'aigua públics o privats "a l'hora de poder regular la tarifa i els seus costos". I és que BComú vol aprofitar la sentència del TSJC que va tombar la mixta per municipalitzar l'aigua, la qual cosa deixaria a Agbar sense una important font d'ingressos.


estripanits: Solstici d'estiu\nSovint la feina et prepara males passades. Aquest post el volia penjar demà però ja a aquestes hores d'avui s'albira que, pel que fa a la feina, aquest demà serà complicat de collons! Així que, amb un dia d'anticipació, us deixo aquest post - estrip per a tots i totes, amb el desig que demà us sentiu renovats de dalt a baix!\nLes meves vísceres paganes que tant sovint m'alliberen dels pòsits de la meva educació infantil, m'avisen de fa dies: ei, desperta, ja arriba, ja és aquí, ja som al solstici d'estiu. I ho sento al cap, i al cor, i a l'estómac, i a la pell... és l'hora de la renovació, de l'expansió, d'obrir-me com la ponzella d'una rosa a l'abril. I em demanes: que tornarem a fer el ritual de cada any? I et responc que sí, ves quina altra cosa podria respondre't!\nSí, com cada any, anirem a collir herbes i en farem farcells i les posarem en aigua de la font de la mina que hi ha al turó.\nSí, com cada any, farem la nostra foguera, petita però nostra, en aquella platja que tan bé coneixem i que sempre ens acull sense preguntar res, ni demanar res.\nSí, com cada any, saltarem la foguera, ens banyarem després al mar amb la lluna guaitant-nos, ens fregarem els cossos nus amb els farcells d'herbes, l'un a l'altre, com sempre.\nSí, com cada any, ens ajaçarem a la sorra de la platja, ens besarem, ens tocarem, ens lleparem, et penetraré i m'acolliràs, ens fondrem fins arribar a l'orgasme, finalment renovats, finalment purificats, com cada any.\nSí, com cada any, celebrarem el nostre solstici d'estiu!\nAbocat per l' estripanits a les 10:24 a. m.\nEi, tio, molt bo l'escrit! Jo tb celebro el solstici d'estiu més o menys com ho expliques!\n20 de juny de 2007 a les 11:02\nNo té preu banyar-se quan surt el sol i et deixes acaronat per l'aigua fresca...tot i tenir el cos baldat de la nit, però a gust!\n20 de juny de 2007 a les 11:09\nAmb tot aquet ritual, acabaras el any com nou,jo lo del farcellets no ho conexia. i mira que soc mitg de pages.\n20 de juny de 2007 a les 14:18\nPer fi, per fi, per fi ja es estiu!!!!!!! :-)\nDéu ni do el ritual que feu, quina sort!!!! :-S\n21 de juny de 2007 a les 9:59\nanònim: així m'agrada, estripant nits!\njoana: si, eh?, però la gràcia és fer-ho avui, que és realment el solstici i, a més, no t'hi trobes tanta gent a la platja\nstriper: sí, sí, sí, els farcells d'herbes són tan imprescindibles com saltar la foguera\nanna: gràcies pel desig de sort; el mateix us desitjo a tots/es: bon solstici!!!!\n21 de juny de 2007 a les 11:16\nHe passat pel teu blog amb la única intenció de cotillejar una mica i deixar-te algun comentari cortès rollo targeta de visita, però la veritat és que m'hi he quedat enganxada! El relat conjunt de Garden + Canon està bé, tot i que veig que dius que el teu fort no és ben bé aquest... Doncs sigui o no sigui el teu fort, escrius de conya, no importa el gènere que toquis!\nAh, i no sé si els relats eròtics són basats en fets reals de nits estripades, o bé felices volades de la imaginació... Sigui com sigui, els he trobat al·lucinants. I amb molt ritme. I amb gràcia. Escrius com vols, coi!!!\n22 de juny de 2007 a les 19:58\nmarinetix: carai... que em faràs posar vermell, eh? Pel que fa als relats... estan tots basats en fets reals però, esclar, els arrglo una mica perquè quedin més legibles. Gràcies pels afalacs! ;-)\n23 de juny de 2007 a les 18:04


