Nova tongada de pel·lícules vistes al cinema, a les que ara hem incorporat també les que veiem a casa, gràcies a la connexió “Neflix” que ens han regalat les nostres filles… cal anar-se incorporant a les noves maneres, he, he. “Llenar el vacío” una producció israelita dirigida per la Rama Burshtein, una història familiar amb els costums més tradicionalistes de la societat jueva ortodoxa. “Lady Macbeth” un clàssic britànic dirigit per en William Oldroyd, amb la història rural de finals del segls XIX, molt ben ambientada i narrada. “Después de la tormenta”, japonesa, d’en Hirokazu Koreeda, amb la narració d’un fracàs personal molt actual, farcit dels lògics tics de la societat d’aquell país. “Maudie, el color de la vida”, canadenca, amb la direcció de la irlandesa Aisling Walsh, amb una història de superació, basada en fets reals, que ens mostra la vida de la pintora Maud Lewis i la seva personal lluita per complir amb el desig artístic. “Estiu 1993” de la jove catalana Carla Simón, una intimista història farcida de tendresa que captiva des de la primera seqüència. “Su mejor historia”, anglesa, amb la danesa Lone Scherfig a la dirección, un melodrama amb aires feministes, que ens parla del món del cinema, que avorreix més que no altra cosa. “Asuntos de familia”, nova producció israelita, dirigida per la Maha Haj, també amb traces costumistes d’una família i la problemàtica de relació amb ells fills, suposadament tractada amb un delicat sentit de l’humor. “50 Primaveras” de la francesa Blandine Lenoir, la bastant ensucrada història d’una dona que als seus recents 50 anys, veu trontollar els elements més clàssics que han donat suport a la seva vida. “Ana, mon amour”, de producció romanesa dirigida per en Calin Peter Netzer, amb una complexa història d’amor entre dos joves psicològicament complicats, que és mostrada amb una estructura un xic enrevessada. “La niebla y la doncella”, on l’Andrés M. Koppel es basa en una novel·la d’en Lorenzo Silva, per mostrar-nos una història policíaca d’aquestes que s’han posat de moda en els últims temps del cinema espanyol. “La seducción” de la nord-americana Sofia Coppola, una nova versió d’una exitosa història que hores d’ara es queda a mig camí, malgrat la categoria interpretativa i la bona ambientació exhibida. “La cordillera” del jove argentí Santiago Mitre, una embolicada trama de corrupció política que només mostra la ja clàssica excel·lent interpretació d’en Ricardo Darín. “En cuerpo y alma”, hongaresa, que sota la direcció de l’Ildikó Enyedi ens mostra una aparentment delicada història d’amor, entre dos persones força complexes i socialment força solitàries. “El faro de las orcas”, espanyola, d’en Gerardo Olivares, que més enllà d’una esplèndida fotografia amb paisatges de la Patagonia argentina, ens parla d’una història que malgrat diu estar basada en fets reals, no té ni cap ni peus. I per acabar “La librería” la darrera pel·lícula de l’admirada Isabel Coixet, que malgrat explicar-nos una història ben traçada i narrada, potser no assoleix el nivell de les seves primeres direccions cinematogràfiques, clar que... en això com en tot el que us he dit abans, no em feu massa cas, que al cap i a la fi, només són... “manies meves”, he, he.\nPublicat per Amadeu a 12:09 3 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: Pel·lícules al cinema\nEls últims que he llegit\nBreu ressenya dels últims llibres que han passat per les meves mans... i els meus ulls, he, he. “Algú com tu” de Roald Dahl, relats de novel·la negre que no m’han entusiasmat; un llibre correcte i poca cosa més; sense negar que els relats tenen una bona estructura literària, estan molt ben narrats i responen a una idea molt clara, però... a mi sempre em passa que en aquest tipus de lectura, sembla que em quedo a mig camí; no sé, tot plegat em sembla inacabat. “Va ploure tot el dia” de la Teresa Pàmies, relectura d’aquesta mena de novel·la mig autobiogràfica, que té la virtut d’apropar molt i molt al que van haver de passar moltes persones que, després de viure les penalitats de l'exili, van voler tornar a casa i intentar recuperar tot allò que la guerra els havia fet perdre... un repte que no sempre els hi van permetre assolir. “Apóstoles y asesinos” de Antonio Soler, que narra la vida del Noi del Sucre i de l’anarquisme en la Barcelona de les dues primeres dècades del segle XX; un llibre excel·lent, molt ben documentat i detallat, que m’ha permès conèixer personatges històrics del meu país, dels que a penes sabia alguna cosa; fascinant pel que representa i pel que explica, molt ben escrit, m’ha tingut atent des de la primera pàgina. “Ida y vuelta” – La vida de Jorge Semprún, de la Soledad Foix, biografia una mica especial, d’un personatge també força especial; l’autora ens detalla la seves peripècies, però sovint comparades amb el que expliquen altres persones que el van conèixer i sobretot amb el que ell mateix va mostrar en els seus llibres al convertir-se en escriptor; ben escrit però potser un xic reiteratiu. “Recursos inhumanos” d’en Pierre Lemaitre, Una novel·la negra fascinant, sobre un tema de màxima actualitat, l’atur en una persona a les acaballes de la seva vida professional; escrit amb audàcia, manté la tensió constant de la primera a la darrera pàgina, amb girs del tot inesperats, que configuren un relat absolutament absorbent. “Em dic Lucy Barton” de l’Elizabeth Strout, una història íntima que es mostra explicada a retalls molt curts, força dispersos i saltats en el temps, cosa que no motiva massa la possible identificació del lector amb la protagonista... almenys a mi, m’ha passat això. “L’aquari” de David Vann, força colpidor; una història de relacions familiars, en alguns moments una mica escabrosa, en la que les emocions suren a flor de pell, i en la que a voltes costa una mica d’acceptar determinades reaccions dels seus personatges com a normals, tot i entendre que l’acció passa a l’Amèrica més profunda i degradada socialment. “Autobiografía de Federico Sánchez, d’en Jorge Semprún, espès de llegir, però molt interessant; espès per la seva retòrica antiga, per ser una edició de butxaca amb la lletra petita i per les disquisicions filosòfiques que l’autor fa sovint, sobre les teories comunistes i les seves derivacions, però interessant per conèixer de primera mà, la seva versió dels conflictes interns del PCE i la manera de ser i de fer dels seus dirigents més emblemàtics. “Alguien” de l’Alice McDermott, una lectura que malgrat de bon començament em va cansar una mica, per la retòrica preciosista i massa descriptiva, cal dir que la novel·la enganxa tot explicant una vida aparentment senzilla d’una dona aparentment normal, de la que sembla que poca cosa es pugui explicar; o potser precisament ací s’amaga l’encís del seu relat. “Yo” de Juanjo Sáez, un còmic amb una mirada introspectiva molt sincera i interessant; un exercici intimista, que es podria considerar egocèntric, com el mateix autor anomena en el títol però que esdevé molt curiós i clarificador de llegir, ben ajudat per uns dibuixos que des de la seva senzillesa aporten molta llum al conjunt. Apa, ja està per avui, tot plegat com sempre, no em feu massa cas que només són “manies meves”.\nPublicat per Amadeu a 13:10 Cap comentari:\nAra mateix, quan són les sis de la tarda d’aquest convuls diumenge, 1 d’octubre del 2017, tot fent un descans a casa, llegint un llibre de còmic d’en Juanjo Sáez, un autor que estic descobrint i que m’està agradant molt, penso que no m’importa massa el resultat d’aquest referèndum, per alguns anomenat d’auto-determinació, que s’està celebrant... celebrant?.. a casa nostra. Tinc les filles muntant guàrdia a l’escola de davant de casa, on aquest matí hem anat tots a votar, després de fer més de tres hores de cua, bé les tres hores les ha fet la Teresa, els demés ens hem anat tornant a estones; deia que tinc les filles fent acte de presència per intentar evitar que la policia s’endugui les urnes. Em sembla un gest solidari i molt lloable, malgrat personalment no hi participi, en part esporuguit per les imatges que s’han anat produint durant el dia a diferents col·legis electorals i en part perquè realment considero que el valor del que està passant, ja no el tenen els vots, és a dir, la seva preservació, el seu recompte i en conseqüència, el seu resultat. Un resultat, matemàtic i polític, que no ens enganyem, tots sabem quin serà, des de molt abans de depositar la papereta dins les urnes. I dic que per a mi, el resultat no té cap valor, perquè aquest l’adquirit de cop l’actitud de la gent, de la gent que creu en una hipotètica independència, irreal a ulls de molts, utòpica a ulls d’altres, però en definitiva somniada per a una gran part del poble català. El valor del referèndum del dia d’avui, ha passat a mans de tota aquesta gent que, enganyada o no, manipulada o no, absolutament convençuda o una mica reticent, ha volgut participar d’aquesta convocatòria, basada en els més elementals principis de la democràcia. I el valor, cal dir-ho també així, l’ha fet créixer la resposta rebuda per part de l’estat espanyol (expressament en minúscules), que en cap moment ha actuat amb una mínima dosi de dignitat, ni política ni humana per part de cap dels seus dirigents. La violenta actuació policíaca d’avui, amb gairebé 500 ferits, de moment i que no creixi, cal considerar-la absolutament desproporcionada, quan davant tenien milers de ciutadans que només oferien una resistència pacífica al que ells consideraven una acció legítima i democràtica. No hi pot haver cap argument polític que empari la violència mostrada per aquests agents de l’autoritat... autoritat?... que al damunt són felicitats i encoratjats pels seus màxims dirigents, per la tant esmentada aplicació de la llei... en proporcionalitat!!! Quin cinisme!!! Molts sabeu que mai no m’he mostrat obertament independentista, doncs sempre he cregut, encara ara, que parlant s’ha d’entendre la gent... i sobretot els polítics, que al cap i a la fi, és la seva obligació i per això els tenim. Però tots aquests dubtes, que he arrossegat fins el moment de introduir el meu vot en blanc dins de l’urna, no em poden impedir de veure esgarrifat, els horribles fets que han acompanyat a tants gests com el meu. Bé, abans de rebre crítiques per aquest escrit, vull confessar que està redactat des de la meva més profunda emoció i sentiment, totalment trasbalsats per aquesta inimaginable, almenys per mi, lamentable i condemnable acció policíaca contra la gent. I per justificar això que dic de les emocions i els sentiments, us copio la pàgina del llibre que he comentat al principi i que m’ha empentat a corre-cuita, davant el teclat del meu ordinador. Ja ho sabeu, al cap i a la fi, tot plegat... només són manies meves.\nPublicat per Amadeu a 18:55 2 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: El comentari del dia\nLa gent de can Damians\nAmb catorze anys recent fets i acabat el Batxillerat Elemental amb bones notes, el pare va creure que havia arribat l’hora de donar-me “la clau i el duro” i se m’emportà a treballar com aprenent a Clixés Damians, el taller de fotogravats per arts gràfiques, on ell exercia de dibuixant per lliure, és a dir, sense contracte ni seguretat social de cap mena, que es veu que aleshores encara estava permès. Aquesta va ser doncs, la meva entrada en el món laboral, un món que no abandonaria fins a quaranta-set anys més tard, quan vaig cursar la meva jubilació. Can Damians era un taller de clixés i gravats ubicat en un local amb tres nivells, al barceloní carrer de Rosselló, propietat de dos germans, en Manolo i en Roman Sánchez Damian, que aplegava una dotzena de treballadors, amb els quals vaig teixir una relació de no massa proximitat, doncs jo no deixava de ser una criatura que acabava de sortir del bressol escolar i en definitiva hi arribava com a aprenent, de l’ofici... i de la vida. Recordo però, força bé, la cara i la forma de ser de cadascun d’aquells companys de feina i això és el que tractaré de descriure en aquest breu relat. Seguint el procés industrial del que aleshores eren els gravats en planxa de zinc, abans de que s’imposés la modernitat de la impressió en òfset, començarem per la secció de dibuix, on el pare tenia com ajudant en Sebastián, un noi de Jumilla, que vivia a Badalona, eficient però de posat tancat, amb el que costava establir cap mena de conversa i que no em va posar les coses massa fàcils. D’allà passàvem al pis de dalt, al departament de fotografia, sempre a les fosques i amb aquella llum vermella que caracteritza els laboratoris de la imatge, on trobàvem en Paco, potser el personatge més destacat de la plantilla, doncs havia estat emigrant a Suïssa i era cunyat d’un dels amos i això li atorgava una mena de categoria que ell sabia mostrar amb certa arrogància, i al seu costat, en Juanillo, un noi molt treballador i discret, que era el que debò feia la feina i al que alguns menyspreaven dient que vivia en una barraca del Verdum. D’allà tornàvem al pis de sota, per fer la insolació, amb les potents làmpades lumíniques, tot i que alguna vegada havia vist treure la premsa manual al sol, no sé si per problemes tècnics, i que era el domini del Manolo, el més “pinxo” de tots, amb orígens a Arcos de Jalón, eixerit, trapella i galant alhora, sempre amb l’acudit o la broma a punt, alguna fins i tot de massa pesada, he, he. Dels retocs de les planxes insolades, se n’encarregava el Mariano, prototipus del senyoret de l’època, sempre amb aires elegants, el seu bigotet retallat i un posat de ben parlar i voluntat distanciada de la que potser ell entenia com a xavacaneria dominant. El procés seguia a la planta baixa, on en Ramon, un català aleshores també àrbitre de futbol de categoria regional, treballava el tractament de les planxes amb àcid per obtenir-ne els gravats, fins que va arribar la “màquina” que industrialitzava aquesta feina i que controlava el “Tiet”, un home gran del que mai no vaig saber-ne el nom i que el coneixíem d’aquesta manera per ser parent del Mariano. Amb el gravat acabat, se’n feien les proves pertinents, en una manual rotativa d’imprimir que feia anar el Paquito, sempre murri i desconfiat i per acabar, en Josep, un home de poques llums i poca esma, les muntava damunt el corresponent taco de fusta per tal de lliurar-les al client. Ah! I és clar, la secretaria, la Carmen, una noia delicada i fina, que no semblava quadrar en l’ambient general del taller, soltera i sense pretendents, que molts anys més tard, acabà anant-se a viure a Eivissa, amb un dels amos... però això ja ho explicava en un dels primers records d’aquest bloc. Bé, ja sabem que la memòria tot ho deforma, però al cap i a la fi, aquesta és la realitat que roman en el meu record, o potser tot plegat només són... manies meves!\nPublicat per Amadeu a 10:20 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: Persones oblidades\nLa memòria d’avui em remunta a finals de la dècada dels 70, quan a l’enginyeria on treballava em van nomenar cap de l’oficina de projectes i vaig passar a liderar un grup de deu o dotze persones, entre les que vaig tenir la sort d’establir bones amistats, algunes de les quals encara perduren avui en dia. A l’espai on treballàvem, bàsicament en feines de delineació, teníem per costum escoltar el fil musical que havia contractat l’empresa, seguint la moda d’aquells temps. No sé si va ser aleshores, que una mica avorrits per la monòtona música ambiental que sempre sonava, vam decidir sintonitzar la ràdio i com que els que portàvem la iniciativa encara no rondàvem els trenta anys, ben aviat vam monopolitzar el nostre gust en l’emissora de Radio Juventud, en la que per aquells temps, s’escoltaven les veus de locutors tan admirats com Juan Comellas, José Mª Pallardó, Rafael Turia, Angel Casas i més tard, Jorge Estadella, aleshores encara amb els noms castellanitzats, liderant programes preferentment musicals, com ara l’exitós “Al mil por mil”, o personatges de gran impacte radiofònic com el popular Tito B. Diagonal. Recordo que el primer, en Juan Comellas, ens amenitzava moltes tardes amb la notícia dels discos recent sortits al mercat que a ell més li agradaven i que sovint fugien una mica dels que concorrien en les llistes més comercials i més escoltades. Va ser aleshores quan vam descobrir aquest tema que avui recupero, “Feels so good”, editat l’any 1977 i interpretat per en Chuck Mangione, un trompetista i compositor nord-americà, que ens regalava una peça instrumental amb arrels jazzístiques, que durava gairebé deu minuts, tot i que posteriorment se’n va fer una versió més curta per incloure-la en un single. La peça va esdevenir un petit èxit, potser l’únic d’en Chuck Mangione a casa nostra, i van ser moltes les tardes que a l’oficina esperàvem expectants que l’amic Comellas la tornés a posar en antena. A veure si algú la recorda!\nPublicat per Amadeu a 8:46 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: Memòria de cançons\nNou resum dels llibres que darrerament han passat per les meves mans. “La ley del menor” de l’Ian McEwan, una història captivadora, molt ben estructurada i escrita que, com diu la contraportada "juga en el terreny de l'escriptura més incisiva: el de les preguntes difícils de respondre però impossibles d'ignorar"; i que atrapa des de la primera a la última paraula. “El meu segle XX”, del meu amic Antoni Julià, un llibre autoeditat, en el que fa un bon repàs autobiogràfic, que resulta molt curiós i amè de llegir. “¡Viva el maquis!”, de l’Amadeo Barceló, un minuciós i interessant treball d’investigació sobre els guerrillers i clandestins del Bajo Aragón, persones i fets que a finals de la dècada dels quaranta, acabada la Guerra Civil abrigaren el somni impossible de recuperar las llibertats perdudes, lluitant des de la clandestinitat amb una inusitada convicció i gran dosi d’idealisme. “El Arte” de Juanjo Sáez, una gran descoberta en forma de còmic; una excel·lent explicació del que pot ser l’art, mostrada de forma senzilla i molt assequible, però no exempta de veritat i profunditat de raonament... ¡absolutament recomanable!. “Què és el què” d’en Dave Eggers, una història que se m’ha fet llarga; i és que sense voler restar dramatisme a tot el que ens explica, ni veracitat als fets narrats, he de dir que el llibre, especialment en la seva primera meitat, se m'ha fet un xic pesat; no entrava en la història i semblava estar llegint més una novel·la d'aventures que no la crònica detallada de la vida d'un nen del Sudan, marcada per la tragèdia que malauradament, encara avui, afecta a tants éssers humans. “Sortir a robar cavalls” d’en Per Petterson, una història subjugant, potser pel fet que alguns trets del protagonista coincideixen amb aquella mena de somnis o utopies que sento com a pròpies, però la seva lectura m'ha resultat molt atractiva, des de la primera a la darrera pàgina. “Continente salvaje” d’en Keith Lowe, una densa i meticulosa recopilació de dades sobre las conseqüències de la 2ª Guerra Mundial en tots els països i territoris que s’hi van veure implicats; un treball exhaustiu, lent de lectura, però extremadament interesant com a document històric que mostra els tràgics estralls d’una guerra, en tots els pobles i capes socials afectades. “Quan arriba la penombra” d’en Jaume Cabré, que m’ha decebut una mica, doncs l’he trobat estrany i complicat; un conjunt de relats, molt ben escrits, però que demanen molta atenció i ganes per part del lector, per arribar a trobar el què en cadascun d'ells; i a mi almenys, m'ha faltat aquesta virtut. “Policia” d’en Jo Nesbo, del que no puc negar que he gaudit de la seva lectura, doncs ha complert plenament amb les expectatives que m'havia format al començar-lo; una història d'assassinats, ben explicada, amb girs narratius farcits de sorpresa i intriga fins a gairebé la darrera pàgina... què més es pot demanar a una novel·la negra?. “Perdón” de la noruega Ida Hegazi Hoyer, una emotiva història de relació de parella, amb sentiments contraposats, amor, mentides, obsessions, angoixes, enganys, passió, etc., ben narrada, amb algun gir imprevisible, però que atrau fins i tot per la seva delicada tristor. I ja està, com sempre dic... no em feu massa cas que al cap i a la fi, tot plegat només són manies meves, he, he.\nPublicat per Amadeu a 12:17 Cap comentari:\nAra que ja han passat unes quantes setmanes de la bromera dels dotze recitals de comiat, potser tot un excés, no?, del cantautor de Xàtiva, vull retre el meu homenatge a una persona tan significativa en l’àmbit social i cultural de casa nostra. Començaré dient que mai no havia estat un fidel seguidor de la seva obra musical i els meus records només es remunten a les seves breus aparicions a la pantalla televisiva, quan potser encara no era un cantant massa compromès, i a l’anècdota viscuda el 1975, quan des del terrat de casa, vaig veure una mica esporuguit, els aldarulls que van provocar el seu recital a l’entranyable envelat de la Plaça del Sol, de la Festa Major de Gràcia i que acabaren amb un bon nombre de detinguts. No va ser doncs, fins a molt més tard, que vaig començar a interessar-me per la seva obra, en una evolució paral·lela a la meva personal descoberta dels temes socials i polítics que afectaven, i de quina manera, el nostre ritme de vida més quotidià. Recordo també que va ser aleshores quan, en una botiga de segona mà, em vaig comprar el doble LP del seu recital al Pabellón de Deportes de la ciutat de Madrid, del 1976, organitzat en un intent d’apertura democràtica en el que començava a ser el temps de transició política, i en el que anava presentant totes les seves cançons en castellà, per tal que la gent pogués entendre una mica “de què anava la cosa”. Més tard van arribar, a la meva prestatgeria, ja en format de CD, el resum de la seva integral que em va passar un company de feina i les “Cançons de mai” del 1997. Poca cosa doncs, per atorgar-me el dret a ser considerat un gran admirador de la seva carrera musical, però això no treu que, amb el pas del temps, sí em pugui afegir a la corrua de gent que professa un gran respecte per a la seva obra i molt especialment, per a la seva coherència personal i professional. De tantes i tantes cançons que han esdevingut himnes dins del món més reivindicatiu del país, i també de tantes i tantes magnífiques peces musicades amb una excelsa delicadesa poètica, avui he decidit triar pel meu bagul dels records, aquesta “Quan jo vaig nàixer”, de l’any 1966, potser pel fet de ser una peça per a mi molt viva encara, ja que la interpretem amb el Cor País Meu, dins de l’espectacle “Exili – Cançons en escena”, una obra de caire poètico-musical, que evoca la tragèdia dels que van haver de marxar després de la Guerra del 1936-1939, i que actualment estem portant pels escenaris de casa nostra. Un petit homenatge també, a la immensa aportació d’en Raimon, a la memòria reivindicativa de la nostra història. O serà que tot plegat, només són “manies meves”.\nPublicat per Amadeu a 10:09 Cap comentari:\nEl comentari del dia (44)\nÍntimes reflexions (19)\nMemòria de cançons (11)\nPel·lícules al cinema (18)\nPersones oblidades (10)


