Jornades d'Etnologia Terres de l'Ebre - resumsxvii\nConferència marc i comunicacions\nCanvis en els coneixements i les pràctiques hortícoles tradicionals a les Terres de l’Ebre. Conferència marc. Àlex Farnós i Xavier Ribas. (P. 5)\nL’horta de l’Aldea, entre la garriga i el Delta. Montserrat Llosa Bonfill. (P. 7)\nDe l’horticultura a la fructicultura al sud de la Ribera d’Ebre. Julio Monfort Tena. (P. 9)\nL'ofici d'empeltador i d' esllemenador al Baix Ebre i el Montsià. Íngrid Bertomeu Cabrera. (P. 11)\nLa Cuina de l’horta a les Terres de l’Ebre. Juanjo Roda Martínez. (P. 13)\nLa Colònia Agrícola San José, fundada a l’Aldea el 1.888. Albert Hernández Talavera.\nCanvis en els coneixements i les pràctiques hortícoles tradicionals a les Terres de l’Ebre\nÀlex Farnós i Xavier Ribas, Museu de les Terres de l’Ebre\nL’agricultura fins fa només unes dècades havia estat la principal forma de vida de les Terres de l’Ebre, conformant unes comunitats rurals en les quals els marcs i referents culturals, socials i econòmics venien determinats pel conreu de la terra.\nEn concret, la producció de l’horta i el fruiterar estava enfocada a l’autoconsum o el mercat de proximitat: allà on es podia arribar amb el carro (la selecció de varietats locals resistents i de llarga conservació no evitava el seu caràcter perible enfront dels productes del secà com l’oli i el vi). Els antics usos agraris, les pràctiques agrícoles tradicionals o la venda de proximitat es mantindran pràcticament inalterables fins la dècada de 1950, quan la irrupció de la maquinària i l’expansió dels mercats capgirà tot l’espai agrari, però en particular el de l’horta i el fruiterar.\nEn les dècades dels anys 60 i 70, es produeix l’obertura del país i la penetració del que es va anomenar com a la revolució verda, i la millora de les comunicacions que produiran un seguit de transformacions en l’agricultura forçades pels mercats regionals. La conjuntura econòmica imposa una continua baixada de preus i l’increment dels costos de producció, que es manté en les dècades següents a la dels anys 80. La situació aboca a l’especialització, l’augment de les superfícies de conreu per unitat d’explotació i la incorporació de ma d’obra estrangera, i les conseqüències són la disminució de la població vinculada a l’agricultura i la manca de continuïtat de moltes explotacions.\nAquesta comunicació pretén documentar aquesta transformació del sector hortofrutícola de les comarques del Baix Ebre i Montsià al llarg del s. XX-XXI: els cultius i varietat desaparegudes, els canvis en les propietats i els mercats o en les tècniques de conreu, recollint la memòria oral dels protagonistes d’aquests canvis, els pagesos i pageses, a través dels testimonis directes de prop d’una vintena de persones de les quatre comarques ebrenques.\nÀlex Farnós Bel. Biòleg i museòleg. Des del 1988 és director-gerent del Museu de les Terres de l’Ebre. També dirigeix el Servei d’Atenció Museística de les Terres de l’Ebre des del 2009. Vocal de la Junta de Museus entre el 2002 i el 2008. Ha format part dels equips que han assessorat els plans de museus, les xarxes de museus nacionals, el pla d’equipaments culturals de Catalunya, etc. Ha investigat i ha escrit en diverses publicacions sobre museus i patrimoni, i sobre aprofitaments tradicionals del medi natural. És membre de diverses entitats i societats de caràcter cultural i científic.\nXavier Ribas Vilanova. Llicenciat en Geografia i Història, especialitat d’Història Moderna, per la Universitat de Barcelona. Estudis de postgrau en Museologia. Ha realitzat treballs i publicat articles sobre la història del delta de l’Ebre; història del conreu de l’arròs; història dels canals de reg o el riu Ebre. Ha treballat en els àmbits de l’administració local; museus; cultura; ensenyament i turisme.\nL’horta de l’Aldea, entre la garriga i el Delta\nMontserrat Llosa Bonfill\nAquesta comunicació ens situa a l’Aldea, entre terres de conreu d’oliveres i garrofers, i les terres de cultiu d’arròs a l’hemidelta esquerre, a partir dels inicis de segle XX. Són a l’entorn d’unes 1.500 hectàrees, en les quals es conreaven cereals: blat i panís i en menys quantia hortalisses para consum propi i venda a mercats de proximitat: Amposta, Tortosa, Perelló, Ampolla etc.\nA partir de les dècades del 1950 i 1960, degut a la demanda i més facilitat en los mitjans de transport, comença a augmentar la producció de ceba, carxofes, faves, pataques, melons, etc. Paral·lelament van proliferar los comerciants que enviaven aquests productes al Mercat del Born de Barcelona, o los venien als compradors que es desplaçaven per adquirir-los. Poc desprès comença lo conreu de la carlota, que va ser un gran revulsiu para la economia i la modernització de la pagesia.\nCap als anys 1970 i 1980, lo cultiu del cereal pràcticament s’abandona i entrem de ple en la producció intensiva de l’enciam per exportar, carxofa i tomata per l’industria. També es fan hivernacles pel cultiu de tomates de taula, bajoques i pepinos. Té una gran importància lo fet que des de la Cooperativa Agrícola de l’Aldea s’impulsa la creació de un mercat de venda a l’engròs, del pagès al detallista.\nEn l’arribada del làser per anivellar el terreny, lo reg per goteig, la planta de cepelló, i altres avanços, hem augmentat molt la producció, mos hem plantat al segle XXI i la globalització, i ara som excedentaris en tot.\nAquesta comunicació es basa tant en la pròpia experiència com a pagesa i també en la seva memòria familiar com en la documentació d’arxiu pertanyent a la Cooperativa Agrícola de l’Aldea.\nMontse Llosa Bonfill. Ha segut pagesa i mare. És filla, neta, rebesnéta... de pagesos de l’Aldea. Activista. Membre del sindicat Unió de Pagesos, i també Coordinadora comarcal del Baix Ebre. Presidenta de la Cooperativa de l’Aldea entre el 2012 i el 2016.\nDe l’horticultura a la fructicultura al sud de la Ribera d’Ebre.\nJulio Monfort Tena. Associació cultural “La Riuada”. Móra d’Ebre\nTradicionalment la Ribera d’Ebre, més enllà de les terres pròximes al riu o alguna de les rieres, han estat secans rigorosos, per tant les terres que es podien regar han estat privilegiades al llarg de la història. Les sènies són les finques, sovint amb habitatge, que dotades d’una sínia per elevar l’aigua permetien una activitat hortícola encaminada a proveir les necessitats de les pròpies poblacions i de les properes de les comarques veïnes, arribant a constituir una activitat econòmica importantíssima per aquests pobles. Amb el temps aquesta activitat va derivar cap a la fructicultura que va anar ocupant aquestes terres i moltes més de les dels nous regadius.\nLes sènies però van suposar tota una forma de viure, avui pràcticament desapareguda.\nJulio Monfort Tena és enginyer tècnic agrícola i ha estat funcionari del Departament d’Agricultura de la Generalitat al llarg de més de 36 anys. Va néixer a Vilafranca, a la comarca dels Ports, al País Valencià, i va venir a la Ribera d’Ebre quan va aprovar unes oposicions, fixant la seva residència a Móra d’Ebre. La seva vida professional, dins del Departament d’Agricultura, ha transcorregut tota a les Terres de l’Ebre, a l’Oficina Comarcal de la Ribera d’Ebre, a Móra d’Ebre, i als Serveis Territorials, a Tortosa, on ha estat durant 12 anys Cap de Servei de Coordinació.\nParal·lelament a la seva tasca professional, ha estat sempre involucrat amb diferents activitats culturals, essent soci actiu, entre altres, del Centre d’Estudis de la Ribera d’Ebre, del Centre d’Estudis del Maestrat i sobretot de l’Associació Cultural “La Riuada” de Móra d’Ebre, en representació de la qual el tenim avui aquí. És coautor del llibre “Els hòmens i les pedres. La pedra en sec a Vilafranca” que va ser en el seu moment fonamental per crear una consciencia de respecte i posada en valor d’aquest patrimoni tant extens a Vilafranca.\nLi interessa particularment l’etnologia, particularment els oficis tradicionals del món rural, i ha estat autor de diferents articles publicats sobretot a la revista “La Riuada” o en publicacions del seu poble, sense oblidar els dos centres d’estudis esmentats. També és un dels habituals a aquestes Jornades d’Etnologia.\nL'ofici d'empeltador i d' esllemenador al Baix Ebre i el Montsià\nÍngrid Bertomeu Cabrera. Antropòloga.\nEmpeltar i esllemenar són dos processos del paisatge agrícola de les Terres de l'Ebre, que es donen en la multiplicació i la cura dels arbres, respectivament. Des de fa segles i encara avui, es practiquen a partir de l'empirisme, mitjançant coneixements adquirits i transmesos de generació en generació i a través de l'experiència d'anys de dedicació, conformant així bona part de la nostra cultura agronòmica.\nL'empelt és una tècnica que consisteix a multiplicar els arbres mitjançant la unió d'algunes de les seves parts per tal que funcionin com una unitat. Quan els arbres arriben a l'edat de generar fruit i per tal d'optimitzar-ne la producció a llarg termini, es practica l'esllemenada periòdicament, tallant les rames seques i sobrants per aconseguir una major il·luminació solar de totes les parts de la copa de l'arbre. Aquestes pràctiques, com moltes altres accions de l'agricultura, estan condicionades per l'època de l'any, la varietat i el moment vital de l'arbre.\nL'observació dels cicles de la natura, l'aplicació i adaptació de coneixements i tècniques i l'ús de tecnologia han anat modificant les formes d'empeltar i esllemenar al llarg del temps fins a configurar l'expressió dels oficis tal com els entenem als nostres dies.\nÍngrid Bertomeu Cabrera. Antropòloga i Màster en Relacions Euromediterrànies per la Universitat Rovira i Virgili de Tarragona. És doctoranda del programa d’Estudis Humanístics amb la investigació “Patrimoni, identitat i territori a les Terres de l’Ebre”. Ha participat en el projecte de cooperació internacional DeRCIT del Dept. d’Antropologia de la Facultat de Lletres i Ciències Humanes de la Universitat de Sousse (Tunísia), un projecte que relacionava cooperació internacional i gènere.\nEn l'àmbit del Patrimoni Cultural, ha treballat en l’Inventari del Patrimoni Cultural Immaterial de les Terres de l’Ebre (IPCITE), tant en el procés de conceptualització com en la recerca etnogràfica. Com a ponent, ha participat de diverses activitats, com: la taula rodona sobre “Patrimoni marítim als Inventaris de Patrimoni Immaterial” de la V Jornada de recerca local, patrimoni i història marítima, celebrada al Museu Marítim de Barcelona; la XIV Jornada d’Etnologia de les Terres de l’Ebre, amb “Les festes populars ebrenques en l’IPCITE”; la Jornada d'Iniciatives per a la conservació de l'arquitectura rural tradicional, organitzada pel Parc Natural dels Ports, amb la ponència "Arquitectura tradicional i patrimoni immaterial. Una mirada necessària".\nCom a professional independent, és responsable (juntament amb Maite Hernández) de l'empresa Ínclita Cultura. Antropologia, que ofereix serveis d'investigació, consultoria i acompanyament de projectes europeus. Per al Museu de les Terres de l’Ebre ha dut a terme la recerca “Els oficis d’empeltador i esllemenador a les comarques del Baix Ebre i el Montsià”.\nDes del 2018 treballa en el projecte de dinamització turística i cultural del Mas de Burot (Terra Alta, Catalunya) i ha dirigit les Primeres Jornades d'oficis i arquitectura tradicional als Ports (2019), així com l'articulació d'una xarxa científica entorn l'arquitectura tradicional i el patrimoni immaterial a les Terres de l'Ebre, amb el suport de l'Ajuntament d'Horta de Sant Joan i el Ministerio de Cultura y Deporte.\nHa participat en l'exposició "Fusta teixida. Beatriz Unzueta" del Centre de desenvolupament rural - Museu de la Pauma, de Mas de Barberans (Montsià, Catalunya), generant els continguts i el guió audiovisual. Amb els centres d'estudis del Maestrat i els Ports i el suport de l'Institut Ramón Muntaner, està desenvolupant actualment una proposta metodològica per a l'estudi del despoblament rural.\nLa Cuina de l’horta a les Terres de l’Ebre;\nJuanjo Roda Martínez. Cuiner\nUna mirada que va des del sector primari fins la cuina moderna amb tocs avantguardistes. El respecte pel producte com a eix vertebrador uneix la tradició amb les noves tendències actuals a la vegada que enalteix els productors, el territori i la sostenibilitat. Una cuina amb identitat pròpia que resisteix la forta pressió de la globalització.\nCom els últims esturions que als anys 1970 creuaven “lo riu”, serem observadors silenciosos en primera fila de la seva horta, i gaudirem del resultat que mai ha oblidat el sabor de les coses fetes amb estima. La Gastronomia Artesana.\nLa formació de Juanjo Roda com a cuiner comença de la mà de iaies i pares, i des de ben petit, encara a l’escola, té clar que serà cuiner.\nEstudia hoteleria i turisme a l’Escola Costa Azahar de Castelló de la Plana.\nGuanya a França el Premi Auguste Escoffier de Château-Gontiere al millor jove cuiner d’Europa i emprèn viatge per conèixer restaurants i cuiners de reconegut prestigi a escala nacional i internacional.\nTreballa al Fòrum Gastronòmic com a coordinador d’activitats amb cuiners com Carme Ruscalleda, Joan Roca o Ferran Adrià.\nDurant catorze anys s’ha encarregat de la tasca d’investigació gastronòmica al restaurant Les Moles d’Ulldecona, premiat amb una estrella Michelin.\nDes del 2002 és director tècnic del Concurs Nacional de Cuina Aplicada al Llagostí de Vinaròs.\nEn l’àmbit de la docència, és professor del Cicle cuina i gastronomia de l’Escola d’Hoteleria de les Terres de l’Ebre de l’Institut Joaquin Bau de Tortosa, i també imparteix en centres com Consells Comarcals, el Campus de l’Alimentació de Torribera de la UB o en Escribà Academy de Barcelona.\nCol·labora en mitjans de comunicació i ha publicat a Onada edicions Els dolços i els salats als forns de Vinaròs (2010), La cuina del mercat de Vinaròs (2011) i La cuina de la gent de la mar. Els ranxos a la barca (2017).\nLa Colònia Agrícola San José, fundada a l’Aldea el 1.888\nAlbert Hernández Talavera. Gerent del Mas de Bernis\nDonarem a conèixer la historia fundacional de la Colònia Agrícola a partir del buidat de l’Arxiu històric de premsa comarcal del Baix Ebre, premsa editada a Tortosa entre 1882 i 1920.\nUns breus apunts biogràfics del fundador de la Colònia, Don Jose Bernis Mayor el seu paper fonamental com innovador agrícola.\nLa transformació del hemidelta esquerra del delta de l’Ebre, la Sociedad del Desagüe de los Prados de l’Aldea.\nL’espai rural Prados de l’Aldea i la Colònia Agrícola San Jose, la innovació de cultius i tècniques agrícoles. La transformació que suposa el canal de l’esquerra de l’Ebre, el cultiu de l’arròs.\nLa Guerra Civil del 1936, la Batalla de l’Ebre, Acció secundaria de distracció del Sector Sud o d’Amposta, la Colònia Agrícola i les tropes de la XIV Brigada Internacional, la línia de defensa L2 Sector Amposta a l’Ampolla.\nAlbert Hernández ha estat professor de Historia de la Comunicació a la Facultat de Ciències de la Comunicació de l’UAB. Professor de Gestió Qualitat Turística de l’Escola de Turisme URV Campus Terres de l’Ebre. Professor de Gestió de la Qualitat. 3º ADE. URV Campus Terres de l’Ebre. Tècnic Formador en Dinamització Rural i Turisme Rural, Federació de Cooperatives Agràries de Catalunya. Fundador i gerent de Mas de Bernis 1888. Colònia Agrícola San Jose.