COVID-19: La Conselleria de Salut i Consum informa que a les Illes Balears hi ha 2.227 casos actius de SARS-CoV-2\n25 agost 2020Conselleria de Salut i Consum\nCOVID-19: La Conselleria de Salut i Consum informa que a les Illes Balears hi ha 2.227 casos actius de SARS-CoV-2 NNota Informativa\nEl Servei balear d’Epidemiologia, dependent de la Direcció General de Salut Pública i Participació, ha confirmat fins avui 6.709 casos de persones amb SARS-CoV-2 a la comunitat, 908 més que ahir. Així, seguint amb els nous criteris de comptabilització del Ministeri de Sanitat, que exclouen les 105 serologies positives anteriors a l’11 de maig, ha notificat 6.604 casos a les Illes Balears al Centre de Coordinació d’Alertes i Emergències Sanitàries (CCAES). D’aquests casos comunicats, 5.806 corresponen a Mallorca, 181 a Menorca, 569 a Eivissa i 48 a Formentera.\nD’altra banda, 4.247 persones s’han curat, 247 més que ahir. El Servei d’Epidemiologia ha notificat una nova defunció per COVID-19 i l’acumulat a les Balears és de 235 persones mortes a causa del coronavirus.\nAquestes dades suposen que a la comunitat hi ha 2.227 casos de COVID-19 actius, 660 més que ahir.\nA dia d’avui, el Servei de Salut atén 5.022 persones per contagi de SARS-CoV-2. D’aquestes, 279 reben atenció hospitalària (37 a l’UCI) i 4.743 a primària. Entre aquests casos s’inclouen persones amb infecció superada.\nA Mallorca hi ha 247 persones hospitalitzades (26 hospitalitzacions obeeixen a causes socials, no clíniques) i 31 d’aquests pacients es troben en unitats de cures intensives. A més, 4.133 persones són al domicili on reben atenció per part del servei d’atenció primària.\nA Menorca hi ha 4 persones ingressades a l’Hospital Mateu Orfila, cap a UCI. Altres 117 són al domicili ateses per part de primària.\nA Eivissa són 28 les persones hospitalitzades (6 a UCI). A més, en aquesta illa hi ha 457 casos confirmats seguits al domicili per part dels seus centres de salut i a Formentera hi ha 36 més.\nPel que fa als professionals sanitaris, n’hi ha 426 en vigilància (351 a Mallorca, 3 a Menorca i 72 a les Pitiüses) i 156 amb el contagi actiu (135 a Mallorca, 1 a Menorca i 20 a les Pitiüses). En total, s’han notificat 476 casos entre el personal sanitari d’ençà que va començar la pandèmia.\nEls laboratoris dels hospitals públics de la comunitat han duit a terme 230.972 proves diagnòstiques. En total són 182.650 PCR, 10.848 tests ràpids d’anticossos i 37.474 serologies.\nQuant a la situació a les residències de gent gran, en aquests moments hi ha 25 usuaris actius corresponents tres residències de Mallorca. Concretament, 23 a Verge de l’Esperança, 1 a Seniors Montuïri i 1 a Sèniors Can Picafort.\nPel que fa als professionals, hi ha 29 treballadors positius actius a residències de Mallorca, 2 a Eivissa i 1 a Menorca. No s’ha registrat cap defunció i l’acumulat es manté en 91 morts.


Antics hostals de camí ral: Hostal de la Cova Fumada (Collbató)\nHostal de la Cova Fumada (Collbató)\nAntic hostal del camí que anava de Manresa a Barcelona, i ja era actiu l'any 1823.\nItinerario nº 10. Camino carretero de Barcelona a Manresa: Barcelona, a 1/2 Sans, a 1 1/2 San Felío, a 1 Molinos de Rey, a 1/2 Pallejá, a 1 San Andrés de la Barca, a 1 Martoréll, a 2 Esparraguera, a 1 Coba Fumada (Hostal), a 1 El Bruch, a 1/2 Casa Masana, a 2 Hostal de Brunét, a 1 1/4 Ollé del Mas i a 1 1/4 Manresa.\nVora la carretera (A-2) es conserva l’Hostal de la Cova Fumada, que en realitat són dos masos als quals s’han afegit petits habitatges entremig. Aquests masos serviren en una bona part del segle XIX com a hostal i com a quadres i cotxeres per als viatgers que anaven vers Igualada procedents de Martorell o Barcelona. L'hostal es troba a mig camí entre Esparreguera i el Bruc.\nLa finca de la Fumada ocupa uns 950 m2 de sòl urbà edificable.\nVives Tort, Miquel - L'Evolució històrica de la xarxa viària entre el Llobregat i el Foix, desde l'època romana fins al tercer decenni del segle XX, p.581 ("Itinerario de Cataluña adornado", de 1823 (Autor : D. F. C.)\nEtiquetes de comentaris: Baix Llobregat, camí de Barcelona a Manresa, Collbató, Hostal de la Cova Fumada