Ajuts de recerca per millorar la formació de mestres (ARMIF 2017) | Universitat Ramon Llull\nInici»Ajuts de recerca per millorar la formació de mestres (ARMIF 2017)\nAjuts de recerca per millorar la formació de mestres (ARMIF 2017)\nEnviat per Butlletí Recerca el dt., 26/09/2017 - 12:36\nL’Agència de Gestió d'Ajuts Universitaris i de Recerca (AGAUR) ha obert la convocatòria d’ajuts de recerca per a la millora de la formació inicial de mestres (ARMIF 2017).\nL’objectiu de la convocatòria és finançar projectes de recerca que aportin evidències sobre canvis estratègics i de millora introduïts en els graus d’Educació Primària i Infantil de les universitats catalanes participants al Programa MIF. Els projectes han d’estar vinculats a canvis estratègics i de millora acordats pels respectius òrgans de govern de les facultats que formen mestres.\nEls projectes han de tractar sobre algun dels següents àmbits:\nIdentitat formació i desenvolupament professional del docent.\nPoden sol·licitar aquests ajuts els equips de recerca de les universitats del sistema universitari de Catalunya que formin part del Programa MIF. Els equips de recerca hauran de tenir un màxim de 20 membres els quals hauran de tenir la composició següent: un mínim de 6 persones investigadores hauran de tenir contracte amb les universitats del Programa MIF i 3 d’aquestes hauran de tenir el grau de doctor/a i impartir docència en les titulacions de magisteri a temps complet; un mínim de 4 persones hauran de ser mestres d’educació infantil o primària en actiu, amb un mínim de 5 anys d’experiència i amb vinculació al sistema educatiu català; i un màxim de 5 persones hauran de ser investigadors de centres de recerca o universitats de fora de Catalunya.\nEl període d'implementació dels projectes i d'execució de la despesa començarà a comptar a partir de la data de resolució definitiva dels ajuts i acabarà el 31 de desembre de 2020.\nL'import global de la convocatòria és de 300.000 euros, i la dotació per projecte és d’un màxim de 25.000 euros.\nLes persones interessades en aquesta convocatòria caldrà que es posin en contacte el més aviat possible amb la Sra. Idoia Villanueva de l'Oficina de Recerca i Innovació (ivillanueva@recturat.url.edu), per tal de planificar el procediment de presentació de sol·licituds.\nEl termini de presentació de propostes a l’Oficina de Recerca i Innovació finalitza el proper 27 de novembre de 2017.\n+info: Convocatòria, Bases reguladores de l’ajut, Sol·licitud