Horari de la BC\n(Horari modificat com a conseqüència de la COVID-19)\nOberta de 10 a 19 hores, de dilluns a divendres; i el 1r i 3r dissabte de cada mes de 10 a 14h.\nEls serveis de gestió de carnets, préstec i reprografia finalitzen 30 minuts abans del tancament de la biblioteca.\nEl servei de petició de documents acaba 1 hora abans del tancament de la biblioteca.\nDilluns i dimecres, de 10 a 14 h.\nPla de contingència de la Biblioteca de Catalunya (octubre 2021).\nLa Biblioteca, un espai segur (octubre 2021)\nÚs de la biblioteca i mesures de prevenció e higiene per a les persones usuàries de la Biblioteca de Catalunya (octubre 2021)


Gaudinfancia » Botiga » la princesa dels llops(edició català)\nDurant un viatge de l’institut per Rússia, Sophie i dues companyes se separen de el grup. En un paisatge desolat, les salva la misteriosa princesa Anna Volkonskaia, i les porta al seu palau d’hivern\nSophie està sola al món i somia amb convertir-se en algú especial. Però mai s'hagués imaginat això.\nDurant un viatge de l'institut per Rússia, Sophie i dues companyes se separen de el grup. En un paisatge desolat, les salva la misteriosa princesa Anna Volkonskaia, i les porta al seu palau d'hivern. Allà els explicarà llegendes antigues plenes de diamants perduts i tragèdies familiars. Però es fa de nit i els udols dels llops fan costat el descobriment de Sophie: el palau és ple de somnis i d'una mica més ...


València acull la Gala de la Guia MICHELIN Espanya&Portugal 2022\nL'esdeveniment tindrà lloc aquest dimarts 14 de desembre en el Palau de les Arts Reina Sofia i serà retransmés en directe des de la web de la Guia MICHELIN\n14 de desembre de 2021 (07:30 CET)\nQuique Dacosta, Emiliano García Domene, Francesc Colomer i altres autoritats en l'anunci de la data i lloc de la Gala MICHELIN 2022\nLa celebració més esperada pels amants de la gastronomia ja ha arribat. La Gala de presentació de la Guia MICHELIN España&Portugal 2022 se celebrarà en el Palau de les Arts Reina Sofia de València aquest dimarts dia 14. Un esdeveniment únic que tindrà lloc per primera vegada en el 'cap i casal', al qual acudiran els més distingits xefs del moment i en el qual s'anunciaran als nous guardonats.\nUn esdeveniment en el qual la Comunitat Valenciana serà la protagonista. Durant el Saló Mediterránea Gastrónoma, MICHELIN va revelar als nou xefs que, de la mà de Quique Dacosta, coordinador gastronòmic de la Gala, cuinaran el sopar per als convidats a la celebració. Així, Ricard Camarena, Luis Valls, Alberto Ferruz, Kiko Moya, Begoña Rodrigo, Susi Díaz, Raúl Resino i Miguel Barrera, tots ells amb restaurants en la comunitat, seran els encarregats d'elaborar una sèrie de plats que representen la riquesa i l'essència de la gastronomia valenciana.\nTant Quique Dacosta, xef del restaurant amb més estreles MICHELIN de la Comunitat Valenciana, com Emiliano García Domene, regidor de Turisme i Internacionalització de l'Ajuntament de València, es van mostrar des del principi satisfets i emocionats amb la selecció de València com a seu de la Gala. "És una oportunitat per a tots els cuiners i cuineres valencianes i per a tot el sector de la restauració. És el millor moment per a fer valdre la cuina de la Comunitat Valenciana, el seu rebost, la seua tradició, la seua singularitat i la seua alta cuina, que en els últims anys està sent reconeguda a tot el món", va declarar Dacosta.\nLa presentadora i actriu alacantina Ana Milán serà la responsable de conduir la Gala. A més, també ha sigut la protagonista de 'MEDITERRÁNEO, Tierra de Estrellas', una sèrie de promoció en la qual Milà ha fet un viatge a través de les tres províncies de la Comunitat Valenciana donant a conéixer els productes, els productors i els xefs més representatius de la cuina del territori valencià.\nCuina i impacte ambiental\nUna altra de les protagonistes de la Gala serà la sostenibilitat. Des de l'edició celebrada en el 2020, MICHELIN premia amb l'Estrella Verde MICHELIN als restaurants més compromesos amb la sostenibilitat i el medi ambient. És, per tant, un reconeixement a la gastronomia sostenible, a l'esforç d'aquells xefs que tenen sempre en compte el respecte a la naturalesa i afavoreixen els seus ritmes en totes les seues creacions. Ricard Camarena va ser l'únic xef valencià que va rebre aquesta distinció en l'edició passada, i se li va premiar per l'ús en els seus plats d''agricultura a la carta' i de 'semiconserves'.\nPer a aquesta Gala MICHELIN 2022, es mesurarà la petjada de carboni que generarà l'esdeveniment, amb l'objectiu de reduir-la en pròximes edicions, a més d'altres mesures en la Gala que ajudaran a disminuir impacte ambiental durant aquesta. El passat dia 29 de novembre va tindre lloc també a València la celebració del Debat de la Gala, en el qual Ricard Camarena (Restaurant Ricard Camarena), Ángel León (Restaurant Aponiente), Rodrigo de la Calle (Restaurant El Invernadero) i Elvira Fernández (Restaurant El Llar de Viri), i altres professionals del sector gastronòmic van argumentar a favor del canvi cap a la sostenibilitat en la cuina.\nRestaurants amb estrela a la Comunitat Valenciana\nLa Guia MICHELIN 2021 recull un total de vint-i-un restaurants situats en la nostra comunitat amb almenys una estrela. El restaurant Quique Dacosta a Dénia està al capdavant: compta amb tres estreles en el seu palmarés. Li segueixen amb dos cadascun El Poblet (també de Quique Dacosta) a València, L'Escaleta a Cocentaina (Alacant), Ricard Camarena a València i BonAmb a Xàbia (Alacant).\nFinalment, els restaurants Baeza & Rufete a Alacant, La Salita a València, Tula a Xàbia (Alacant), El Xato en La Núcia (Alacant), Sucede a València, Orobianco a Calp (Alacant), Audrey's by Rafa Soler a Calp (Alacant), Casa Manolo a Daimús (València), Monastrell a Alacant, Raúl Resino a Benicarló (Castelló), La Finca a Elx (Alacant), Beat a Calp (Alacant), Casa Pepa a Ondara (Alacant), Sents a Ontinyent (València), Riff a València i Cal Paradís a Vall d'Alba (Castelló) tenen cadascun d'ells una estrela.


El bucle - Sebastià Alzamora\nVist el primer debat de política general, ens trobem tan aturats allà on érem que fins i tot es repeteixen els que es queixen que som allà on érem. Al Govern, les tensions entre els socis són exactament les mateixes, accentuades en aquesta ocasió pel canvi en la presidència, de Junts a ERC. Aquest canvi no és petit, certament, però tampoc és suficient per canviar la inèrcia de la coalició. Ara com ara, la prioritat dels republicans sembla que sigui carregar de legitimitat històrica el seu retorn a la presidència de la Generalitat “més de vuitanta anys després” (com va recalcar Josep M. Jové), mentre que la dels juntaires fa la impressió que és fer tot el possible perquè aquesta situació sigui al més breu possible. La CUP, per la seva banda, gesticula amb aquesta proposta de referèndum que, com a mínim, xoca amb els dos anys acordats amb ERC per provar la taula de diàleg (o de negociació, com en volen dir Aragonès i els seus).\nEl panorama de l'oposició és, si és possible, encara més gris i previsible: tant, que podríem agafar les intervencions dels diferents portaveus, i serien intercanviables –a excepció dels canvis de cares que s'han produït– amb els debats de la legislatura anterior. Els socialistes segueixen insistint en la idea que l'any 2017 es va produir una fissura a la societat catalana i que cal convocar una taula de partits catalans (òbviament això només cerca diluir l'existència d'un conflicte entre Catalunya i Espanya dins una altra, diguem-ne, hipòtesi de treball que ni tan sols és certa). Els comuns continuen veient la fissura a l'interior del Govern, i això els du a repetir que és inviable (amb la finalitat que es rompi per, eventualment, donar lloc a un nou tripartit d'esquerres com els que van presidir Maragall i Montilla). I la dreta ultranacionalista espanyola continua també exactament on era: parlant del hàmster, o de Matrix, o de totes aquestes metàfores suadíssimes que tant els agrada repetir (sempre diem que els partits independentistes són pesats, i ho són, però el nacionalisme espanyol ho és encara més) i amenaçant de substituir la política per l'acció dels tribunals. Carrizosa, de Ciutadans, com a mínim ho va dir aquesta vegada sense embuts: “Els tenim al nostre costat”. Per si no ens n'havíem adonat.\nNo direm allò del dia de la marmota per no fer caure també aquest article dins el pou de les metàfores gastades. Sí que direm que els bucles es poden entortolligar fins a formar un nus, i que la política catalana (per pors, per tacticismes, per un excés de vigilar-se tots entre tots esperant l'error dels altres) ha acabat formant una espècie de nus gordià que l'estrangula i que no la deixa avançar exactament cap enlloc. Això fa que alguns visquin a l'espera d'un Alexandre que arribi i desfaci el nus amb un cop d'espasa, i de fet molts volen veure en l'expresident Puigdemont, que ahir va tornar a planar sobre el debat, aquesta figura salvífica. No serà ell, tanmateix, el cridat a guiar el poble, i, pel bé de la democràcia, cal que es faci feina per evitar la temptació dels lideratges messiànics.


Trentin guanya la segona etapa a l'esprint a Alacant - À Punt\nTrentin guanya la segona etapa a l'esprint a Alacant\nEvald Boasson-Hagen continua de líder en una general que no canvia\nMatteo Trentin s'ha imposat en la meta d'Alacant, en la segona etapa de la Volta a la Comunitat Valenciana | Manuel Bruque (Efe)\n07 de febrer 2019 - 19:10\nMatteo Trentin (Mitchelton-Scott) ha sigut el guanyador de la segona etapa de la 70 edició de la Volta a la Comunitat Valencia, disputada en un circuit amb inici i final a la ciutat d'Alacant. El campió europeu italià ha guanyat, a l'esprint, l'etapa de 170 quilòmetres que, com estava previst, s'ha resolt a l'esprint.\nNo obstant l'esprint final, l'etapa ha sigut moguda en la primera part, quan els ciclistes han pujat els tres cims puntables de la jornada: el Maigmó, el Canalís i la Carrasqueta. Després d'alguns moviments, al remat s'ha aconseguit formar l'escapada de la jornada integrada per Ibai Azurmendi (Euskadi), Nigel Ellsay (Rally-UHC), Mikel Iturria (Euskadi-Murias), Diego Rubio (Burgos-BH), Diego Pablo Sevilla (Kometa) i Mathias van Gompel (TopSport Vlaanderen-Baloise), i els valencians Raúl Alarcón (W52) i Joan Bou (Nippo-Vini Fantini). Alarcón ha passat quart pels dos primers ports de muntanya, mentre que Bou ha sigut segon en el segon cim puntuable, el Canalís.\nLiderats per Diego Rubio, l'escapada, que no ha superat els tres minuts d'avantatge, no ha passat la Carrasqueta, gràcies al control dels Astana i els Dimension Data, tot i esperant la resolució de l'etapa a l'esprint, en què s'ha imposat Matteo Trentin, per davant del francés d'origen algerià Nacer Bouhanni (Cofidis) i del britànic Ben Swift (Team Sky). El danés Evald Boasson-Hagen, que ha entrat en l'esprint final i ha acabat sisé, continua de líder, amb 5 segons d'avantatge sobre Ion Izagirre i 7 segons sobre Tony Martin. La classificació general no té canvis.


«Voletz» és «voleu». Sobre la pregunta del referèndum | Jaume Medina\nVoleu parar d'emprenyar, si us plau?\nA mesura que es va acostant la data crucial de la celebració del referèndum de la nostra autodeterminació, van apareixent a la llum pública algunes de les formes en què se’n concretaran els detalls. Per exemple, sabem ja que el govern ha començat a fer passos per a la compra de les urnes. I també sabem que algú s’ha avançat a proposar un model de pregunta per als votants. I fins s’ha vist la reproducció d’una papereta amb redactat plurilingüe, en què les lletres de la pregunta apareixen en un cos més gros en el cas de la llengua catalana i en el de la variant de l’occità parlada a la Vall d’Aran, també oficial al nostre país. Respectivament, diuen: «Vol que Catalunya esdevingui una República independent?» i «Voletz que Catalonha vengue ua republica independenta?» I, amb un cos més petit, al costat d’altres llengües estrangeres (la transcripció de les quals ometo expressament), la pregunta en castellà: «¿Quiere que Cataluña sea una República independiente?».\nEncara que en les fotografies de l’article en què el document era presentat, s’hi veia un bon gruix de paperetes, des de cap instància oficial no s’ha dit que la mostra fos vàlida ni modèlica ni exemplar ni definitiva, ni tampoc que hagués estat proposada per cap dels organismes competents. Tanmateix, com que la seva sola existència genera ja expectatives, creiem important de fer algunes observacions que puguin ésser tingudes en compte pels qui elaboraran la redacció final del document que es donarà als votants, ara que ja ens n’anuncien la publicació imminent. Com que ignorem si les autoritats del món de la política nostrada consultaran les autoritats de l’àmbit lingüístic del país, ni tampoc coneixem si aquestes, en cas d’ésser preguntades, contestaran amb seny i recomanaran la solució millor, més tradicional i més genuïna, ens creiem en el deure de publicar el nostre parer sobre un punt tan important.\nPrimer de tot, la qüestió de les llengües en què ha d’ésser escrit. I, pel que fa a aquest aspecte, creiem que potser ja n’hi hauria d’haver prou amb les tres llengües referides més amunt (de no ésser així, s’hauria de publicar en els centenars d’altres llengües que també són parlades a Catalunya per alguns dels qui tindran dret a vot). Seguidament, la qüestió dels interrogants: ¿Per què en castellà hi ha el signe d’obertura i en català i en aranès no? No sabem, ni tampoc ens importa gaire, què diu al respecte la nova normativa recentment divulgada; però mestre Fabra havia deixat el tema sense resoldre, i el seu íntim col·laborador Carles Riba tendia a posar l’interrogant d’obertura. Un parer que nosaltres també compartim –i per això en recomanem l’ús sense reserves.\nPerò la qüestió més important de totes és la del tractament dels electors. Que, de fet, és la qüestió del tractament entre les persones de la societat. ¿Per què en aranès es fa, encertadament, la pregunta a un col·lectiu «voleu» («voletz») (o a un particular, però en segona persona) i, en canvi, en català es fa ambiguament i indistinta a una elidida segona persona («vostè») o a una incomprensible i insospitada tercera persona («ell»)? ¿Per què en aranès es diu «voletz» –l’equivalent del català «voleu»– i, en canvi, en català hi posen: «vol»? Segurament que és perquè en el cas del català es tradueix directament del castellà. Ara bé: com que «vol» pot referir-se tant a «vostè» com a «ell» (i, per tant, la pregunta no és precisa, sinó equívoca), en l’enunciat hi hauria d’haver la precisió «vostè», de la manera següent: «¿Vol vostè…?» Evidentment, això faria mal d’ulls a més d’un català, que hi distingiria un castissisme espanyol superflagrant. Tanmateix, pitjor seria que la pregunta s’adrecés a un «tu» de segona persona («¿Vols que…?»), segons la forma habitual emprada per la camaraderia castellana, com si es tractés d’un conegut de tota la vida. I encara pitjor fóra que, traduint desvergonyidament i inconscient de l’anglès, digués: «¿Hauria de ser Catalunya una república independent?»\nNo hem de fer aquí cap assaig sobre les maneres de tractar en català. Ni tampoc pretenem convèncer els nostres lectors –bons coneixedors de la cultura en què ens movem i amb un criteri més que suficient per a saber distingir entre el genuí i l’espuri– de la bondat de les nostres reflexions. Simplement pretenem fer un exercici d’identificació –ja que d’un procés de recuperació d’una identitat es tracta–, recordant una vegada més, si cal, allò que ens ha transmès la tradició. Aneu a saber… potser també llegirà aquest escrit algú dels que intervindran en la redacció de la pregunta i potser així haurem col·laborat a salvar una situació compromesa… El cas és que, tal com solen recomanar els manuals d’estil de moltes entitats oficials, el tractament tradicional català en llenguatge quotidià i també en l’administratiu és el «vós» (o «vosaltres») de la segona persona. Aquesta fórmula planera, una barreja de franquesa i de respecte alhora, freqüent i usual en el tracte entre la gent normal i corrent, és, per tant, la manera més genuïna i correcta de preguntar a un votant. Tot el que siguin terceres persones (o segones, sense un distintiu definit i clar) es presta a confusió i fàcilment genera dubtes. I en aquesta matèria, com en tota la resta de la colossal empresa que ens disposem a escometre, val la pena que ens distingim des d’un bell començament no tan sols per la nostra bona voluntat, sinó també per la nostra encertada capacitat de saber fer les coses ben fetes.\nJaume Medina referèndum\nFerran López el 11 maig 2017 a les 19:59 ha dit:\n1) Completament d’acord amb el “voleu”. No hi ha discussió possible, i ja era hora que algú ho digués clar.\n2) El signe d’interrogació inicial és obligatori en espanyol. No es preveu en occità. En català, és convenient en determinats contextos; i no és el cas d’aquest; per tant, hi sobra.\n3) Com molt bé diu l’autor, l’espanyol és llengua estrangera. Amb el català i l’occità n’hi ha prou i de sobres.\nanna el 11 maig 2017 a les 23:11 ha dit:\nCrec que hauríem de posar Voleu (vós) per respecte a la llengua i per concordança amb l’aranès. I crec també que hauríem de posar les tres llengües oficials. M’agrada molt el tractament de vós, trobo que cada vegada ens deixem perdre més coses genuïnes, és una llàstima.\nMarc el 23 juny 2017 a les 1:17 ha dit:\n‘Voletz’ és ‘voleu’ i ‘pregunta’ és ‘demanda’.\nEl DIEC2 no recull, curiosament, el mot que els catalans tenim per a dir el que el castellà i el portuguès diuen amb ‘pregunta’ i ‘pergunta’ respectivament: DEMANDA. I dic ‘curiosament’ perquè sí que hi podem trobar el verb, ‘demanar’, que és com els catalans diuen el que en castellà és ‘preguntar’, és clar.\nEn català hi ha una, del nostre punt de vista actual tan interferit, fina diferència semàntica que en alguns punts s’encavalla i fa que ens sia difícil de destriar entre QÜESTIÓ i DEMANDA. Però una mirada acurada sobre la qüestió (‘assumpte’ és castellà…) posa de manifest que QÜESTIÓ vol dir TEMA o COSA SOBRE QUÈ hom tracta, debat, inquireix, etc. Mentre que l’altre mot, DEMANDA, és el que pròpiament designa ‘oració interrogativa’.


El Pare Pelegrí fa camí amb 557 persones, 287 dones i 270 homes\n20-01-2022 | 15:32hs\nAquest any Andreu Puig i Tibbs pot complir el Vot del Poble acompanyat\nProp de 560 persones acompanyen el Pare Pelegrí en el seu periple de Tossa de Mar fins a Santa Coloma de Farners per complir el Vot del Poble. Concretament, 287 dones i 270 homes, és a dir 557 persones, formen el seguici que, com cada 20 de gener, compleix la tradició. Del total, hi ha 38 persones que fan el camí descalces: 22 dones i 16 homes.\nI és que, després que l'any passat el Pare Pelegrí hagués de fer l'itinerari acompanyat només amb cinc persones per poder complir la tradició, aquest any ha pogut tornar a tenir seguici en el seu pelegrinatge fins a la capella de Sant Sebastià de Santa Coloma de Farners.\nCom cada any, el nom del Pare Pelegrí s'ha mantingut en secret fins aquest matí, quan s'ha conegut que és Andreu Puig i Tibbs. Puig té 55 anys, està solter, té un fill i treballa com a xofer de maquinària de construcció, segons ha informat l'Ajuntament de Tossa.