Transformació Educativa | Obrim l'educació\nCom podem mantenir l’impuls de la transformació educativa en la situació actual?\nMoltes escoles i instituts del nostre país han impulsat, en els darrers anys, processos de reflexió pedagògica que han portat a un replantejament profund del propòsit educatiu i les pràctiques d’ensenyament-aprenentatge, amb l’objectiu de superar definitivament els vestigis d’un sistema educatiu uniformitzador i transmissiu, contribuint a generar experiències d’aprenentatge gratificants i empoderadores per a tots els infants i joves.\nQue l’escola prepara per a la vida (el propòsit de l’educació) i que l’alumne és i ha de ser el centre de l’aprenentatge (unes pràctiques d’aprenentatge que responguin a aquest propòsit) són dues conviccions de les escoles que més han avançat en els seus processos de transformació. La situació de confinament actual ha contribuït a visibilitzar alguns reptes del nostre sistema educatiu, fent aflorar, de manera encara més evident, aquestes conviccions i la clara necessitat de transformació educativa.\nTambé és cert, però, que la situació sobrevinguda i el context d’incertesa alhora que l’escenari de no presencialitat ha superat a tothom. Els equips docents i directius dels centres educatius s’han vist obligats a gestionar un volum ingent d’urgències. Ara ens hem d’assegurar que tot el camí recorregut no s’atura, i que els centres segueixen disposant dels espais de reflexió i construcció dels projectes que s’han estat engendrant en els últims anys.\nD’altra banda, són molts els centres educatius que han fet apostes clares per metodologies i pràctiques d’aprenentatge que presenten grans dificultats de rèplica en el context virtual (el treball cooperatiu, l’experimentació amb materials manipulatius, els espais de lliure circulació, etc.). Com ens assegurem que aquests projectes no perden les seves essències sinó que aprofiten la seva maduresa i els seus lideratges per seguir creixent?\nEn aquest sentit, volem donar veu als i les professionals dels centres educatius que treballen dia a dia per adaptar-se als reptes i necessitats del confinament, i també per consolidar els seus projectes educatius per a “garantir una educació de qualitat, inclusiva i equitativa, i promoure oportunitats d’aprenentatge al llarg de la vida per a tothom” (objectiu 4 de l’Agenda 2030 de Nacions Unides).\nEn aquest repte ens preguntem, doncs, com podem mantenir l’impuls de la transformació educativa en la situació actual, i per fer-ho plantegem les següents preguntes:\nQuins són els aprenentatges essencials a desenvolupar en els infants i joves en aquest moment excepcional?\nEn la situació actual, quin ha de ser el rol de les famílies en la tasca d’acompanyar l’aprenentatge dels seus fills i filles? De quina manera l’escola pot acompanyar les famílies durant aquest període? Què podem aprendre de la situació actual per repensar el vincle família-escola de cara al nou curs?\nCom podem dur a terme una avaluació formativa en el context actual? Com ens assegurem que arribem també a l’alumnat que pot quedar més desconnectat en la situació de no presencialitat? Quines lliçons podem extreure de la situació actual que ens serveixin per millorar l’avaluació formativa en possibles noves situacions de no presencialitat?\nCom ha de canviar la funció tutorial per respondre a la necessitat de personalitzar l’aprenentatge en la situació d’educació a distància? Quines experiències reeixides tenim i què n’hem après? A partir dels aprenentatges de la situació actual, de quina manera canviarà l’acompanyament tutorial quan tornem a l’escola presencial?\nCom s’han d’organitzar i coordinar els claustres docents per esdevenir equips que responen a la una davant d’aquesta situació? Què hem après de la funció dels equips directius durant la crisi i què canviarem de cara al curs vinent?\nCom poden els equips docents i les escoles fer una autoavaluació de la seva tasca durant aquests mesos per aprendre de l’experiència (de manera individual i col·lectiva) i estar més preparats per actuar en possibles noves situacions de no presencialitat o semi-presencialitat? Com podem aprofitar la situació actual per convertir l’escola en una veritable organització que aprèn?\nEt convidem a compartir les teves idees, reflexions i propostes amb l’etiqueta #TransformacioEducativa.\nEl claustre també necessita un bon tancament de curs\nJara Costa i Marta Pujadó, coordinadores del Fòrum Els Futurs de l'Educació\nUn nou vincle família-escola per al proper curs\nNo et perdis el contingut relacionat\nUn nou vincle família-escola: adaptar-nos als codis i llenguatge de les famílies\nUn nou vincle família-escola: reorganitzar-nos i coordinar-nos per atendre i implicar les famílies.


Preinscripció del Casal d’Estiu del Taula Rodona | AMPA Taula Rodona\nComplint els requeriments de Sanitat i adaptat a la nova situació, està previst realitzar-lo de l’1 de juliol al 7 d’agost. Aquest any tindrà un horari de 9 a 14 hores, sense servei de menjador.\nEstem segurs que aquest any, més que mai, els nostres nens gaudiran amb el casal.\nA l’espera de la normativa definitiva i les recomanacions que es puguin fer com a conseqüència de la crisi sanitària en la qual vivim aquests dies, de moment no podem precisar informació més detallada o les activitats que es realitzaran durant el casal. Us mantindrem informats tan bon punt tinguem més dades o si noves mesures obliguen a fer algun canvi.\nAquí podeu descarregar la butlleta per fer la preinscripció:\nPre-Inscripció CASAL ESTIU TAULA 20 ABRAÇADESBaixa


David Moreno, doble subcampió d’Espanya de martell i martell pesat - Diari de Santa Coloma\nDavid Moreno, doble subcampió d’Espanya de martell i martell pesat\n26/06/2017 – L’atleta de la Unió Colomenca d’Atletisme puja al podi en dues disciplines al campionat d’Espanya de veterans.\nLa localitat d’Elx sempre serà recordada amb un somriure pel colomenc David Moreno. L’atleta de la UCA hi guanyava el juny de l’any passat dues medalles d’or al campionat d’Espanya de veterans, imposant-se en les disciplines de martell M35 (48.25 metres) i martell pesat M35 (15.72 metres).\nEnguany, en la 52ª edició de la competició, David Moreno tornava a situar-se entre els millors del país en la seva especialitat. L’atleta de la Unió Colomenca repetia podi a terres alacantines, mantenint un preciós duel en la categoria M35 amb Joan Bea, del CA Castellar.\nEn la prova de martell, Moreno sumaria la segona millor marca del campionat (15.45), només superat pels 16.20 metres assolits per Bea. Pel que fa al martell pesat, el balanç final seria el mateix. David Moreno guanyava la medalla de plata (51.53 metres), just per darrere de Joan Bea (54.41).\nArticle anteriorMassiva jornada de futbol inclusiu a Santa Coloma per tancar la temporada esportiva\nArticle següentTreballar a Airbus sense perdre el bàsquet de vista: l’aventura alemanya d’Óscar Andrés


Descarregar pdf dilluns, 09 de març de 2009\nAlumnes de Ciències de l'Educació col·laboren, amb la Banda Municipal de Lleida, un espectacle per a escolars a l'Auditori Enric Granados\nFOTO: Banda Municipal de Lleida\nBandes al voltant del món és un muntatge adreçat a nens de cicle mig que presenta un viatge al voltant del món mitjançant cançons, danses i audicions. Per això, utilitza composicions de Paul Yoder i Harold Walters. Els estudiants de Didàctica de l'Expressió Musical, impartida per la professora M. Alba Herrera, han participat en la planificació de l'espectacle col·laborant en l'elaboració i la posada en escena. Dins de l'aula s'elabora l'argument i les diferents activitats que es presentaran als nens, tant prèvies com posteriors a l’a udició, amb l'objectiu d'aplicar els coneixements de didàctica de la música que els alumnes han assolit al llarg de l'assignatura.\nEs tracta d'una iniciativa conjunta amb la Banda Municipal de Lleida, Ibercaja i la Paeria. Les audicions tindran lloc dijous, 12 de març, a l'Auditori Municipal Enric Granados. Serà mitjançant tres passis, que tindran lloc a les 10 i les 11 del matí, i les 4 de la tarda.\nL'espectacle Bandes al voltant del món és el tercer en què participen els alumnes de Ciències de l'Educació dins d'aquesta iniciativa. Els primers van ser En un lloc de... , basat en l'obra del compositor Ferrer Ferran, per a nois de primer d'ESO, i Un dia al circ de James Curnow, per a nens de cicle inicial de Primària.