Puigdemont creu que el 26-J «estarem més a prop que mai de la independència» - Diari de Girona\nPuigdemont creu que el 26-J «estarem més a prop que mai de la independència»\nEl president demana un missatge clar a les urnes perquè la qüestió de confiança "sigui revalidada" pels catalans\nllagostera | ddg 19.06.2016 | 08:56\nPuigdemont creu que el 26-J «estarem més a prop que mai de la independència» CDC\nEl president de la Generalitat, Carles Puigdemont, va fer una crida en un míting ahir a Llagostera a "donar un missatge clar a les urnes el pròxim 26 de juny" perquè "si no fallem, donarem un impuls definitiu a la qüestió de confiança i aconseguirem que aquesta no sigui dels 135 diputats del Parlament sinó que sigui revalidada per la gent de Catalunya". Puigdemont va apel·lar de forma directa als votants gironins, a qui va recordar que "els deures, especialment, els hem de fer la gent de les comarques gironines". Puigdemont, a més, es va mostrar convençut que "a partir del 26 de juny estarem més a prop de la independència que mai".\nPuigdemont va recordar que "als catalans no ens agradar deixar les coses a mitges" i va apel·lar a donar "un disgust a Madrid" per deixar clar "als que no ens coneixen prou i ens menystenen" que "allò que vam començar el 27 de setembre, ho acabarem".\nEl president de la Generalitat va assegurar que volia ser en aquest acte electoral per donar suport al cap de llista de CDC al Congrés per Girona, Jordi Xuclà, "perquè fa molt anys que batallem junts" però també per estar al costat del número dos de CDC al Congrés per Girona, Sergi Miquel, que amb 26 anys podria convertir-se en un dels diputats més joves del Congrés dels Diputats. "Volia ser a Llagostera per fer costat a en Sergi Miquel i al que representa la seva generació, perquè si no fem bé les coses, els més joves no tindran les mateixes oportunitats que hem tingut nosaltres", va explicar.\nPer la seva banda, Xuclà va convidar a "aprofitar les urnes per reafirmar el suport al partit del president Puigdemont, que necessita obtenir un bon resultat a Catalunya però molt especialment a les comarques gironines". "Per ell, per aquesta gran aventura cap a la llibertat, us demano el vot per Convergència el 26 de juny", va dir.\nEl candidat convergent va recordar que "avui fa deu anys que es va votar l'Estatut i ja n'heu vist els resultats: el Constitucional el va trinxar". Davant d'aquest escenari, Xuclà va indicar que "la independència és una operació de supervivència davant la retirada unilateral del govern de l'Estat de les comarques gironines".\nXuclà va recordar que s'ha complert un any de la ruptura de CDC i Unió i va fer una crida als 5.000 gironins que en les últimes eleccions van votar Unió a sumar-se al "projecte ampliat de CDC" perquè "el temps ha demostrat que l'opció de la tercera via és més difícil que la independència".\n"El 26 de juny, els resultats aniran de poc. No podem fallar. Cal tenir present que en les últimes eleccions no vam aconseguir el tercer senador per només 417 vots", va afegir Xuclà, que també va apel·lar als votants gironins d'En Comú Podem perquè, segons va assegurar, el vot a CDC, a banda d'anar en contra del PP, "comptarà en el termòmetre de la fortalesa del sobiranisme".\nMiquel, per la seva banda, va agrair la presència de Puigdemont a Llagostera, d'on ell és regidor, i va assenyalar que "el somni de la independència no arriba tard a CDC com diuen alguns sinó que hi és des de primera hora".


Brou Casolà: "Barcelona pionera en l’ús de la tecnologia web"\nBarcelona pionera en l'ús de la tecnologia web\nAquest mes de maig es compleixen 15 anys de la inauguració del web municipal de l’Ajuntament de Barcelona: bcn.cat.\nL’any 1995 es va decidir engegar el primer web espanyol (i un dels primers del món) d’àmbit municipal, fruit de l’aposta per les tecnologies de la informació i comunicació que ja tenia l’Ajuntament d’aquella època encapçalat per Pasqual Maragall. Inicialment es va publicar com a bcn.es donat que encara no existien els dominis .cat.\nEl projecte es va finançar parcialment amb fons europeus mitjançant el projecte Dalí – Delivery and Access to Local Informaction and Services – i amb la col•laboració de la Universitat Politècnica de Catalunya.\nEs tractava d‘un web merament informatiu i amb molt poques pàgines. Era una època en la que a l’administració pública encara es treballava bàsicament en paper.\n(Primera home del web municipal de Barcelona)\nMica en mica va anar creixent en volum i en importància. L’any 1996 es va integrar una de les principals fonts d’informació que actualment encara està en funcionament: les dades d’equipaments i agenda d'actes de la ciutat i es va incloure el primer cercador.\nTot i que la primera versió del web ja oferia un plànol de la ciutat, en el mateix any 1996 va aparèixer el servei “estrella” del web: el carrerer municipal. Aquesta aplicació va ser tota una revolució per l’època i, a dia d’avui, encara segueix sent el servei més utilitzat.\nEn el 1997 el web de Barcelona torna a ser pioner iniciant l’administració electrònica. Els primers tràmits telemàtics inclosos al web estaven relacionats amb el padró d’habitants, no obstant, al cap de poc temps ja es disposava de tràmits electrònics que abastaven pràcticament tots els àmbits de la vida quotidiana: consum, educació, esports, habitatge, impostos, justícia, lleure, medi ambient, sanitat, seguretat social, serveis socials, serveis funeraris, transports, turisme, via pública, i altres. Tot i que encara no es podia fer tota la tramitació via web, aquest va ser el primer pas cap a la tramitació en línia, un repte que l'Ajuntament sempre va tenir des del començament del web. El projecte va culminar al cap de deu anys, l'any 2007, amb la implantació del Portal de Tràmits.\nEn els anys posteriors– ja amb Joan Clos i després amb Jordi Hereu com alcaldes – s’ha anat consolidant la importància del web municipal tan des del punt de vista del ciutadà com des del punt de vista intern de l’Ajuntament.\nLa situació actual és la d’un web que mensualment rep prop de 4 milions de visites, que cada dia serveix gairebé 2 milions de pàgines i que ha rebut nombroses distincions – com per exemple 3 premis Webby, considerats els Òscars d’Internet –. De fet, el creixement de l’ús de bcn.cat els darrers anys ha estat espectacular: en tot l’any 1998 es van servir poc més de 4 milions de pàgines, és a dir el que abans es servia en tot un any ara ho servim en dos dies.\nPel que fa a l’administració electrònica cal recordar que l’any 2007 es va posar en marxa el Portal de Tràmits, una eina pensada perquè la tramitació via web fos senzilla i còmode. Els darrers anys –amb la creació de la Direcció d’Administració Electrònica – s’ha seguit potenciant la tramitació electrònica tant per part del ciutadà com, també, internament a l’Ajuntament.\nFruit d’aquest esforç, la tramitació electrònica no ha parat de créixer arribant als 1,2 milions de tramitacions al 2009 o, més recentment, més de 150.000 tràmits només en el mes de març d’enguany.\nEvidentment l’esforç realitzat per l’Ajuntament no hagués servit de gaire sense el canvi social que ha tingut lloc els darrers anys amb un augment de la penetració d’Internet entre els ciutadans: l’any 1999 només 1 de cada 5 barcelonins havia utilitzat Internet alguna vegada, deu anys després aquest percentatge ha crescut fins que gairebé 3 de cada 4 barcelonins utilitza Internet diàriament.\nFa 15 anys Barcelona va ser pionera en apostar per un camí que, amb el temps, s’ha demostrat que és indispensable per transformar i fer més eficient la gestió de l’Ajuntament.\nPerò Barcelona no es queda aquí, segueix innovant, per exemple ara ja està treballant amb conceptes tant interessants com ara l’Smart City...\nWeb municipal de Barcelona (bcn.cat).\nMolt interessant, Marc. Hi ha coses curioses que no sabia.\nLlàstima que no es va poder fer cap celebració d'aquests 15 anys de web.\nDe tant en tant va bé mirar enrera i celebrar els èxits.\n23 de març de 2011, a les 18:44\nQue portes més temps tú en el bcn.cat que no pas jo... :)\nLa veritat és que 15 anys (a punt de fer 16) dóna per explicar moltes coses...\n23 de març de 2011, a les 23:11


Projecció del documental “La revolució dels saris roses”\nLa lluita de les dones a la Índia es tenyeix de rosa amb les heroïnes de Kim Longinotto, la rebel·lia de les dones al món i la mirada de l’esperança.\n3a Mostra de Cinema i Dones\nEl proper mesde març arriba la tercera mostra de “Cinema i Dones” al Casal d’Olesa que organitza el Bloc Olesà.\nJa és aquí la 3a Trobada Intercomarcal de Dones del Baix Llobregat i el Barcelonès Nord\nEl proper 18 de novembre arriba la 3a Trobada Intercomarcal de les Dones del Baix Llobregat i el Barcelonès Nord. Després de l’èxit de la II trobada, al 2009, al Centre Cívic Riu de Santa Coloma de Gramenet, les Dones del Baix Llobregat i el Barcelonès Nord tornen a trobar-se a Olesa de Montserrat. Comptaran amb la participació de Imma Moraleda, presidenta delegada de l’Àrea d’Igualtat i Ciutadania de la Diputació de Barcelona i regidora de l’Ajuntament de Barcelona. Aquesta trobada de germanor va (...)\nEls actes programats tindràn lloc entre el 17 i el 25 de novembre\nAmb motiu del proper 25 de novembre, Dia Internacional Contra la Violència de Gènere, l’Ajuntament d’Olesa de Montserrat ha programat tot un seguit d’activitats amb l’objectiu de mostrar el seu rebuig envers aquest tipus de violència i sensibilitzar la població. Amb motiu del proper 25 de novembre, Dia Internacional Contra la Violència de Gènere, l’Ajuntament d’Olesa de Montserrat ha programat tot un seguit d’activitats amb l’objectiu de mostrar el seu rebuig envers aquest tipus de violència i (...)


Recepta per fer pizza | Sarrià Petits\nHome » Cuinar » Recepta per fer pizza\nRecepta per fer pizza\nnovembre 9, 2012CuinarCap comentari\nComencem avui una col·laboració amb la Mercedes de Ayguavives, educadora i cuinera. Ens proposarà receptes per animar-nos a pares i fills a compartir-les i cuinar junts. Com veureu, en algunes ocasions trobareu dues formes de fer-ho: una manualment i una altra amb la Thermomix, de la qual n’és presentadora oficial. Al final del post us deixo les seves dades per si voleu contactar-la.\nEsperem que us agradin i que vagi de gust!\nRECEPTA DE PIZZA\n340 gr. de farina\n1 pastilla de 20 gr. de llevat fresc\nRecepta de la massa de pizza amb thermomix\nPosem l’oli, l’aigua i el llevat al got i programem 5 segons a velocitat 4. Afegim la resta d’ingredients i barregem 10 segons a velocitat 4 i per acabar, programem 30 segons a velocitat espiga.\n125 gr. de formatge cremós ratllat\nComencem fent la massa. Escalfem una mica l’aigua i hi dissolem el llevat. Afegim l’oli, barregem i, finalment, la farina i la sal. Amassem fins aconseguir que estigui tot ben integrat. Deixem reposar en un lloc fresc.\nTallem menut el pernil dolç, els xampinyons i les olives. Estirem la massa i tallem amb el motllo. Untem amb la salsa de tomàquet i posem el pernil dolç, les olives, el formatge i una mica d’orenga. Emboliquem bé i portem a enfornar, a 180ºC durant uns 15 minuts.\nSi voleu fer pizzes petites amb formes, podeu agafar per exemple un talla pastes amb forma del Senyor Galeta i les talleu un cop hagueu estirat la massa. Amb aquesta recepta surten unes 16 figures.\nSi teniu qualsevol dubte o bé desitgeu informació per veure una demostració o adquirir una Thermomix podeu contactar via mail: mayguavives@hotmail.com o bé trucar al telèfon 699.93.22.03.


Avui Paella, demà Sushi!: Salsa i macarrons a l'arrabbiata\nJoan 23 de juliol de 2016 a les 19:07\nPer aquells que ho heu demanat aquí va el detall dels ingredients per la salsa arrabbiata:\n- 75 gr. de llardons naturals\n- 1, 2 o 3 bitxos en funció de quant forts siguin i de quan fort us agradi (atenció el bitxo pot sortir tan dolç, com extremadament picant)\n- 1 ceba gran picada\n- 500 gr. de tomàquets naturals pelats i picats\n1. Tallar els llardons ben menuts; picar el bitxo, la ceba, l'all i sofregir-ho tot en una paella durant uns 8 a 10 minuts\n2. Afegir els tomàquets pelats, picats i mig vas d'aigua, salar i empebrar i deixar coure 40 minuts a foc ben baix. Si passat el temps queda molta aigua, deixeu-ho una estona més que s'evapori\nDesprés ja és qüestió de bullir els macarrons i mesclar-ho tot plegat.