Petites gotes fredes tremolant. Roger Casero Gumbau. Girona: El Barça segueix perdent títols...\nEl Barça de futbol va perdre diumenge la Supercopa d'Espanya davant un combatiu Athletic Club. La derrota és dolorosa, ja que a pocs minuts del final del partit anava guanyant, i semblava que ni la victòria ni el títol s'escaparien...\nL'Athletic Club no només va empatar in extremis per forçar la pròrroga, també va saber colpejar primer en el temps extra, i finalment se'n va endur el títol merescudament, vencent el Real Madrid a la semifinal, i el Barça a la final. Els lleons tornen a rugir!\nEls darrers minuts del partit, just abans d'encaixar el gol que va forçar la pròrroga, em van semblar una versió reduïda del Barça de final de temporada quan, essent líder provisional a la represa de la competició després de l'aturada pel confinament, l'equip va defallir i no va saber mantenir el seu avantatge, i va servir en safata de plata la Lliga al Real Madrid, més constant aquelles darreres jornades.\nLa manca de competitivitat va fer-li perdre la Lliga, i ara la Supercopa d'Espanya, un títol, aquest darrer, que si bé no és dels importants sí que serveix per a engreixar el palmarès, i en aquest cas hauria estat un bon estímul per a un equip necessitat de títols, malgrat el joc irregular que segueix fent...\nEl Barça segueix perdent títols, i els perd essencialment perquè no juga bé; la història del club demostra que el Barça, generalment, quan juga bé guanya títols, i quan el joc és irregular els perd o, a vegades, ni tan sols els competeix, com passa de fa uns anys amb la Lliga de Campions.\nLa part positiva de la derrota a la final de la Supercopa d'Espanya és que no hi ha títol que pugui dissimular el mal moment de l'equip, tot i la certa millora en els darrers partits, i el mal moment no només s'explica per a qüestions tècniques i tàctiques, també per a qüestions mentals.\nEl Barça de bàsquet fa un temps que també va passar per una crisi de competitivitat, fins que Pesic va començar a recuperar l'equip, i ara el Barça de Jasikevicius ja és un equip que, els guanyi o no, pot competir els títols!\nLa feina que té Koeman és ingent, i més amb la possible marxa de Messi a final de temporada, i amb un club institucionalment fràgil, immers en un procés electoral, ara també prorrogat.\nPer mi el Barça pot seguir perdent títols, que el que espero que sàpiga i pugui fer Koeman és, simplement, recuperar mentalment i esportiva l'equip. Els títols, si es fa bé aquest treball, ja arribaran...\nPublicat per Roger Casero Gumbau a 19.1.21


La justícia rebutja les querelles contra la declaració sobiranista - Empordà\nLa justícia rebutja les querelles contra la declaració sobiranista\nEl TSJC recorda als demandants que en delicte de rebel·lió hi ha d'haver un alçament públic i violent\nLa justícia rebutja les querelles contra la declaració sobiranista diari de girona\nEl Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) no aprecia delicte en la declaració de ruptura del Parlament del 9-N de 2015, en entendre que no constitueix un "aixecament violent" sinó una resolució que se cenyeix l'àmbit parlamentari i que ja va ser anul·lada pel Tribunal Constitucional (TC).\nEn dos actes, l'alt tribunal català resol, d'acord amb el criteri de la Fiscalia, no admetre a tràmit les querelles per rebel·lió i sedició que van presentar UPyD i Manos Limpias contra la presidenta del Parlament, Carme Forcadell, i els membres de la Mesa que van donar suport a la declaració de desconnexió amb Espanya del passat 9 de novembre.\nEl TSJC considera que, en l'àmbit penal, no es pot "equiparar els alçaments violents, desordenats o hostils amb els actes il·legals i inconstitucionals realitzats en seu parlamentària i que no han transcendit aquest àmbit".\n"Ocupació de la força"\nEn aquest sentit, insisteix que el delicte de rebel·lió "exigeix l'ocupació de la força" i que no consta que amb la declaració del 9N s'hagi vist alterat l'ordre públic que requereix el delicte de sedició.\nRemetent-se a l'informe de la Fiscalia sobre les querelles, el TSJC raona que l'Estat de Dret "té mecanismes suficients per frenar, sense necessitat d'acudir de primera mà a la via penal, els plantejaments polítics que no s'ajustin als procediments i cursos legals i constitucionals, cosa que ja ha fet deixant sense valor i cap efecte" la resolució del Parlament.\nEn els seus informes, la Fiscalia s'oposava a què, de moment, el TSJC admetés a tràmit les querelles, tenint en compte que el TC ja "va restablir la legalitat" en anul·lar la resolució de ruptura, però advertia que en un futur podria actuar penalment "contra els qui no s'atinguin al pronunciament del Tribunal Constitucional".\nLa consellera de Presidència i portaveu del Govern, Neus Munté, va veure com una "mostra de normalitat" la decisió del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) de no admetre a tràmit les querelles per rebel·lió i sedició d'UPyD i Manos Limpias arran de la declaració d'inici del procés d'independència del passat 9 de novembre.\nEl TC dóna la raó al Govern\nPer altra banda, una sentència del TC ha donat la raó al Departament de Treball, Afers Socials i Famílies ja que considera una invasió de competències del govern espanyol la resolució de 13 de maig del 2013 de la Secretaria d'Estat de la Seguretat Social, segons la qual la Generalitat passava de determinar les activitats de les mútues d'accidents de treball a haver-ho de sol·licitar al govern de Madrid d'acord amb els programes definits per l'Estat.\nPel Departament, la resolució substituïa una funció executiva descentralitzada i autònoma per un sistema de simple participació sense cap rellevància i imposava una uniformitat de les seves activitats pera tot l'Estat. Segons la sentència del TC, per tant, la resolució no respectava l'orde competencial i envaïa el del Govern.


▷ Cinema, literatura i còmics per adults a Valls\nCinema, literatura i còmics per adults a Valls\nLa Biblioteca Carles Cardó de Valls ofereix aquesta primavera als seus usuaris un maridatge de literatura i cinema. L'objectiu és aprofundir en aquests dos gèneres que permeten transcendir de la realitat quotidiana i viure noves emocions a través de la lectura o la pantalla.\nPer aquesta raó s'ha organitzat una exposició a la planta baixa de la Biblioteca on es poden trobar un ventall de novel·les aparellades amb la pel·lícula que ha inspirat. D'aquesta manera els lectors poden endur-se en préstec els dos formats conjuntament, així com una guia de lectura, editada per la Biblioteca, que té l'objectiu d' orientar els usuaris en els diversos gèneres cinematogràfics.\nEntre l'oferta de novel·les i pel·lícules hi ha disponibles grans clàssics que parlen de problemes fonamentals de l'ànima, relats que captiven, així com narracions actuals plenes de passió, aventura i misteri.\nAmbdues exposicions ja estan obertes a la Biblioteca Carles Cardó i hi restaran durant les properes setmanes. La biblioteca està oberta de dilluns a divendres de 9:30h a 20h i els dissabtes de 9:30h a 13h.


Els altres 'Judes' cremats a Coripe\nL'alcalde del poble sevillà defensa la seva tradició i remarca que altres vegades no hi ha tanta polèmica\nDilluns, 22/04/2019 - 11:11\nEl poble sevillà de Coripe ha tornat, un any més, a l’actualitat informativa per la crema d’un Judes que representava l’expresident Carles Puigdemont; un fet que ha despertat la indignació en nombrosos sectors polítics i socials. El fet és que aquesta crema de Judes ve d’una d’antiga (i controvertida) tradició de Setmana Santa que Coripe celebra any rere any i que és festa declarada d’Interès Turístic a Andalusia. Rodrigo Rato, Ana Julia Quezada, l’assassina del nen Gabriel, Bárbara Rey i Miguel Carcaño han sigut alguns dels personatges que, com Judes, han patit el linxament i crema.\nL’any passat Coripe va linxar i va cremar una nina que representava Ana Julia Quezada, la dona acusada de matar el petit Gabriel Cruz. "Que pateixi per gossa i per dolenta, no la maten a Espanya, la matem nosaltres a Coripe la negra". Llavors també es van aixecar veus contra aquest acte. El Moviment contra la Intolerància va denunciar la celebració davant de la fiscalia de delictes d’odi per les vexacions "racistes i violentes" i va considerar que aquest linxament és un atac a les llibertats i drets fonamentals.\nAnteriorment va patir el linxament l’exministre de José María Aznar i expresident de l’FMI Rodrigo Rato, a qui els veïns de Coripe van cremar pel seu paper en el desastre de Bankia.\nAltres víctimes d’aquesta tradició han sigut Miguel Carcaño (per la mort de Marta del Castillo), Iñaki Urdangarin, Eva Sannum i el petit Nicolás.\nL’alcalde defensa la tradició\nEls veïns de Coripe defensen la seva tradició. Aquest mateix dilluns el seu alcalde, Antonio Pérez Vázquez, ha restat importància a la crema d’un ninot de Puigdemont. "És una tradició que fa molts anys que se celebra i no és més que una sàtira d’algun personatge públic que no ha actuat bé", ha recalcat l’alcalde. Ha explicat que el poble elegeix una persona pública "negativa" per a la societat i se la representa en forma de ninot. Els veïns passegen la figura pel poble mentre rep insults i posteriorment, la pengen d’una figuera i rep trets fins que s’inicia la crema. Pérez Vázquez ha apuntat que en altres ocasions "no s’ha generat cap polèmica".\nCondemna a la intolerància\nEl president Quim Torra, la ministra de Política Territorial, Meritxell Batet, i el ‘lehendakari’ Iñigo Urkullu han sigut alguns dels que han condemnat aquest linxament. Ha expressat la seva condemna a Twitter a "tots els actes intolerants" com és la crema de la imatge d’una persona.\nL’exdiputat Ignasi Guardans ha compartit les crítiques però les ha emmarcat en aquesta tradició particular. "Ignorar el context és una forma més de manipulació", ha dit via Twitter.\nRodrigo Rato “afusellat”r; a Coripe. Les crítiques a aquesta festa són legítimes, i les comparteixo. Mal gust. Però ignorar el seu context és una forma més de manipulació. pic.twitter.com/5c3oW0grJB\nAliens a aquesta polèmica a Veneçuela també han celebrat la seva crema de Judes. En aquest cas, els ninots cremats han sigut Donald Trump, Juan Guaidó i Nicolás Maduro.\nLa seu del PSC es desperta amb pintades grogues i al·lusions a Coripe\nTemes: Ana Julia Quezada Província de Sevilla Andalusia Carles Puigdemont Rodrigo Rato


ELS PLAERS DE LA VIDA: Història de Harley Davidson -Els Inicis-\nTot i que els seus mitjans financers eren limitats i les seves eines rudimentàries, el projecte avançava, encara que molt poc a poc ja que no hi havia entre ells un veritable mecànic especialitzat. Però va resultar que el germà d'Arthur Davidson, Walter, que posseïa tals coneixements, havia de traslladar-se molt aviat a Milwaukee. Bill Harley i el seu amic Arthur li van escriure, per tant, proposant que dirigís el nou projecte a la seva arribada. En arribar, Walter va veure la màquina encara sense muntar i ràpidament es va posar a treballar amb ella. Com era un bon mecànic va poder apreciar que el motor tipus De Dion tenia unes toleràncies mecàniques molt precises i ajustades. Fent seu l'entusiasme dels seus companys, va decidir quedar-se a Milwaukee.\nPoc després, William Davidson es va associar al projecte, per a això va abandonar una feina de responsabilitat en la companyia del ferrocarril de Milwaukee, per a la qual treballava en qualitat de contramestre i encarregat dels utillatges. Amb tota la seva gran experiència professional, va consagrar cada minut del seu temps a la realització de l'ideal que compartia amb els seus germans i Bill Harley. Tots els problemes amb què van haver d'enfrontar van ser superats gràcies a l'ajuda del dibuixant i delineant alemany. Un amic els va permetre fer servir el seu taller, equipat amb un torn i una perforadora, per tal que poguessin acabar la construcció de la primera moto. Les peces soltes havien de ser fabricades a partir de materials ja existents.\nPer exemple, es diu que el primer carburador va ser construït a partir d'un pot de conserva de tomàquet. El primer motor disposava d'una transmissió per corretja de cuir i desenvolupava una potència de tres cavalls, cosa que obligava al conductor a recórrer a l'ús de les seves cames en les pujades, per ajudar a la màquina.\nA més, van comprovar que un quadre de bicicleta era massa fràgil per assegurar trajectes motoritzats. La posada en marxa del projecte de Harley i els Davidson requeria, doncs, molts més assajos i molta més feina a la taula de dibuix. En el següent motor que van fabricar, la mida del volant s'havia duplicat i Ole Evinrude va incorporar un carburador que juntament amb un senzill quadre construït per substituir el de la bicicleta, permetia augmentar considerablement la potència. Ara, Bill Harley i els germans Davidson ja estaven disposats a realitzar el seu projecte. El calendari marcava 1903.\nde esquerra a dreta,\nArthur Davidson, Walter Davidson, William Harley y William Davidson.\n(clicar sobre el nom per veure una breu biografia)\nPer una millor visualització, i dividit l'història en 7 períodes que detallo a continuaciò,\nnomés cal clicar sobre el botó.\n1903-1910 1911-1920 1921-1940\n1941-1960 1961-1980 1981-1990\nPublicat per Toni C. Tomàs a 10:12 a. m.\nEtiquetes de comentaris: Harley Davidson, Top Marques (Lo Millor de lo Millor), Vehicles


Sobre l'adopcio d'animals\nSi mai has pensat en tenir un gos o un gat, només cal que facis una visita al refugi. Un cop allà, dinposaràs de tota la informació necessària i de l'assessorament per ajudar-te a escollir l'animal que millor s'adapta a les teves condicions.\nAbans d'adoptar-lo, has de valorar els avantatges i els inconvenients que això suposarà a la teva vida. Has de pensar que és una responsabilitat que ningú t'obliga a tenir, i que et produirà unes obligacions que, amb el temps, si no n'estàs plenament convençut, es pot convertir en un contracte que et lligui de per vida. Tens l'obligació moral de no deslliurarte'n com si fos un objecte.\ntota la família haurà d'estar d'acord\nHauràs d'ensenyar-lo a comportar-se correctament amb les persones\nHauràs de cobrir les seves necessitats alimentàries\nHauràs de dur-lo al veterinari\nI, sobretot, l'has d'estimar\nAdoptar, una decisió important\nL'ADOPCIÓ és l'alternativa mes vàlida per tenir un anima de companyia\nPodras triar l'animal que millor s'adapta a les teves necessitats\nPodras venir al centre i conèixer prèviament el seu caràcter, treure'l a passejar, observar el seu comportament\nT'ajudarem a triar-lo atenent a l'historial que tenim\nAbans de tenir-lo, fes-te les refelexions següents:\nQuin temps li podras dedicar?\nDisposes de l'espai suficient?\nTota la família hi està d'acord?\nQuan estigui malalt, t'hi podràs dedicar?\nQuan facis vacances, que faràs?\nPodras fer front a totes les despeses que comporta?\nTindras cura de que hi hagi una correcta convivència?\nConeixes l'ordenança municipal de tinences municipals?\nConeixes les obligacions legals que assumeixes?\nVine al nostre centre d'acollida comarca i t'ajudarem a replantejar les qüestions. Si finalment vols tenir un animal, nosaltres et guiarem cap a la millor elecció.\nSi vols adoptar un animal de l'A.P.A. Rodamón, has de posar-te en contacte amb nosaltres per tal que t'assessorem sobre quin animal és el mes adient per a tu i l'entorn on es trobarà, tenint en compte el seu caràcter.\nUna vegada hagis escollit l'animal, te l'entregarem esterilitzat i desparasitat, i amb un microxip identificatiu.


Característiques basiques poesia actual :la poesia catalana de la decada dels huitanta va estar marcada | Otras lenguas extranjeras | Xuletas, chuletas para exámenes, apuntes y trabajos\nCaracterístiques basiques poesia actual :la poesia catalana de la decada dels huitanta va estar marcada\nEscrito el 15 de Noviembre de 2020 en catalán con un tamaño de 5,9 KB\n6- Entre la fi dels quaranta i el començament dels cinquanta Riba va orientar un conjunt de poetes que cultivaren la poesia de tradició simbolista i el gust per l’expressió culta i el rigor de la llengua (poesia pura). També hagué una altra corrent en torn de Foix que reivindica l’experimentalisme de les avantguardes. En els anys seixanta es produeix un debat que va enfrontar l’estètica de tradició simbolista amb el Realisme històric, corrent que concebia la literatura com una forma de compromís polític i que reivindicava la participació en la lluita per l’alliberament individual i social de l’ésser humà. En els setanta es van començar a publicar les obres completes de Brossa i es va redescobrir la poesia de Foix. Al País Valencíà l’anunci del canvi el va marcar el 1974 l’antologia d’Amadeu Fabregat, Carn Fresca. Alguns autors compartien únicament el trencament amb la tradició anterior del Realisme històric i la voluntat de practicar poesia com una activitat autònoma.\n7. Estellés és el màxim exponent de la poesía contemporània al País Valencíà i un autor representatiu de la postguerra. Encara que es donà a conèixer el 1953 amb Ciutat a cau d’orella, no és fins a 1970 quan es produeix el boom Estellés, amb la publicació el 1971 de Llibre de les meravelles i La clau que obri tots els panys i el 1972 Recomane tenebres. L’ambient li va ser favorable perquè es va reincorporar a la nostra escena literària en un moment decisiu de represa cultural al País Valencíà. La poesia d’Estellés s’oposa a la “poesia pura”, ja que esquiva el pur joc verbal i el lirisme hermètic. El poeta de Burjassot inventaria la realitat per mitjà de la seua poesia, i creà un autèntic mural de la València del seu temps. Estellés descriu la realitat quotidiana amb un estil molt expressiu, on predominava la llengua col·loquial. També utilitzà referents de la tradició literària clàssica, de vegades, paròdicament.\n8. L’obra d’Espriu té un caràcter fortament unitari. Hi contribueix la creació de diversos mites que recorren la seua obra. L’autor la va considerar com una meditació constant i obsessiva de la mort, que per a ell és la realitat última de l’existència humana. Espriu formava part de la primera generació d’escriptors que, en arribar a la joventut, es van trobar una llengua normalitzada i codificada i un Març de llibertats literàries. Després de la guerra l’escriptor es va concentrar en la poesia. El primer llibre publicat després de 1939 fou Cementiri de Sinera. El següent fou Les cançons d’Ariadna seguit de Mrs Death, Les hores i El caminant i el mur. En tots aquests llibres Espriu insisteix en l’angoixa i la solitud que envolten l’home i també expressa les tensions del poeta amb el seu poble. La pell de brau marca el moment de máxima projecció d’Espriu, quan, convertit en Oracle, denuncia les injustícies que van seguir la Guerra Civil.\n9.La poesia catalana de la dècada dels huitanta va estar marcada per la pèrdua progressiva dels grans mestres de la postguerra com Espriu o Vinyoli. Es va continuar cultivant una poesía relacionada amb les avantguardes històriques amb referents com Brossa i la seua obra Poesía rasa. Probablement, però, la línia estètica predominant en la poesia catalana de les dues últimes dècades del Segle XX siga el Realisme líric on la influència de la poesia de Vinyoli ha estat decisiva. Al llarg de la dècada dels huitanta van aconseguir la maduresa artística poetes com Gimferrer, Formosa, Parcerisas i Comadira. A partir de la dècada dels vuitanta s’han donat a conèixer una sèrie de poetes que han defensat un cert barroquisme vital i plantejaments volgudament heterodoxos. La poesia d’Enric Casasses ha adquirit una importància creixent i la seua obra, qualificada de psicodèlica, populista i ROMàntica, s’ha convertit, durant la segona meitat dels noranta, en un referent inexcusable.\n10.La difusió que progressivament ha aconseguit l’obra de Miquel Martí i Pol l’ha convertit en un fenomen únic d’estimació popular en la poesia catalana del final del Segle XX. Aquesta estimació i popularitat s’expliquen perquè la poesia de Martí i Pol és essencialment comunicativa i el seu món metafòric defuig l’hermetisme. D’altra banda, la sinceritat de la seua veu poètica, i l’experiència biogràfica que comunica, són altres raons importants per a comprendre perquè la poesia de l’autor ha obtingut aquest ressò. En aquest interès hi ha tingut un pes innegable la interpretació que el cantant Lluís Lach ha fet d’una part de la seua obra, si bé, per damunt de tot, cal atribuir-lo a la calidesa dels seus poemes, en els quals l’amor, l’experiència moral individual i col·lectiva o la convivència amb la greu malaltia que va patir són presentats amb un llenguatge que sol defugir l’artificiositat. Entre les seues obres més importants destaquen El Poble, La Fàbrica, Estimada Marta i El llibre\nde les solituds.\nPoeta medieval del que reb influencia de vicent andres estelles Tingut La poesia de Miquel Martí i Pol ha aconseguit un gran ressò social. Miquel Martí i pol catalanisme Han tingut