B BO 1 Imatge 2 Col·laboradors 131 Visites Bústia de suggeriments\nBonet Riera, Antoni (Eivissa 1929 — 1994) ESPORT/TUR És el primer atleta eivissenc de categoria nacional i únic en l’àmbit internacional fins a 1994 en la categoria més difícil, l’absoluta, i en una de les modalitats més complicades per la seua execució tècnica, el salt amb perxa. La seua trajectòria com a extraordinari atleta encara resulta més meritòria pel fet d’haver destacat des d’un lloc com Eivissa, totalment aïllat i mancat d’instal·lacions esportives, sense un entrenador que el pogués assessorar, i tan sols amb una perxa de canya de bambú. A tots aquests inconvenients cal afegir l’entrenament en solitari, cosa que implicava molta duresa i un gran esperit de sacrifici. Antoni Bonet va fer atletisme, sobretot des de l’any 1949, fins a 1954.\nHavia practicat, a més de la perxa, curses, llançaments i salts. Tenia com a company, normalment, Vicent Riera Roig “Palau”. Un dels principals punts de trobada dels atletes era el gimnàs situat darrere l’església de la Santa Creu, a la confluència dels carrers del Bisbe Carrasco i d’Antoni Guasch Juan. També entrenaven al camp de sa Palmera, as Campet i darrere les graderies de l’antic camp municipal de futbol. Poc abans de l’any 1949, els dos atletes participaren en el Campionat de Balears i s’ho endugueren tot.\nEl 29 de juliol de 1951, en el campionat d’Espanya absolut, a l’estadi municipal de Montjuïc, Bonet obtengué el cinquè lloc, en la modalitat de salt amb perxa, amb una marca de 3’35 m. El 22 d’agost del mateix any, als «Luxemburg’s International Student Games», a l’estadi municipal de Luxemburg, obtengué el quart lloc. L’1 de setembre, en la segona confrontació Espanya-Suïssa, a l’estadi Vidy de Lausana, obtengué el tercer lloc, amb 3 m. El 25 de juliol de 1954, en els XXXIV Campionats Generals de Catalunya, a l’estadi municipal de Montjuïc, obtengué el primer lloc, amb 3’55 m, amb el Club Esportiu Universitari de Barcelona. Aquest resultat fou una sorpresa agradable, per tal com quedà eliminat l’atleta català Torrellà. El salt d’Antoni Bonet superà netament la marca dels campionats, i aquell dia l’atleta eivissenc causà la impressió que podia saltar més alt. La seua progressió tècnica fou notable aquella temporada, sota la direcció de l’entrenador Barrachina. El mateix any, participà a l’encontre Castella-Catalunya, amb un salt amb perxa de 3’40 m, i guanyà, així, els seus contrincants, amb la qual cosa contribuí notablement a la victòria dels catalans.\nL’onze de setembre del 1954, al XXXIV Campionat d’Espanya absolut, a l’estadi Sania Ramel de Tetuan, obtengué el primer lloc, amb 3’55 m. El 26 de setembre del mateix any, en el primer encontre Espanya-França, a l’estadi d’Anoeta de Sant Sebastià, quedà en tercera posició, amb 3’40 m. El 10 de juliol de 1955, en el XXXV Campionat d’Espanya absolut, a l’estadi municipal de Montjuïc de Barcelona, quedà en setena posició, amb 3’20 m.\nLa millor marca de salt amb perxa de l’eivissenc Antoni Bonet fou de 3’60 m, durant molts d’anys, rècord de Balears, i, alguns altres, rècord de Catalunya i d’Espanya. A més, fou campió d’Espanya militar de salt amb perxa entre 1950 i 1952. Havia entrenat amb Miguel de la Quadra Salcedo, que havia estat campió del món de llançament de javelina, però més tard abandonà aquesta especialitat. [AST]\nProfessionalment es dedicà al turisme. Començà el 1957 a la recepció de l’hotel Noray i a partir de 1960 passà a l’hotel Montesol, d’on esdevengué director al cap de poc temps. Sota la seua direcció, l’hotel i la cafeteria assolirien un important prestigi en el món hoteler insular. A partir de la inauguració, l’any 1969, de l’hotel El Corso, també simultanejaria la direcció del nou establiment. Quan, pels volts de l’any 1982, la companyia per a la qual treballava i de la qual era també accionista, passà a administrar l’hotel Los Molinos, també n’és el director, juntament amb els altres dos anteriors. Al llarg de la seua vida professional també tengué diversos càrrecs en el Foment d’Eivissa i Formentera, en la Federació Hotelera i en altres organitzacions relacionades amb el turisme. [FCC]\nFelip Cirer Costa [FCC], Antoni Suñer Torres [AST]


Xerrada del director de Muji Espanya per als nostres alumnes de 4t d’ESO\nEra la sessió inaugural del programa Escola i Empresa de Femcat\nEl curs escolar 2014-2015 ha començat i amb ell el programa Escola i Empresa, de la fundació d’empresaris de Catalunya Femcat que, un any més, portarà a empresaris i directius per les escoles de tot Catalunya a dialogar amb els alumnes sobre empresa en primera persona. La sessió inaugural ha estat a la nostra escola del carrer Ganduxer, per a 75 alumnes de 4t d’ESO. Els alumnes han rebut la visita de Joaquim de Toca, director de Muji Espanya i Portugal, empresa que compta amb prop de 70 treballadors entre els dos països. Muji és una cadena de botigues japonesa que es dedica a vendre complements de tot tipus, ja sigui per la casa, de viatge, o també roba i fins i tot mobles.\nJoaquim de Toca ha explicat el procés des de la gestació de la idea fins que finalment va poder obrir la primera botiga, després de més d’un any i diversos viatges al Japó. Una de les conclusions de la xerrada ha estat que el fet de perseverar en el seu objectiu, de posar-hi moltes hores i energia, va ser el que finalment li va servir per tirar endavant el projecte. Normalment una bona idea o oportunitat no són suficients perquè tinguin èxit, fa falta implicar-s’hi al màxim per consolidar-ho en el temps. També ha destacat la necessitat d’aprendre idiomes, especialment l’anglès, ja que en molts casos l’activitat empresarial, la cerca de clients, o el tracte amb proveïdors es desenvoluparà sempre en aquesta llengua.\nPer saber-ne més sobre el programa: http://www.escolaiempresa.cat


XALLENGER BTT TERRES DE L'EBRE - CAMP DE TARRAGONA: Classificacions finals (ACTUALITZADES) de la XALLENGER 2011 i entrega de trofeus.\nClassificacions finals (ACTUALITZADES) de la XALLENGER 2011 i entrega de trofeus.\nClassificacions finals i llista de finishers (assistents a 5, 6 i 7 proves):\nLLISTA DE FINISHERS\nUs esperem a tots els dia 19 de novembre a Amposta!!!\nMoltes gràcies a tots per la vostra participació i l'any que ve a tornar-hi, rectificant amb el que hem fallat i millorant el que ja estava bé!! Us esperem a la Xallenger 2012!!!!\nPublicat per XALLENGER TERRES DE L'EBRE-CAMP DE TARRAGONA a 19:18\nroberto de la peña 11 de novembre de 2011 a les 18:24\n´la clasificacion esta mal ya os e mandadado 3 mails diciedo que yo si que corri la cabra por fabor cambiarme puesto que yo e participado en las 7 pruevas no en 6 por favor contestar mi mail es roberto15111974@hotmail.com\nAnònim 11 de novembre de 2011 a les 20:09\nTorna a estar incorrecta la classificació final. Ara no m'heu puntuat la sortida de Gandesa on tenia el dorsal nº 118 i vaig arribar al lloc 149 de la SORTIDA DE GANDESA.\nSi us plau, reviseu aquesta incidància ja que he fet 6 de les 7 proves.


No tan utòpics - Espai de Dissidència\nNo tan utòpics\nNota: Ressenya publicada al Setmanari La Directa\nFerran Aisa, Uttopia. Del somni igualitari al pensament únic, Icaria, Barcelona, 2012, 294 pp.\nEn moments de crisis profundes, de contexts de desesperança, apareix el pensament utòpic. Aquest es podria definir com la recerca d’un món nou que corregeix les imperfeccions del vell, una alternativa que esmena a la totalitat una organització social opressiva. És per això que l’eclosió de la literatura utòpica es correlaciona sovint amb moments històrics de grans transformacions, com la primera meitat del segle XX, com la dramàtica destrucció del món tradicional protagonitzada per la revolució industrial, com l’agonia de la societat medieval. No és d’estranyar, doncs, que un llibre com el ressenyat serveixi de guia i referència per a aquest context excepcional –maleïts temps interessants!– que ens està tocant viure.\nFerran Aisa, amb la seva coherent trajectòria de cronista oficiós i analista dissident, ens ofereix un repàs exhaustiu al pensament utòpic, des dels orígens històrics dels filòsofs clàssics fins a l’actualitat del decreixement, passant per la virolada conformació de les alternatives àcrates del segle XIX, veritable focus d’irradiació del pensament crític contemporani. Amb un ordre estrictament cronològic, fa una repassada als pensadors antics, renaixentistes i barrocs (que són tractats amb un estil descriptiu), fins que, a partir del primer terç del volum, entra pròpiament en la matèria dels somnis llibertaris. A partir d’aquest moment, el polifacètic autor entra en una dinàmica d’anàlisi dels diferents projectes utòpics en tant que construccions polítiques, més o menys teòriques, que també funcionen com a experiments pràctics. És el cas dels icarians, de les colònies socialistes amb una presència important a Amèrica, i del seu balanç amb més fracassos que èxits. En aquest sentit, tot emprant fonts coetànies s’endinsa en les raons profundes dels diversos problemes sobrevinguts a les primeres experiències, que tenen en comú el defecte de rigideses i excessives regulacions, a banda de l’aclaparador pes d’un capitalisme en expansió, capaç de colonitzar també les mentalitats individuals. A la vegada, l’autor també aborda bona part dels fonaments ideològics de les ideologies alliberadores presents en l’efervescència cultural fin-de-siècle, amb les sinèrgies d’una intel·lectualitat compromesa i una classe obrera conscient, capaç d’articular modernismes literaris, estètiques prerafaelites i consideració de l’art com a eina alliberadora. Tanmateix, a partir de l’aproximació més propera, malgrat l’intent de la història oficial per esborrar-ne el rastre, és el de la revolució del 1936 i la formulació teòrica –desbordada per la pràctica– del comunisme llibertari, redactada pel metge cenetista Isaac Puente al congrés confederal de Saragossa (i assassinat poques setmanes després) que serví d’intèrpret al que s’esdevingué en el breu estiu de l’anarquia.\nEl darrer terç del llibre, potser el més fosc, descriu el confús i descoratjador panorama actual i les reflexions contemporànies que suscita. I malgrat tot, l’infatigable optimisme llibertari d’Aisa ens remet a la rebel·lia de les idees i ens impulsa a revaloritzar les utopies com a mitjà, tot conjurant el perill reiterat de considerar-les com a finalitat holística. El conjunt de l’obra, tanmateix, ens presenta un autor de llarga trajectòria en un punt de gran maduresa, capaç de fusionar l’alta divulgació a què ens té acostumats amb l’autodidactisme intel·lectual que van caracteritzar intents semblants com les d’Utopías y anarquismo, del llibertari Germinal Gràcia, publicat fa mig segle. El resultat, un llibre útil, que ens serveix tant com a guia acadèmcia, com a estimulant –gens innocu– que ens hauria de permetre emancipar-nos del pessimisme dominant. Al cap i a la fi, els utòpics no eren tan utòpics.


Educació per a la cohesió social | Fòrum IDEA\nL’Objectiu del Mil·lenni de la sostenibilitat del medi ambient pretén aconseguir la millora de la vida de milions d’habitants de barris marginals. Cada vegada més, els barris considerats com a marginals a Catalunya estan habitats per persones migrants i persones autòctones d’estatus socioeconòmic baix. Un dels reptes per a la cohesió social en aquests barris és aprendre a viure junts, reconeixent en primer lloc l'exercici dels drets per a tothom, i en segon lloc afavorint dinàmiques socials de comunicació i cooperació. Per aquest propòsit és important fugir de la imatge dual dels "nosaltres" i "ells", dels estereotips associats cap al "desconegut" (i en moltes ocasions, cap al més vulnerable o pobre) i superar prejudicis que creen barreres de relació i que no contribueixen a entendre la pluralitat de la ciutadania com a un fet i com a un valor.\nEl Programa Àgora vol contribuir a l’anàlisi i la superació dels estereotips i prejudicis existents a través de la divulgació d’informes de recerca i dades que permetin la comprensió global del fet migratori i que generin debat que faciliti desmuntar algunes idees preconcebudes per, a poc a poc, contribuir a no veure la persona immigrada "com l'altre".\nL’Abecé dels tòpics de la immigració\nL’Abecé de la discriminació i la immigració\nAssociacions de veïns, associacions de persones immigrants, centres de formació de persones adultes, centres cívics, centres d’innovació i formació ocupacional o qualsevol altra entitat interessada.\nAbril i Octubre de 2010.\nSi voleu més informació, si us plau envieu un correu electrònic a la Carme Martínez-Roca cmr@ifihp.org