el meu gos i jo: Imprudències\nLlegeixo al Diari de Girona d’ahir un article de l’Enric Roca amb aquest mateix títol sobre les conseqüències de les llevantades del dia de Sant Esteve, que reprodueixo parcialment a continuació:\nLa llevantada de Sant Esteve ha vingut a confirmar algunes de les conseqüències que es produeixen inevitablement quan els elements es desfermen i la naturalesa vol recuperar el que sempre ha estat seu: La primera és que, en el litoral català s’ha construït molt i malament. Com que s’ha volgut edificar a primera línia de mar, els passejos s’han hagut de bastir sobre la mateixa sorra de les platges. El resultat és manifest i comprovat. Cada vegada que hi ha un llevant la platja de s’Abanell, a Blanes, desapareix i s’ha de regenerar amb diners públics. Quan el litoral és retallat i rocós els passejos suporten directament els embats del mar amb els efectes devastadors que s’han pogut veure a l’Escala, per exemple.\nEn aquests casos, les administracions públiques han de solucionar els problemes que elles mateixes han creat en mostrar-se excessivament permissives amb la construcció d’obra privada. Però hi ha un altre aspecte important que s’evidencia en aquests desastres: La repetida i il•limitada magnitud de l’estupidesa humana. A qui se li pot passar pel cap que un dia en el qual hi ha onades de cinc a set metres és el millor per anar a bussejar? Com es pot creuar un passallís en el qual l’aigua baixa arrossegant-ho tot i més quan hi ha una cinta tallant la carretera? Hem deixat la cura de la nostra integritat física als poders públics i encara, a sobre, ignorem els senyals de perill que han col•locat aquells a qui hem delegat la nostra irresponsabilitat.\nEn trec les següents conclusions:\n- Degut a que els poders públics, sobretot els municipals, han donat més preferència a l’avarícia i al lucre que a l’interès general, ens trobem que hem deixat construir massa prop del mar, el que costa molts diners en reparacions any rere any, i pot costar, Deu no ho permeti, vides humanes. I qui n’és responsable? Com sempre, ningú.\n- A Malgrat també s’ha deixat construir massa prop de la riera, sense deixar un espai ample, permeable, que filtrés part de la riada en cas de desbordament, disminuint els seus efectes sobre les propietats. Espai que s’hauria pogut aprofitar per fer espais verds. Això no es va fer fa anys quan es va urbanitzar la marge dreta de la riera, ni s’ha fet ara, quan s’acaba de cobrir, a la marge esquerra. Si un dia hi ha una desgràcia, qui en serà responsable? Segurament, ningú.\nNo diguis ningú, la catàstrofe tindrà nom i cognom i aquest serà el de Conxita Campoy per ser l'única valedora-impulsora del projecte de cobriment de la riera. Altre cosa és que se la pugui encausar judicialment. Però arribat el cas, que s'atingui a les conseqüències dels seus impulsius actes.


▷ ⭐Definició de neurohormonas⭐ - Significat, Exemples i Sinònims\nelcorrector.cat » Definició de neurohormonas\nDefinició de neurohormonas\nA continuació pots veure La definició i uns quants exemples de com utilitzar la paraula neurohormonas, en aquesta web de rectificacions ortogràfiques pots veure com es pot usar en un text Veritable aquesta paraula i fer servir un dels sinònims que et proposem de la llista completa que pots trobar aquí també veuràs la seva Definició perquè et sigui molt més simple entendre què significa neurohormonas.\n¿Cóm es diu neurohormonas en castellà? / ¿Cómo se escribre y se dice neurohormonas en catalán?\nSi tens ganes de saber com es diu en espanyol neurohormonas has de entendre que la seva traducció és neurohormonas pots descobrir en la nostra lloc web més exemples en català perquè et sigui més simple contextualitzar-la en espanyol.\nExemples de com utilitzar neurohormonas\nA més de les neurohormones, un altre grup de molècules […] actives biològicament sembla contribuir a la progressió de la IC: […] les citocines proinflamatòries.\nA més, és possible que estimuli la secreció dels opiodes naturals en el sistema nerviós central durant el tractament, […] alterant la química de l'[…] cervell en canviar l’emissió de neurotransmissors i neurohormonas.10 Qigong i tai-txi : Encara que no tan conegut al […] món occidental, qigong […] es considera la mare de les arts de autosanarse dels xinesos.\nTot i que el tractament mèdic per a la IC s’ha dirigit tradicionalment […] a inhibir les neurohormonas i millorar el […] estat hemodinàmic, el reconeixement del […] paper dels mediadors proinflamatoris en la remodelació cardíaca va conduir a estudis clínics encaminats a neutralitzar el TNF en pacients amb IC moderada a avançada.\nAquests compostos s’alliberen per hidròlisi dels fosfatidilinositósidos de la membrana per activació dels […] receptors per a moltes neurohormonas.\nUna ràfega d’ions negatius i l’alliberament […] subseqüent de la neurohormona, serotonina, […] produeix una sentiment de “benestar general”.\nUn índex […] suficient d’aquestes neurohormonas és important […] per mantenir un humor estable i un bon sentiment de si mateix.\nL’hipotàlem, una part del cervell, el que […] distingeix les substàncies actives, que pertanyen a la neurohormona que regula l’alliberament d’hormones pituïtàries.


Cisellada - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\nCisellada és la tècnica artística que consisteix a treballar amb cisell i martell planxes de metall per convertir-les en alt o baix relleu d'una figura.\n2 Materials per a fer cisellada\n3 Dissenys de la cisellada\nLa cisellada es realitza sobre una planxa de metall, materials dúctils i no massa durs, d'algunes dècimes de mil·límetre de gruix, generalment coure (0,8 mm), alpaca (0,3 mm) i, en treballs de qualitat, plata (0,5 mm). Per a ser treballat el metall es talla en planxes d'una grandària aproximada a la desitjada, i s'enganxa sobre un preparat de resina vegetal o lacre amb què s'ha cobert totalment el recipient de treball. D'aquesta manera la resina esmorteirà els cops evitant fer malbé el material, a més de permetre que la peça pugui ser traslladada còmodament. En peces de formes especials o, com ganivets, la xapa és doblegada i soldada abans de ser cisellada, i un cop donada la forma definitiva s'enganxa a la resina. El cisellat es treballa "de dalt", és a dir que l'artesà treballa sobre la superfície que quedarà a la vista quan la peça estigui acabada, al contrari del repujat.\nUn cop enganxada la peça al lacre es marca la figura que s'ha de cisellar. Existeixen molts mitjans per fer-ho, com calcar un dibuix o dibuixar amb llapis sobre el metall, i després marcar en material amb un punxó, burí, o qualsevol instrument afilat. Llavors comença la feina de cisellada.\nAmb un cisell recte o lleument corb es va marcant definitivament la figura. Els cops del martell sobre el cap del cisell han de ser regulars i de similar intensitat per produir una línia homogènia. S'aconsegueix un solc de l'ample de la punta del cisell i de profunditat variable d'acord amb la força dels cops.\nQuan tot el dibuix està marcat es procedeix a enfonsar amb un cisell de cap pla, les parts corresponents com si es tractés d'un baix relleu. D'aquesta manera la part alta es destaca respecte a la resta. En general es torna a marcar la peça diverses vegades, d'acord amb la profunditat que se li vulgui donar. Finalment la peça es desenganxa de la resina. Si el que es vol és un baix relleu o s'està treballant en un objecte amb una forma especial (ganivet, etc.) Només queda netejar i donar-li brillantor: si es desitja un alt relleu, a la peça és tractada com mostra la Figura 2 .\nLes peces, un cop finalitzades, s'acostumen a netejar amb àcid per aconseguir brillantor.\nMaterials per a fer cisellada[modifica]\nPer realitzar una cisellada es necessiten:\nUna planxa de metall modelada i tallada a voluntat.\nUn joc de cisells que s'adeqüin a les necessitats del dibuix.\nUn recipient, preferentment de forma hemisfèrica, ple fins a la vora del preparat de resina.\nUn preparat de resina o lacre amb la ductilitat desitjada mitjançant agregats de guix per endurir i greix per estovar.\nUn martell de punta ampla i plana.\nDissenys de la cisellada[modifica]\nLa cisellada acostuma a seguir dissenys barrocs francesos i espanyols, ja tradicionals a l'argenteria. Es pot, naturalment, fer una molt àmplia varietat de figures en cisellada, i en el treball de plats o adorns de paret són comuns les figures d'aus i flors. Se solen combinar cisellats amb Fosa en bronze en elements com copes. Una tècnica propera a la cisellada és el gravat, que s'usa per textures fines o inscripcions incorporades al disseny.\n↑ «Cisellada». Diccionari de la llengua catalana de l'IEC. Institut d'Estudis Catalans.\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Cisellada&oldid=26922884»


LECTURES DE LA MISSA: DIMECRES DE LA SETMANA XIV DURANT L'ANY / I\nDIMECRES DE LA SETMANA XIV DURANT L'ANY / I\nLectura primera Gn 41,55-57;42,5-7a.17-24a\nAra paguem el mal que vam fer al nostre germà\nEn aquells dies, quan la fam s'estengué per tot el país d'Egipte, el poble demanà pa al Faraó i ell respongué a tota la gent del país que anés a Josep i fes tot el que Josep li digués. La fam s'estengué també a tota la terra d'Egipte. Josep obrí els seus graners i venia blat als egipcis perquè hi havia molta fam en el país. I de tots els altres països també venia gent a comprar blat a Josep, perquè hi havia molta fam pertot arreu. Des del país de Canaan, on també passaven fam, vingueren igualment ells fills de Jacob entre els qui anaven a comprar provisions. Com que Josep governava el país, era el qui venia el blat a tothom. Quan arribaren els seus germans, es prosternaren davant d'ell amb el front fins a terra. Josep, així que els va veure, els reconegué, però va dissimular. I els va fer tancar tres dies a la presó.\nAl cap de tres dies Josep els digué: «Jo soc un home que crec en Déu: si feu el que us dic salvareu la vida: que un dels germans es quedi a la presó; els altres aneu a portar les provisions a casa vostra i torneu amb el germà petit: així demostrareu que sou gent honrada que dieu la veritat, i no us matarem». Ells es deien els uns als altres: «Ara paguem el mal que vam fer al nostre germà, perquè no el vam escoltar quan vèiem que ens suplicava tan afligit. Per això ara ens cauen al damunt totes aquestes desgràcies». Rubèn afegí: «Ja us ho deia que no féssiu aquell disbarat, però no me'n vau fer cas; ara Déu ens demana comptes del crim que vam cometre». Com que Josep els parlava valent-se d'un intèrpret, no sabien que ell entenia tot el que deien. Josep es retirà una estona perquè no es podia aguantar el plor.\nSalm responsorial 32,2-3.10-11.18-19 (R.: 22)\nEl Regne de Déu es a prop.\nEvangeli Mt 10,1-7\nAneu a les ovelles perdudes del poble d'Israel\nEn aquell temps, Jesús cridà els seus dotze deixebles i els donà poder de treure els esperits malignes i de guarir tota malaltia. Els noms dels dotze apòstols són, primer Simó, anomenat Pere, i Andreu, el seu germà, Jaume, fill de Zebedeu, i Joan, el seu germà, Felip i Bartomeu, Tomàs i Mateu, el publicà, Jaume, fill d'Alfeu, i Tadeu, Simó, el zelota, i Judes, l'Iscariot, que el va trair. Jesús envià aquests dotze, tot fent-los aquestes recomanacions: «No us encamineu a les terres dels pagans ni entreu a la província dels samaritans. Aneu més aviat a les ovelles perdudes del poble d'lsrael. Pel camí prediqueu, anunciant que el Regne de Déu és a prop».