Alex Song, durant la seva etapa al Barça | FC Barcelona\nEl Futbol Club Barcelona ha tingut futbolistes de tota mena. Ha comptat amb cracks mundials que han deixat una inesborrable empremta al club, amb joves que han vist com el somni d’arribar de La Masia al primer equip es feia realitat i amb futbolistes que han passat sense pena ni glòria. I a aquest darrer grup pertany el migcampista defensiu Alex Song. El camerunès, que va arribar al Barça procedent de l’Arsenal, ha reconegut que durant les dues temporades en les quals va estar a l’ombra de Sergio Busquets “m’importava una merda ser un ‘escalfabanqueta’ al Barça pels diners que guanyava”.\nSegons va apuntar Song durant un directe d’Instagram del basquetbolista dels Toronto Raptors Pascal Siakam, quan el Barça li va oferir el contracte i va veure quant guanyaria, “no m’ho vaig pensar dos cops. Vaig veure que la meva dona i els meus fills tindrien vides més còmodes una vegada jo acabés la carrera”. Song també va comentar que “vaig parlar amb el director esportiu del Barça [Andoni Zubizarreta], que em va dir que no jugaria gaires partits. Pero no em va importar perquè sabia que em convertiria en milionari. No em va importar una merda ser un escalfabanqueta al Camp Nou pels diners que guanyava.\nSong va arribar al club a canvi de 19 milions d’euros, i va estar-hi durant les temporades 2012/2013 i 2013/2014. Va disputar 63 partits, però va tenir un paper testimonial. Un rendiment força per sota del que s’esperava per part d’un futbolista que venia de brillar en un molt bon Arsenal. Tot i això, forma part de la nòmina de futbolistes que, a les ordres de Tito Vilanova i Jordi Roura, han guanyat el campionat de Lliga del club amb més punts de la història del club (i de la història de la Lliga, igualant amb el Reial Madrid de la temporada anterior, amb Mourinho). I l’ara jugador del Association Sportive Arta/Solar 7 gibutià en va ser partícep, en haver anotat un gol en la victòria del Barça al Saragossa per 2-1.\nAndoni Zubizarreta Barça Fitxatge Futbol Club Barcelona\nDest es desespera amb Xavi i podria sortir del Barça\nEl lateral dret no hauria encaixat bé la decisió de Xavi de desconvocar-lo al clàssic


«Intentem buscar l’essència del rock, però donant-li un toc actual» - El Periòdic d'Andorra\nJonathan Marin Guitarra i veu de ‘Wildeers’\n«Intentem buscar l’essència del rock, però donant-li un toc actual»\nPublicat el Dimecres, 25 de setembre de 2019 | 02:45 h\nEls integrants del grup amb Jonathan Marin a l'esquerra.\nEl Jonathan Marin forma, juntament amb Oriol Amat i Jordi Vega, el grup Wildeers. Són amants del rock i el volen tornar a posar a la primera línia del panorama musical. Divendres (21.30 hores), el conjunt provinent de Terrassa toca al Hard Rock Cafè.\n–Defensen que el rock no ha mort i que són l’espurna que el farà revifar.\n–Exacte. Avui l’estil ha canviat molt i si mires els grups que triomfen ara... el rock està com passat de moda. Nosaltres intentem buscar l’essència que ha tingut sempre el rock, però donant-li un toc actual i modern. Intentem buscar l’equilibri entre una cosa i l’altra. Intentem donar-li un toc més juvenil i actual.\n–Per què creu que no es fa rock o si es fa, no es promociona?\n–Avui en dia la motivació potser és més festiva. Sempre dic que si Bob Dylan o Bruce Springsteen haguessin nascut en aquesta època i en un país com Catalunya no haurien arribat on han arribat. Ara les històries importen, però la música és totalment diferent, es busca la festa. Els grups que triomfen actualment són de festa major, que està molt bé, i ho admiro, perquè són capaços de transmetre festa amb unes lletres, però no és el tipus de música que a mi em motiva.\n–Wildeers fa cançons pròpies o versions?\n–Sempre hem fet temes propis. Tenim ben bé un repertori d’una hora de temes propis, però a part intentem ficar alguna versió pel mig. Versionem sobretot Led Zeppelin, The Beatles i AC/DC.\n–I tenen disc a la vista?\n–Sí. A l’abril vam estrenar el primer single i a finals d’any esperem treure el segon. Ara treballem amb un productor per presentar el tema conjuntament amb un videoclip. Ens volíem esperar perquè si fas tema i videoclip, dona més difusió. Per això ens estem esperant. Alhora mirem de quadrar agendes per tornar a l’estudi i poder presentar el nostre primer treball a finals d’any o principis del 2020.\n–Que els representa poder venir a tocar a Andorra?\n–Una cosa que fa uns mesos no m’hauria imaginat! Sempre busco concerts i se’m va ocórrer Andorra. Tinc un company de feina que és d’aquí i em va dir de mirar al Hard Rock. Vaig provar sort i m’ha sortit molt bé, tenim moltes ganes de venir.\n–Estem en un moment en què les xarxes socials han donat un impuls brutal a grups que comencen. És difícil, però, viure de la música?\n–És molt difícil però sí que és cert que avui en dia la imatge que dones i, sobretot en les xarxes, és el més important. Gràcies a les xarxes pots arribar a molta gent i crec que la clau és fer-se pesat. També és veritat que és complicat trobar llocs on tocar i les sales i festivals el que miren és com estàs a les xarxes. Si tens més seguidors, tens més facilitats perquè et contractin. Es busca la foto amb més likes possibles.


INSTITUT I SOCIETAT: 150 ANYS DEL “JOAN RAMIS” | Josep Maria Quintana\n« Catalunya, el meu error i la caiguda de Rajoy en el parany\nCatalunya i Espanya, ¿és l’hora dels adéus? »\nINSTITUT I SOCIETAT: 150 ANYS DEL “JOAN RAMIS”\nEl fet que jo no vagi ser mai alumne de l’Institut Joan Ramis a l’època en què aquest centre encara no tenia un nom propi -tot en gros em va acollir com a examinand lliure- m’impedeix d’acudir a l’anecdotari estudiantil, que sempre obre un ample ventall de recursos a qui evoca el centre on va estudiar en una efemèride com la que estem celebrant. Tot i així no dubto que la instauració d’aquest centre d’ensenyament mitjà va ser bàsic en el progrés intel·lectual de Maó.\n“Optimis institutis mentem infantium formare”, diu Quintilià evocant el mot “institut”, en una expressió que podríem traduir per “formar la intel·ligència dels al·lots amb les millors doctrines”- i que ens evoca el camp de l’intel·lecte, el de la formació intel·lectual i del raonament. Per tant, el de l’activitat més superior de l’home, aquella que l’eleva per damunt de les altres criatures, que l’allibera de l’esclavatge dels instints, que el fa lliure i capaç per decidir per ell mateix: tant per estimar com per odiar, tant per enlairar-se com per rebolcar-se, tant per encertar com per equivocar-se.\nNo és estrany, doncs, que la creació dels instituts a Espanya provoqués les ires del ultraconservadors, com per exemple la del rector de Santa Maria, Ambròs Carabó, que, en oposar-se també al naixement de l’Ateneu de Maó, l’any 1905, va dir al president Antoni Victory: “Som enemic de s’Ateneu pes mateix motiu que som enemic de tots ets ateneus, de totes ses universitats i de tots ets instituts d’Espanya”.\nVull dir amb això que la societat més conservadora, més obscurantista i menys democràtica, la societat que, havent renunciant a pensar per ella mateixa s’ancorava en el dogma, era també enemiga dels instituts, i ho era perquè veia clarament que aquestes institucions tenien una missió que anava més enllà de la simple transmissió de saber i assolien l’objectiu de formar els joves per a una ciutadania en llibertat, despertant-los la inquietud de conèixer el fons de les coses per discernir la veritat i decidir lliurement respecte de tot allò que s’esdevé essencial per a la configuració integral de la persona humana.\nPotser per això voldria formular unes qüestions amb motiu del cent-cinquantè aniversari del Ramis: ¿Segueix inquietant avui l’activitat intel·lectual de l’institut els sectors més immobilistes de la nostra societat? ¿Podríem afirmar que els sectors més dinàmics, més oberts, més tolerants, més democràtics de Menorca veuen en l’Institut Joan Ramis un lloc capaç de forjar persones en el sentit més complet i integral de la paraula? ¿És avui aquest institut una esperança clara per al futur de la nostra societat? ¿És realment una escola de ciutadania?\nAl nostre batxillerat s’estudien matemàtiques, ciències, llatí, llengua i, fins i tot, filosofia. Més enllà, però, de l’abstracció que representa el saber après en els llibres de text ¿es baixa també al carrer?, ¿es fan esforços per comprendre el que succeeix a la vida quotidiana?, ¿s’ajuda l’alumne a discernir sobre el per què dels fets o de les realitats humanes?\nTrobaríem, sens dubte, respostes afirmatives a aquests interrogants en una anàlisi diacrònica d’aquesta institució, molts professors de la qual van intervenir, per exemple, en la creació de l’Ateneu de Maó, per citar un clar referent en la nostra cultura. I això em dur a fer esment d’alguns, com José Pérez de Acevedo, un intel·lectual cubà format a Madrid, membre de la francmaçoneria i, per a més detalls, titular d’una càtedra que rebia el nom, realment florit, de “Psicologia, Lògica, Ètica i Rudiments de Dret”. Pérez de Acevedo era, en efecte, el que fa uns anys en dèiem “un intel·lectual compromès”. Compromès ideològicament, compromès en l’acció cultural, compromès fins i tot en el camp de la política. Però el més important, des del meu punt de vista, és que Pérez de Acevedo va ser, per damunt de tot, un home integrat, un home incardinat en el món, un home que va saber adoptar una posició davant tots i cadascun dels problemes que la vida li plantejà, tant en el camp individual com social.\nUn altre fundador de l’Ateneu va ser Francesc Hernández Sanz, professor de dibuix d’aquesta mateix institut, arxiver de la ciutat i pare, sens dubte, de la historiografia menorquina contemporània, com ho avala no sols el seu “Compendio de Historia y Geografía de Menorca”, sinó també els molts treballs publicats a la Revista de Menorca, de la qual va ser impulsor, propietari i director a la seva segona època.\nI ben al costat d’aquests grans personatges voldria, també, referir-me a un altre intel·lectual menys conegut, però no menys important, Jaume Pomar i Fuster, mallorquí, nascut a Palma, que arribà a la nostra illa l’any 1905 després d’haver guanyat la càtedra de “Geografia i Història” a l’Institut de Maó, la qual exercí al llarg de cinc anys. I vull citar aquesta figura perquè Jaume Pomar és un home que ve destinat a Menorca amb l’esperança d’obtenir una plaça a la seva illa nadiua, però que no per això viu desarrelat, sinó que s’incorpora decididament a la tasca intel·lectual menorquina, conscient que, si més no mentre duri la seva estada a Menorca, ha de donar als menorquins tot allò que li permeti la seva capacitat intel·lectual.\nSense un afany de ser exhaustiu -i corrent, per tant, el risc de deixar-me oblidades moltes persones entre els professors de l’institut, he de citar científics i naturalistes eminents, com Emiliano Castaños, Cardona i Orfila, Jaume Ferrer i Aledo o el farmacèutic Maurici Hernández, artífex alguns d’ells de magnífiques col·leccions en el camp de les Ciències Naturals; arquitectes als què Maó deu gran part de la seva configuració estètica i urbanística, com Francesc Femenias o Josep Claret; músics, com Josep Cardona Mercadal, fundador del Grup Filharmònic de l’Ateneu; erudits com Ferran Soldevila, Miquel Roura i Pujol, Gabriel Llabrés Quintana o Fèlix Duran i Canyameras; esportistes i educadors de l’oci, com Francesc Seguí (més conegut com el senyor Paco Ramonell), que fou l’introductor i l’ànima de l’escoltisme a Menorca dins la primera meitat del segle XX; periodistes ideològicament compromesos, com Germán Martínez Mendoza, editor, director i, pràcticament, redactor únic d’un periòdic, La Alquitara, que significà d’alguna manera la defensa del pensament radical i utòpic dins l’esquerra del seu temps; polítics com el doctor Frederic Llansó i Cardona; llatinistes i bibliòfils, com Joan Gutiérrez Pons, director durant molts anys d’aquesta casa, arxiver de Maó i també director de la Revista de Menorca; artistes, com el ja citat Francesc Hernández Sanz, i també Joan Vives Llull, potser el pintor maonès més interessant d’aquest segle; historiadors com Salvador Castelló; i polígrafs i col·leccionistes, com Joan Hernández Mora, per citar alguns dels professors ja desapareguts que representen aquest esperit d’intel·lectual compromès que no té res en comú amb el rònec esperit funcionarial de què avui està impregnada la nostra societat, no sols en el camp de l’ensenyament, sinó en tots i cadascun dels estaments que configuren els serveis públics.\nI arran d’això m’agradaria fer una pregunta amb l’únic objectiu d’incitar a la reflexió: ¿està l’Institut Joan Ramis, estan els seus professors suficientment incardinats a la vida cultural, social i política de Menorca?, ¿són els professors d’aquest institut capdavanters d’aquesta activitat, pública i privada, que ha d’exercir una tasca intel·lectual, política o de servei dins la Menorca d’avui? I que consti que només ho pregunto, no faig cap judici d’intencions.\nThis entry was posted on 9 Novembre 2014 at 8:00 and is filed under Bloc de notes.\tYou can follow any responses to this entry through the RSS 2.0 feed. Both comments and pings are currently closed.