Bartzokas: "Em sento molt il·lusionat"\nEl tècnic grec ha parlat de la dificultat del rival, les lesions i l'exigència del calendari\nL’entrenador del FC Barcelona Lassa ha admès la dificultat del partit de demà al Palau Blaugrana davant el Fenerbahçe (21.00 hores): “Cada partit té un pes i una dificultat important. Ens enfrontem a un rival amb molta qualitat format per jugadors amb molta experiència a la competició”. El tècnic grec s'ha mostrat “molt il·lusionat” davant la seva etapa a la banqueta blaugrana, i ho té clar: “No serà fàcil però lluitarem tots junts per guanyar el partit. L’objectiu és intentar jugar bé durant els 40 minuts per vèncer”. Bartzokas s'ha desfet en elogis cap al seu rival en el debut com a local a l’Eurolliga: “No s’ha d’oblidar que són els finalistes de l’any passat i que tenen una base de jugadors que fa dues o tres temporades que treballen junts. Defensen i ataquen molt bé i estan preparats per competir, però ni de bon tros són imbatibles”.\nUn dels principals motius de preocupació per al cos tècnic blaugrana són les lesions, ja que han estat nombroses al vestidor en aquest inici de temporada: “És difícil preparar els entrenaments (en cadascun d’aquests Bartzokas crida tres o quatre jugadors de l’equip B a causa de les nombroses baixes) i els partits en aquestes condicions. A més, en lloc d’estar repartides, solem trobar les lesions a les mateixes posicions”. El tècnic del FC Barcelona Lassa ha demanat “paciència”. “Em sento molt positiu per a quan disposem de tot l’equip –ha continuat Bartzokas–, però fins que això no succeeixi hem de treballar molt per sobreposar-nos a les circumstancies adverses i anar partit a partit”. “No vull avaluar l’equip fins que no recuperem tothom. Necessitem la plantilla al complet per assegurar el nivell òptim de qualitat en cada enfrontament.”. El calendari és la clau principal per a la gestió d’un equip al qual se li acumulen els compromisos: “No ens volem queixar, però la situació no és la ideal. Som al Barça, al lloc i a l’equip perfectes per créixer, però les lesions ens condicionen. Pensar en el calendari m’esgota, per això anem partit a partit. És molt difícil preparar els duels si divendres juguem l’Eurolliga i diumenge, la Lliga”.\nQui també ha atès els mitjans ha estat Ante Tomic. El pivot croat s'ha referit a la situació actual en la mateixa línia en què ho ha fet el tècnic Bartzokas en assegurar: “Serà un partit dur, que ens exigirà molt. No importa el rival que tinguem al davant, hem de ser forts per poder derrotar-ne qualsevol”. “Espero una temporada dura amb més partits i més viatges, cosa que comporta més lesions i cansament. Si s’acaba la mala sort en forma de baixes, molt millor”. Tomic ha recordat la importància d’haver començat amb una victòria en el partit inicial, ja que, “amb aquest calendari, cada partit compta molt”. “Vam jugar malament durant 35 minuts –ha continuat Tomic–, però vam saber remuntar un marcador advers als últims instants”. El croat no ha volgut fer comparacions amb l’equip del curs passat a causa de la gran varietat de canvis, però sí que ha parlat del rol que té en aquesta nova plantilla: “Tinc un rol molt semblant al que tenia fins ara. Probablement tenim el focus més posat en els jugadors exteriors, fet que individualment puc aprofitar molt bé”.


10 cançons extres, avui que fem anys - Diari de Barcelona | Diari de Barcelona\n10 cançons extres, avui que fem anys - Diari de Barcelona\n10 cançons extres, avui que fem anys\nJordi Castellsagué, el lector més fidel de la secció, escull una desena de peces musicals per celebrar el primer aniversari del rellançament del Diari\nFotos Wikimedia Commons | innoxiuss from Catalonia\nJa vam començar la setmana proposant-vos 10 cançons d'aniversari per escalfar motors. I és que tal dia com avui fa un any que es va tornar a posar en marxa l'antiga capçalera del Diari de Barcelona. Aquesta vegada, però, sota la mirada d'una generació compromesa.\nAprofitant l'avinentesa del primer aniversari, hem decidit atorgar l'honor —si se li pot dir honor— d'escriure un especial de les 10 cançons al lector més incondicional i fidel de la secció, en Jordi Castellsagué. I és que el professor barceloní no deixa passar ni una setmana sense publicar al seu timeline de Twitter el feedback de les cançons que proposem des del Diari. I si per casuístiques del periodisme hem hagut de posposar la playlist de la setmana, també ens ho recorda, no fos cas.\nI és que aquest diari és tan vostre com nostre. Així doncs, i sense més entrebancs, felicitats i per molts anys. Que la música ens acompanyi, i vosaltres, en la mesura del possible, també.\nUs deixem amb la playlist d’en Jordi Castellsagué:\n1. I can - Nas\nL’any 1792 es va fundar el Diari de Barcelona. Un diari que es va convertir en la segona capçalera europea en editar-se. En aquell moment, Beethoven ja era un dels compositors més coneguts. Avui recordem una de les melodies que molts dels qui comencen al món de la música han tocat en algun que altre àpat per impressionar la família i no ser l’ovella negra, el Per a Elisa. Aquesta vegada, però, deixem de banda la versió original que coneixem tots per descobrir I can, de Nas. Un clar exemple de com la música es reinventa i s’adapta als temps que corren.\n2. Je t'aime - Anna Roig i l'ombre de ton chien\nAl llarg de la història el Diari de Barcelona ha anat canviant d’idioma. Inicialment s’editava en castellà, però per diversos motius va anar alternant el castellà, el francès i el català. Durant la guerra del francès (1808-1814) el diari s’editava simultàniament en castellà i en francès. L’any que va finalitzar aquesta guerra, per cert, va ser just l’any en què Antoni Brusi i Mirabent s’estrenava com a editor del Diari. Un personatge que hi va deixar molta empremta, fins al punt que la gent reconeixia la capçalera amb el sobrenom de ‘El Brusi’. I tot el que passa als diaris, passa a la vida real. Aquest és el cas de la cançó Je t’aime d’Anna Roig i l’ombre de ton chien, on es barregen idiomes.\n3. Gone with the wind - Horace Heidit & his Brigadiers\nLa Guerra Civil espanyola va canviar moltes coses. Una d'elles va ser que l’edició del Diari de Barcelona es va aturar. Per recordar aquella època fosca de la història d’Espanya, us proposem una de les cançons que sonava en aquella època a les ràdios: Gone with the wind d’Horace Heidt & his Brigadiers.\n4. Besame mucho - The Beatles\nL’any 1940 va renéixer el Diari de Barcelona gràcies a la fidelitat a la causa monàrquica i al seu barcelonisme. Un renaixement sempre és motiu de petons i alegries, o això diuen. Per això us proposem Besame Mucho, una cançó molt popularitzada a tot el país i us la portem de la mà de la versió que els Beatles van gravar.\nL’any 1985, ja lluny de la dictadura, l’Ajuntament de Barcelona va comprar la capçalera del Diari de Barcelona. Aquell mateix any, creixia la sensibilitat per la fam a l’Àfrica i arribava a gran part de la població de la mà de la cançó We are the world, que aconseguia ajuntar el millor de la música d’aquell moment.\n6. Como un burro amarrado en la puerta del baile - El último de la fila\nAmb ressaca olímpica, l’any 1993 va desaparèixer l’edició en paper del Diari de Barcelona. Aquell any sonava el grup El último de la fila amb una cançó que recordava que eren de Barcelona, igual que el Diari.\n7. Vida - Lluís Llach\nDesprés d’abandonar l’edició en paper, el Diari de Barcelona va passar a editar-se en línia en dues etapes diferents. L’última acabà l’any 2009, una història d’amor fallida: el Diari de Barcelona desapareixia. Tot i la resiliència del mitjà i de les seves anades i vingudes, aquell any acabava. Amb la cançó de Lluís Llach Vida que va estrenar l’any 1979 i que el 2009 va tornar a utilitzar en el musical Llits, recordem aquest moment:\n"Si la mort ve a buscar-me\nTé permís per entrar a casa\nQue mai no podré estimar-la"\n8. Mirada estràbica - Xiula i Clara Peya\nEl 2020, els estudiants del grau en Periodisme, principalment a través d’alumnes que realitzen el seu TFG, així com a través de l’assignatura de Taller Integrat i moltes altres carreres que envien continguts, van fer renéixer el Diari. Tal dia com avui —30 d’abril— de fa just un any. L’any 2020 també és un any per pensar en les mirades des dels balcons propers i comprovar que totes i tots tenim les nostres diferències i diversitats, i així ens ho demostren Xiula i Clara Peya amb la seva Mirada estràbica.\n9. Fight For You - H.E.R.\nAquest any se celebra el primer aniversari del Diari. Un diari amb una nova mirada per part dels seus grans i futurs periodistes amb desig de retrobar el plaer d’informar, d’investigar, d’entretenir… També entreté el cinema, que ens ha salvat en diverses ocasions aquest darrer any. La música és una gran part del cinema, com demostra l’Oscar a la millor cançó d’enguany: Fight For You de H.E.R. a la pel·lícula Judas y el mesías negro.\n10. Me colé en una fiesta - Mecano\nAquest ha estat un regal de part del Diari de Barcelona i m’he sentit com si m’estigués colant a la seva festa. Per tant, aprofitant l’avinentesa acabo la playlist amb la cançó que va acompanyar la meva adolescència musical.\nImatges per: Wikimedia Commons