Per la primavera, la República Catalana! – Jordi Molinera\nPer la primavera, la República Catalana!\nLes eleccions municipals del 12 d’abril de 1931 van ser especials. Els partits republicans van donar-li un caràcter plebiscitari i el resultat a Catalunya va ser clar: l’Esquerra Republicana de Catalunya va obtenir 3.219 regidors, la Lliga Regionalista: 1.014 regidors, els partits monàrquics 219 regidors i el PSOE 114 regidors. 2 dies després el President d’ERC Francesc Macià, exmilitar i independentista, va proclamar la República Catalana i d’aquesta manera Catalunya recuperava el seu autogovern.\n84 anys després el país es troba en una situació similar. Tothom posa en dubte l’statu quo actual, la societat civil està fortament mobilitzada i entre les files del catalanisme s’hi veu la il·lusió d’aquells que saben que la victòria està a tocar. Potser la diferència més significativa respecte als anys 30 és que ara l’objectiu ja no és reformar l’Estat espanyol, ara tenim clar que anem cap a la República Catalana independent. Potser a algú l’hi ha semblat veure que Espanya pot canviar, però amb els resultats de la progressista Andalusia ja s’ha vist que de canvi cap ni un. Tot com sempre: majoria aclaparadora per al PSOE-PP de sempre, amb el reforç dels centralistes de Ciudadanos.\nL’únic canvi real passa per les nostres mans, només a Catalunya i passant per Altafulla. La primera prova de foc la tenim el pròxim 24 de maig a les eleccions municipals on esperem que les urnes donin centenars d’Alcaldes i Alcaldesses pencaires pel seu poble i disposats a hissar l’estelada als balcons dels seus ajuntaments. L’ANC ha demanat que ens signifiquem amb aquesta fita, i evidentment nosaltres serem dels primers a dir que estem per la feina. La segona ronda serà el 27 de setembre, on CiU, ERC, l’ANC, Òmnium i l’AMI hem acordat donar un caràcter plebiscitari a aquestes eleccions amb l’objectiu que Catalunya iniciï un procés de transició democràtica perquè esdevingui un estat independent. Així doncs, dels nous ajuntaments d’aquesta primavera naixerà la República Catalana a la tardor. Ara és l’hora!\nAutor JordiPublicat el 20 d'abril de 2015 Categories General\nAnterior Entrada anterior: Vivim Altafulla!\nSegüent Entrada següent: 539 vots per continuar treballant!


Ajuda’ns a oferir-te una millor experiència\nEndesa utilitza galetes pròpies i d'empreses col•laboradores per millorar la vostra experiència d'usuari i oferir-vos els millors serveis. Pots fer clic al botó d’ACCEPTAR per permetre l'ús de galetes o consultar el detall de les galetes que instal·lem en el teu equip.\nQuè és SGE?\nAvantatges de comptar amb Endesa\nQuè és el Servei de Gestió Energètica de Endesa?\nEl sistema de gestió energètica permet visualitzar els consums de l'empresa en temps real, permet detectar sobrecostos, anomalies o desviacions, estudiar-ne les causes i, amb aquesta informació, dissenyar les mesures necessàries per resoldre-les.\nConvertiu l'energia de la vostra empresa en estalvi. Sol·liciteu aquí un estudi personalitzat sense compromís.\nCONEIXEU EL SERVEI DE GESTIÓ ENERGÈTICA D'ENDESA?\nAmb el Servei de Gestió Energètica, disposareu d'un servei end to end,que abasta des del mesurament de consums fins a la implantació de mesures d'eficiència i estalvi. .\nMESURAMENT I CONTROL CONTINU\nde consums energètics i d'altres\nvariables de la instal·lació (Plataforma SGE\nsense instal·lació de programari).\nANÀLISI I INFORME\nde les dades de la plataforma, i\nidentificació d'oportunitats de millora\nper part dels nostres equips d'experts.\nper millorar la gestió i\nassolir estalvis energètics.\nde les solucions\na través de la informació\ndisponible a la plataforma.\nDeixeu en mans nostres la gestió energètica i dediqueu tota la vostra energia a allò que més importa: el vostre negoci.\nAmb el nostre Servei de Gestió Energètica podreu fer servir les eines necessàries per assolir el nivell més profund d'intel·ligència energètica.\nOptimitzareu les vostres instal·lacions a través del mesurament i el control continu dels vostres consums energètics, la qual cosa farà la vostra empresa més eficient. .\nAmb el nostre Servei de Gestió Energètica disposareu d'una solució flexible i escalable adaptada a cadascuna de les vostres necessitats.\nSERVEI BÀSIC MONITORATGE DE SUBMINISTRAMENT\nNo requereix instal·lació d'equips *\nAccés via web i app a la plataforma.\nQuadres de comandament personalitzables.\nInformes d'ús, consum i indicadors personalitzats i periòdics.\nSeguiment de projectes d'estalvi.\nCreació de múltiples usuaris i perfils.\nImplementació d'alarmes i alertes..\n*Per a comptadors telemesurables.\nSERVEI AVANÇAT MONITORATGE DE CONSUMS SUBMETERING\nImplantació de sistemes de mesurament, sondes de temperatura, comptador tèrmic i elèctric.\nGestió personalitzada de la plataforma amb assessor personal telefònic..\nSERVEI PRÈMIUM SERVEI DE GESTIÓ ENERGÈTICA\nImplantació de sistemes de mesurament.\nSondes de temperatures, comptador tèrmic i elèctric.\nMés de 70 anys com a gestors energètics en tota la cadena de valor de l'energia: producció, distribució i comercialització, gestionant instal·lacions de tota mena (elèctriques, tèrmiques, de gas, de carbó, etc.), amb l'objectiu d'extreure la màxima energia per unitat de combustible.\nL'eficiència energètica és la nostra raó de ser, i apliquem el nostre coneixement i experiència per trobar la millor solució a les necessitats dels nostres clients.\nVolem ser el vostre\nInvertim i oferim un servei integral a les necessitats dels nostres clients, tot esdevenint així el seu soci energètic integral.\nLa cartera Endesa ofereix tota mena de productes, amb total independència tecnològica, apliquem la solució energètica més adient per resoldre cada necessitat dels nostres clients, i ens adaptem al seu dia a dia.\nHem signat convenis de col·laboració amb els millors especialistes del mercat, la qual cosa ens ha permès garantir un servei integral de qualitat.\nSom una empresa comercialitzadora i gestionem tota la cadena de subministrament, tenim accés als preus més competitius i traslladem el cost mínim als nostres clients.\nPuc accedir a la plataforma a través del telèfon o de la tauleta tàctil?\nSí, podeu accedir a la plataforma des de qualsevol dispositiu que tingui accés a Internet i un navegador web, com també des de l'app pròpia de la plataforma per a Android i iOS.\nQui pot accedir a la plataforma?\nTindran accés a la plataforma les persones que defineixi el client, les quals tindran un usuari i contrasenya propis, a més d'un perfil amb una configuració personalitzada per tal que cada usuari només tingui els privilegis que li assigni el responsable.\nS'hi poden fer mesuraments que no siguin de consum energètic?\nSí, s'hi pot mesurar qualsevol senyal que sigui compatible amb els dispositius instal·lats, sondes de temperatura, control d'accés... sempre que s'hi pugui instal·lar un element capaç de transformar la informació en una dada mesurable.\nQui configura els equips de mesurament i la plataforma?\nEndesa i els seus equips d'instal·ladors s'encarreguen de deixar la plataforma i els dispositius configurats perquè la comunicació entre ells sigui correcta. La configuració de la plataforma, els ginys, les alarmes… es personalitzarà en cada cas d'acord amb les vostres necessitats.\nQuines modalitats de compra hi ha?\nEndesa ofereix tres tipus de servei. El més simple és el servei Bàsic, en el qual només es contracta l'accés a la plataforma on es monitoren els consums del comptador principal de les instal·lacions.\nEl següent per nivell de complexitat és el servei Avançat, que ofereix les mateixes característiques que el bàsic amb la diferència que, en aquest cas, s'instal·laran equips de mesurament en els punts energèticament més interessants de les instal·lacions del client.\nEl servei Prèmium compta, a més, amb la tutela d'un gestor energètic personalitzat que presentarà periòdicament informes amb propostes d'estalvi.\nEl contracte s'adapta a les necessitats del client. Entre les opcions que ofereix Endesa hi ha l'opció d'un contracte d'una durada de 4 anys, que inclou la consultoria, opcions de sortida pactades, contractes anuals...\nEn la modalitat de Rènting, qui s'encarrega del manteniment?\nEn aquest cas serà Endesa, la propietària dels equips, qui s'encarregarà que els equips estiguin en bon estat i de substituir-los en cas d'avaria.\nContacte Convertiu l'energia de la vostra empresa en estalvi.\nSol·liciteu aquí un estudi\npersonalitzat sense compromís.\nPodeu facilitar-nos les dades que us sol·licitem a continuació en aquest breu formulari, i ens posarem en contacte amb vós al més aviat possible.\n800 760 161\nEls camps marcats amb asterisc\nLes seves dades s'han enviat\nEns posarem en contacte amb vostè


Una ciutat en caiguda lliure? | - Tipografía La Moderna\nUna ciutat en caiguda lliure?\nUna reflexió al voltant de la demografia\nJavier Lerma Llorca - 20/10/2019\nSón moltes les notícies que rebem al llarg de l’any mijançant els mitjans de comunicació sobre la despoblació rural a Espanya. Un fet que pot semblar-nos llunyà, -allò que ocurreix de forma severa a certes zones de Castella-la Manxa, Castella i Lleó, La Rioja o Aragó- malauradament, des de fa vora més de dues dècades, s’ha vist agreujat el territori comprés entre les comarques de l’Alcoià, El Comtat i Marina Alta. Zona encunyada amb el terme de Muntanya d’Alacant.\nAquest èxode rural, comença a justificar-se d’una manera notòria durant les dècades dels anys 50 i 60 del passat segle, quan els joves trobaven un gran atractiu i oportunitat de vida per prosperar, anant a la ciutat. Encara que després, molts s’adonarien que el resultat no era l’esperat. Aleshores, el creixement econòmic era inaturable. Malgrat estar sota un règim dictatorial, les polítiques regeneracionistes del país, estaven creant una nova imatge de país obert cap a l’exterior.\nGran fruït d’aquesta migració cap a les urbs, la va tindre la publicitat. És un fet que ha anat en augment any rere any fins l’actualitat, fins provocar la desaparició d’una quantia de poblacions que, s’han convertit en un atractiu per les seues característiques.\nUn dels llocs més afectats es troba als voltants de la Serra Ibèrica, al nord-est espanyol. Aquest àmbit geogràfic, ha sigut qualificat amb el nom de la Lapònia Espanyola. La comparativa amb la regió nòrdica, es deu a la baixa densitat demogràfica amb la relació d’habitants per quilòmetre quadrat, presentant una xifra de 7’6 hab/km 2 . Sent molt significatiu el contrast de les ciutats de la zona, on només tres d’elles superen els 30.000 habitants -Terol, Sória i Conca- amb les grans metròpolis que baten la barrera del milió de persones.\nPer tant, les zones de muntanya, on l’economia es fonamenta en les activitats agràries, són propenses a patir una recessió de veïns degut a la carència d’oportunitats, les possibles dificultats de comunicació i l’alt índex de població d´avançada edat. Traslladat a un espai conegut, és el que està passant al massís alacantí actualment.\nPerò, per què parlar d’Alcoi? Tradicionalment, la capital de l’interior de la provincia, ha estat un enclavament industrialment potencial, sent protagonista d’aquell efecte cridaner de la població rural cap a les ciutats. Hui en dia, passa a la inversa on la ciutat perd població progressivament. Cert és que, les crisi, la falta de sòl industrial i la internacionalització de les empreses, han generat tancaments i/o deslocalització d’aquestes cap a altres llocs i, una forta competència als distints sectors productius. També, potser estiga produïnt-se un fenòmen migratori de les petites i mitjanes ciutats cap als grans nuclis metropolitans, degut a una semblança de mentalitat amb les migracions de meitat del segle XX, en busca de noves oportunitats. A causa de la mundialització les grans ciutats acaparen tots els interessos.\nGràfic de l’evolució poblacional d’Alcoi entre els anys 1900-2018. Font: foro.ciudad.com\nÉs una realitat que, el fenòmen de pèrdua de població al camp, tupe amb el declivi poblacional urbà, perquè l’economia alcoiana no està basada en l’agricultura. Aleshores, cal reflexionar sobre quins altres factors determinen aquest dany. Com és: la movilitat de la població amb la migració que rep o emet, el creixement vegetatiu -diferència entre naixements i defuncions-, els recursos emprats -laborals, d’oci-, etc.\nA grans trets, un dels recursos més utilitzats per beneficiar l’economia, és el turisme. Encara que genere una quantitat important d’ingressos, mai és la sol·lució total als problemes, pel que no hi ha que caure en aquesta errada perquè, el sistema funcional d’un municipi és molt més complex que tindre una sola funció.\nEs tracta d’un tema preocupant, al que encara s’ha de treballar molt per donar-li la volta i fer d’Alcoi un lloc prosper per viure com antany, ajustant-se als nous temps. Per d’això hem de trobar-li sol·lucions i no condemnar-la a l’oblit per sempre.\n23/10/2019 a las 13:03\nUn article molt interessant, cal tindre en compte també la immigració que rep la població alhora de cercar solucions que puguen beneficiar l’economia. I com diu Lerma, es tracta de diversificar i oferir a la ciutat noves vies d’ingressos com ara el turisme.


Notícies - La compra de la Masia de Torre Negra estarà tancada abans que acabi l'any\nLa compra de la Masia de Torre Negra estarà tancada abans que acabi l'any\nL'Ajuntament ja ha enviat els informes a la Generalitat per justificar la despesa\nL'Ajuntament té sobre la taula comprar la masia de Torre Negra per 2,8 milions d'euros (11/nov/20)\nImatge de la masia de Torre Negra / Foto: Cugat Mèdia\nel 21/juliol Anna González Societat PDF\nLa masia de Torre Negra, ubicada a Collserola, serà municipal abans que acabi aquest any. Segons han confirmat a Cugat Mèdia fonts municipals, l'Ajuntament ha enviat aquest dimecres els informes que justifiquen l'interès públic de la compra a un particular tant de l'edifici com de la finca. La previsió és que la Generalitat autoritzi l'operació al setembre, que el consistori va xifrar en uns 2,8 milions d'euros, i que la compra es pugui tancar aquest mateix 2021.\nAixí l'adquisició, anunciada el novembre passat després de converses amb la família Rabadà, propietària de la finca, encara la recta final. Els tràmits s'han allargat més del previst, però una vegada completada la compra, l'Ajuntament haurà de decidir què fa amb aquest espai, al qual vol donar-li usos culturals, mediambientals, educatius i socials.\nEs tracta de 85 hectàrees de terrenys agrícoles i forestals que inclouen la masia, un edifici fortificat del segle XV de més de 1.000 metres quadrats. De les 85 hectàrees, tres són d'antics conreus i unes 83 de forestals amb pins i alzines.


Exclouen la candidatura alternativa al Col·legi de Metges | NacióGirona\nExclouen la candidatura alternativa al Col·legi de Metges\nLa decisió presa per l'actual Junta de Govern es deu al "descrèdit i manca de respecte" sobre Eudald Bonet, al capdavant del COMG des de fa 11 anys.\nper ACN / Redacció, 20 de gener de 2010 a les 15:29 |\nL'actual Junta de Govern del Col·legi Oficial de Metges de Girona (COMG) ha decidit excloure la candidatura alternativa, encapçalada pel Dr. Joan Antoni Mulà, per 'descrèdit i manca de respecte' sobre la persona i la candidatura del Dr. Eudald Bonet, al capdavant del COMG des de fa 11 anys. El mateix Bonet ha fet pública aquesta tarda la decisió i ha justificat que els estatuts del col·legi recullen, en l'article 47.2, que es pot fer fora una candidatura si carrega contra una altra candidatura presentada. A l'actual junta no li ha agradat declaracions que ha fet Mulà acusant-los de 'voler-se perpetuar en el càrrec i organitzar eleccions fraudulentes'. No caldrà, per tant, celebrar eleccions.\nEudald Bonet tornarà a ser president del Col·legi Oficial de Metges de Girona quatre anys més. A la imatges, el moment en què feia pública l'expulsió de l'altre candidatura del procés electoral. Foto: Tania Tapia / ACN\nLa candidatura de Bonet, per tant, és la única que finalment opta a la presidència del COMG i no caldrà celebrar eleccions. Bonet tornarà a repetir al capdavant del col·legi quatre anys més. És la primera vegada en la història de l'entitat que s'exclou una candidatura que aspira a presidir el COMG per no complir la normativa o contradir algun dels punts dels estatuts. 'Fins ara hi havia hagut joc net', ha etzibat Bonet a l'altra candidatura que ha estat exclosa.\nEn una reunió celebrada el passat dimarts, la Junta de Govern i la Junta Electoral –que és secreta i està formada per exmembres de juntes de govern anteriors- van decidir excloure la candidatura de Mulà en aplicació dels estatuts del propi col·legi. Bonet ha defensat que aquests estatuts 'són coneguts per tothom i mai han estat impugnats per ningú'. El doctor Mulà era la primera vegada que aspirava a presidir el col·legi però ja s'havia presentat altres vegades com a membre de llistes alternatives.\nUn dels argument que la candidatura de Mulà havia usat per afirmar que les eleccions 'eren fraudulentes' era la decisió de la Junta de Govern d'avançar-les cinc mesos. Per una banda, la candidatura de Mulà assegurava que la decisió es prenia per evitar que Bonet complís 12 anys al càrrec (ara en porta 11 i mig) i no es pogués tornar a presentar, com determina la normativa. En un comunicat que ha llegit el mateix Bonet, ha assegurat que la convocatòria avançada d'eleccions 'no és deguda a cap cas a les afirmacions que han sortit en premsa'. Bonet ha assegurat que la decisió ha estat de la Junta de Govern 'per tancar terminis de candidatures amb anys naturals'.\nL'actual president ha reconegut que aquesta situació pot perjudicar el funcionament del col·legi. 'Seran temps difícils que espero que passin el més ràpid ja que no volem que el col·legi pateixi interferències en la gestió del dia a dia', ha dit Bonet que ha també ha assegurat que 'lamenta' l'exclusió de la candidatura i que no ha interferit en la decisió presa per la Junta de Govern.\nAquesta decisió ja ha estat comunicada als membres de la candidatura alternativa exclosa.


Les dones obeses tenen deu vegades més possibilitats de patir un càncer que els homes\nLes dones obeses tenen més possibilitats del patir càncer\nLes dones obeses tenen 12 vegades més possibilitats que les que tenen un pes normal de patir un càncer, mentre que els homes obesos doblen la probabilitat de desenvolupar aquesta malaltia, segons conclou un estudi de l'Institut Hospital del Mar d'Investigacions Mèdiques (IMIM).\nL'obesitat afavoreix l'aparició de la demència\nL'estudi Funció de Risc Espanyola d'esdeveniments Coronaris i Altres (Fresc) ha seguit durant 10 anys 54.446 persones de set comunitats autònomes, i constata que l'epidèmia de l'obesitat colpeja més a les dones que als homes.\nEl treball ha comptat amb la participació de diferents grups de recerca de Barcelona, Girona, Reus, Palma de Mallorca, Saragossa, Múrcia, Pamplona, Sevilla i Talavera de la Reina.\nDe fet, les dones obeses tenen 5 vegades més risc de patir una malaltia cardiovascular i 12 vegades més possibilitats de desenvolupar un càncer que les que tenen un pes normal.\nSi tenen sobrepès, encara que no arribin a l'obesitat, es manté un increment del risc del doble de possibilitats en el cas de les patologies cardiovasculars, i quatre vegades més en les oncològiques.\nEn el cas dels homes, l'obesitat multiplica per dos les possibilitats de desenvolupar algun tipus de càncer, però no influeix de forma significativa en el cas de les malalties cardiovasculars.\nSegons una de les autores de la publicació i investigadora del Grup de recerca en Epidemiologia i Genètica Cardiovascular de l'IMIM, Maria Grau, ha quedat palès que "qualsevol increment de l'índex de massa corporal per sobre dels nivells recomanats suposa un increment proporcional del risc de esdeveniments adversos per a la salut ".\nNOMÉS UN 26% TENIEN UN PES NORMAL\nDe les més de 54.000 persones que han participat en l'estudi, homes i dones de 35 a 79 anys, més de 25.000 tenien sobrepès i 15.000, obesitat, de manera que només el 26% tenien un pes considerat normal, per sota de 25 punts de l'índex de massa corporal (IMC).\nÉs la primera vegada a l'Estat que s'analitza a un grup d'aquesta importància, descartant els possibles efectes d'altres patologies vinculades al pes, com ara la hipertensió, diabetis o hipercolesterolèmia.\nEPIDÈMIA DE L'OBESITAT\nPer a l'investigador principal d'aquest estudi i director de Programa d'Epidemiologia i Salut Pública de l'IMIM, Jaume Marrugat, cal buscar estratègies per promoure una dieta saludable, fer activitat física, cribratge de malalties i polítiques de prevenció que afectin el conjunt de la població .\nEn aquest sentit, ha deixat clar que "les millores en els factors de risc cardiovascular aconseguides en els últims 20 anys, queden dramàticament neutralitzades per l'epidèmia de l'obesitat".


Entrevista a Javier Ena, coordinador del Grup de Diabetis i Obesitat de la Societat Espanyola de Medicina Interna (SEMI) | Blog | XarxaFarma\nLa primera acostuma a aparèixer entre la població menor de 30 anys i pot afectar qualsevol persona genèticament predisposada. Aquests pacients pateixen una deficiència absoluta de la producció i secreció d’insulina. La de tipus 2, en canvi, es pot prevenir. Se sap que les persones genèticament predisposades que tenen uns hàbits de vida saludables, amb una ingesta calòrica equilibrada, i que fan exercici físic poden retardar-ne l’aparició i, en alguns casos, prevenir-la.\nAls països emergents es convertirà en una epidèmia\nQuins són els factors de risc de la diabetis?\nExisteix un component genètic tant per a la de tipus 1 com per a la de tipus 2. La primera no es pot prevenir. La segona, sí.\nÉs important que les persones que tinguin antecedents familiars, obesitat amb un índex de massa corporal superior a 30 (pes/altura x 2) o les dones que hagin patit diabetis gestacional es facin un control almenys una vegada a l’any, en el qual es comprovi el nivell de glucosa en dejú mitjançant una anàlisi de sang, ja que els problemes associats a la diabetis poden ser greus. Evitar el sedentarisme, menjar bé i no tenir excés de pes són mesures necessàries per prevenir-la.\nQuan hi ha un augment de la glucosa a la sang, el que es coneix com a hiperglucèmia, es produeix el que els metges anomenem símptomes cardinals: poliúria (augment de la quantitat d’orina), polidípsia (molta set perquè s’orina molt) i polifàgia (se sol menjar de forma descontrolada). Alguns pacients poden experimentar una\npetita pèrdua de pes i deshidratació.\nLa insulina és una hormona essencial per a l’organisme i les persones que pateixen la de tipus 1 no la secreten, per això se l’han d’injectar de forma exògena, a més de seguir una dieta baixa en hidrats de carboni i fer exercici físic. Un dels avenços ha estat el desenvolupament de bombes d’insulina, que permeten la injecció d’aquesta hormona de forma contínua al teixit cel·lular subcutani, que pot ser regulada pel propi pacient segons l’aliment que consumeixi i l’exercici físic que estigui a punt de fer. Milloren la qualitat de vida perquè generen menys risc de patir hipoglucèmies i permeten manejar millor la malaltia. S’utilitzen en pacients amb diabetis de tipus 1 joves i que tenen un bon coneixement de la seva malaltia. Els pacients amb diabetis de tipus 2 han de cuidar la seva alimentació i fer exercici físic, així com fer-se controls periòdics per mesurar el nivell de sucre. També poden necessitar tractament farmacològic.\nEn què s’està investigant?\nArran del fet que existeix un component genètic en els dos tipus, s’està treballant en vacunes per evitar que es formin anticossos davant d’algunes proteïnes que estan relacionades amb la destrucció dels illots pancreàtics, que és on es produeix la insulina. El trasplantament també és una via, però encara queda lluny la possibilitat de posar-lo en pràctica. Per al dia a dia, s’està treballant en dispositius que permetin el mesurament capil·lar de glucosa a través de sensors que no necessitin les punxades. Encara no estan disponibles i queda molt per poder-los utilitzar, però millorarien la qualitat de vida, ja que l’autocontrol de la glucosa és una de les queixes d’aquests pacients.