Iceta clausura el congrés del PSC bastint ponts cap al PSOE sense renunciar al seu objectiu federal\nEls dos sectors es reparteixen les àrees de govern del partit en el qual Núria Marín es configura com la número dos en l'escalafó socialista\nNuría Marín amb Iceta en la darrera jornada del congrés del PSC EFE\nEl congrés del PSC s'ha tancat oficialitzant el pacte entre els dos sectors que s'han configurat al partit. D'una banda el que representa Miquel Iceta, i de l'altra el que lidera l'alcaldessa de Sant Coloma de Gramenet Núria Parlon.\nUn pacte de matinada ha dut la pau al congrés. El resultat de l'acord és mantenir com a president Ángel Ros, alcalde de Lleida. La segona persona en la línia de comandament del partit és Núria Marín, alcaldessa de l'Hospitalet de Llobregat, la segona ciutat de Catalunya. La baralla va girar entorn de la figura del secretari d'organització. Per una banda el sector Parlon defensava Assumpta Escarp, que ja ocupava el càrrec, mentre que finalment el lloc ha quedat en mans de Salvador Illa, exalcalde de La Roca del Vallès. Núria Parlon ha obtingut a canvi l'àrea de polítiques municipals.\nD'acord amb el que s'ha decidit en el congrés, el PSC s'organitzarà en quatre àrees. La primera d'aquestes àrees serà la d'Organització que estarà liderada per Illa. La segona és la de polítiques municipals. La tercera és la de polítiques institucionals, que liderarà la parlamentària Eva Granados i la quarta l'encapçalarà l'alcaldessa de Sant Boi, Lluïsa Moret, i se centrarà en les polítiques d'Igualtat .\nLa nova executiva, formada per 49 membres ha estat escollida pel 88% dels delegats i delegades al congrés.\nEl discurs final del primer secretari del PSC ha girat entorn d'aspectes ja esmentats. Un és l'ampliació de les fronteres del partit. Un altre és la crida a la incorporació al PSC de les persones progressistes, catalanistes i no independentistes. En aquest sentit, i aprofitant que entre els convidats hi havia dirigents del PSOE, Iceta ha defensat la necessitat de la reforma federal de la constitució espanyola. Al mateix temps ha destacat que cal que Catalunya sigui reconeguda com a nació i en això "no cal veure risc ni per a la unitat d'Espanya ni per la fraternitat entre espanyols".\nEl líder socialista ha defensat també la necessitat de mantenir ponts amb la resta de l'Estat espanyol. En aquest sentit ha reivindicat la presència del PSC en els òrgans del PSOE.\n"Em sento espanyol i no em fa por dir-ho, sobretot si em volen", ha ironitzat Iceta després de les tensions de les últimes setmanes entre el PSC i el PSOE per la diferència de vot davant la investidura de Mariano Rajoy.\nAl pati de butaques ha destacat la presència de diversos convidats: la líder dels socialistes a Euskadi Idoia Mendia (PSE); el diputat al Congrés Odón Elorza (PSE); el secretari autonòmic del PSOE de Castella i Lleó, Luis Tudanca; l'exportaveu del PSOE al Senat Óscar López i el secretari general d'UGT, Josep Maria Álvarez. També hi havia representació de gairebé tots els partits polítics catalans.


L’ampliació de la V30 no protegeix els interessos de Xirivella ni del Medi Ambient – RiberaTV\nL’ampliació de la V30 no protegeix els interessos de Xirivella ni del Medi Ambient\nPodem coincideix amb els moviments socials que l’ampliació de la V30 és conseqüència de l’ampliació del Port i aïlla encara més als veïns i veïnes de Xirivella.\nXirivella és la població més afectada per grans infraestructures al servei de la ciutat de València (aeroport, nu A3-V30, nou llit…).\nAquestes infraestructures ocasionen greus problemes mediambientals i de mobilitat al veïnat, i Podem veu amb temor que poden incrementar-se amb projectes com l’ampliació de la V30, que està pensada per a proveir les necessitats de trànsit d’un port ampliat, que farà que tot el trànsit que genere passe a escassos metres dels edificis del nostre municipi.\nPilar Lima, Coordinadora autonòmica de Podem, Karin Jansen regidora de Podem Xirivella, i Mario Jordá Secretario de Transició Ecològica de Podem s’han reunit hui dimecres amb Antonio Montiel representant de la Comissió Ciutat-Port, i José Luis Sanz portaveu de la Federació d’Associacions Veïnals de Xirivella, per a explorar estratègies compartides que eviten els perjudicis a les persones i al medi ambient que produirien una ampliació del Port i de la V30.\nDeclaracions de Pilar Lima:\nL’ampliació del Port de VLC i la seua conseqüència, l’ampliació de la V30, no s’entén en el context d’emergència climàtica.\nEstà pensada per a afavorir el negoci privat, no comprometrem els fons europeus en projectes desfasats no adaptats al canvi climàtic.\nDeclaracions de Karin Jansen:\n“Volem comprometre al govern de Xirivella, del qual formem part, al fet que continue liderant institucionalment la defensa dels interessos de la ciutadania i del medi ambient, i es posicione clarament en contra d’aquesta ampliació que tant ens perjudica.”\nDeclaracions Federació d’Associacions Veïnals (José Luis Sanz):\nExisteixen alternatives suficients i menys lesives per a no perjudicar més a Xirivella, com fer que el trànsit de mercaderies siga tot ferroviari, o aprofitar més el port de Sagunt amb menor impacte mediambiental.\nDeclaracions Ciutat-Port (Antonio Montiel:\nCal qüestionar l’ampliació del Port íntegrament, és un macroprojecte obsolet que no respon a les exigències que suposa un canvi climàtic, i sense rendibilitat social. L’ocupació que generarà no és de qualitat ni estable, durarà mentre estiga fresc el ciment.\nL’ampliació de la V30 no protegeix els interessos de Xirivella ni del Medi Ambient added by Ribera Televisió on 26 novembre, 2020


Visitem el 32 Salón de Gourmets de Madrid - Vermouth Padró & Co.\n01juny juny 1, 2018\nNotícies fira, Madrid\nHan sigut quatre dies molt intensos al 32 Salón de Gourmets de Madrid, però ja estem de tornada amb nous reptes sota el braç. Hem tingut l’oportunitat d’intercanviar impressions amb clients, companys del sector, consumidors i públic en general, no ho podíem haver passat millor!\nAquesta fira ha sigut un bon punt de trobada pels professionals del sector de l’alimentació gourmet. Durant els quatre dies de durada de la fira, vam poder comprovar que hi ha un gran interès en el món del vi i del vermut. Nombrosos tastadors, sommeliers i experts gourmet van passar pel nostre estand per a conèixer i tastar els nostres vermuts.\nEntre els comentaris que destaquem de les persones que van passar per l’estand podem assenyalar dos, que es van repetir en diverses ocasions: “es nota que són vermuts diferents i que sorprenen, però respecten perfectament la tradició del vermut” “Són tots molt bons, però el que més m’agrada és…”. Cada persona té el seu vermut, perquè com diem nosaltres, tenim cinc vermuts de Padró & Co. i tres varietats de Myrrha, així que segur que hi ha un per a cada paladar i així ens ho van demostrar els nostres visitants.\nCoincidint amb la nostra visita a Madrid, vam tenir l’ocasió de fer un tast/masterclass per a professionals bartenders. El lloc escollit no podia ser més adient, el mític Café Madrid, situat al costat de la Plaça d’Isabel II al centre de la ciutat. El nostre Brand Ambassador, Jordi Vizcarro, va posar tota la llenya al foc i va delectar als presents amb una classe magistral sobre vermuts i totes les combinacions possibles dintre de la cocteleria. Els assistents van poder comprovar com cada un dels Padró & Co. té el seu caràcter i el seu lloc dintre de la barra d’un bar, d’un restaurant o d’una cocteleria.\nPer si tot això no fos suficient, el nostre Rojo Amargo va resultar seleccionat com a finalista al premi a la Presentació del Salón de Gourmets, guardó que donava el jurat de la fira. Finalment, no va resultar guanyador, però considerem que ja és tot un premi haver sigut seleccionat entre 1.600 productes que optaven al guardó.


Sabies que una tercera part dels aliments produïts pel consum humà es llença? I que el 61% del malbaratament alimentari prové de les llars?Segons el Consell Europeu d’Informació Alimentària (EUFIC) cada any es llencen més de 930 milions de tones d’aliments a nivell mundial. Una barbaritat! I amb ells es malgasten tots els recursos utilitzats […]\nSer vegà significa basar la teva alimentació només en aliments d’origen vegetal. És a dir, les persones que segueixen una dieta vegana mengen fruites, verdures i hortalisses, cereals, grans i llegums, fruits secs i llavors. Ser vegà significa no menjar carn (ni tampoc embotit), peix ni marisc, ous, cap tipus de producte lacti i tampoc […]


Xina a l'engròs de les dones romàntiques body encaix de llenceria sexy per a les dones de fabricació i fàbrica |Xinzi\nLlenceria sexy d'encaix per a dones a l'engròs per a dones\nTalla: M 5XL O PERSONALITZADA\nMaterial principal: 95% Polièster + 5% Spandexo com personalitzat\nRoba interior, roba interior sexy, vestits de bany, fabricant i fabricant de sostenidors\nPer al servei personalitzat i el negoci a l'engròs de roba interior a granel, us convidem a deixar-nos el vostre missatge!\nVenda a l'engròs sostenidors i roba interior sexy a l'engròs\nsostenidor de dona personalitzat, sostenidor de dona a l'engròs, també sostenidor de dona al detall, fem servei de roba interior d'alta qualitat personalitzada. El fabricant xinès ofereix un servei personalitzat de sostenidor de dona, ens centrem en sostenidor de talles grans, roba interior sexy, sostenidor esportiu i vestit de bany.\nLa nostra capacitat de producció: Xinzi Rain Co.Ltd s'ha centrat en sostenidors femenins durant anys, i l'equip de vendes i l'equip de producció es troben a la mateixa ubicació, de manera que el programa de producció, el procés i l'efecte puguin ser més oportuns, utilitzant imatges, registre vídeo o xat de vídeo en línia i enviar-lo als clients, perquè els clients puguin entendre el progrés de les seves comandes a temps.\nCom a fabricant de sostenidors femenins, podem oferir al vostre mercat els sostenidors adequats que desitgeu, personalitzar el vostre sostenidor femení del mercat, enviar-nos el vostre disseny o la imatge, us els podem oferir, preu a l'engròs, amb un alt treball fet a mà. Proporcionem el logotip servei personalitzat, personalitzeu el vostre logotip, no dubteu a fer-hocontacta amb nosaltres.\nAnterior: sostenidor personalitzat sense costures AB Cup Bralette Panty groc atractiu sostenidor de dona sostenidor d'una peça per a noia 32 mida conjunts de sostenidors i breus sense costures\nPròxim: Llenceria sexy personalitzada 2021 Llenceria d'encaix de moda de dues peces\nroba interior sexy personalitzada\nsostenidor sexy per a dona\nSostenidors sexy per a dones de talles grans\nSostenidors sexy de figura completa\nServei personalitzat de roba interior sexy\nfàbrica de roba interior sexy\nSostenidor encoixinat sexy\nMés sostenidors sexy\nSostenidors sexy de talla gran\nSostenidor push up sexy\nSostenidors push up sexy\nPush Up molt sexy\nSostenidor push up molt sexy\nVictoria Secret Push Up molt sexy\nVictoria Secret Sostenidor push up molt sexy\nsostenidor de dona personalitzat\n2021 de venda calenta Crossover Bandage Design 3 Pieces...\nLínia de dona còmoda d'encaix a l'engròs i personalitzada...\nRoba interior sexy de preu barat Roba de nit informal Si...\nCos de roba interior sexy de cuir a l'engròs i personalitzat...


Tir amb arc | Activitats infantils | Plus Arts\nPlus Arts, us presenta un esport convertit en activitat. El Tir amb Arc, és un esport que consisteix en disparar la fletxa dins d’una diana. El seu origen hi ha que buscar-lo en el us d’aquesta com a arma o instrument de caça.\nEn el nostre cas, no serà un arma, ni intentarem caçar a ningú, Plus Arts, us ho presenta com una activitat que forma part del programa de esports olímpics. Per tant utilitzarem instruments “professionals”, d’us general i d’utilització reglada, però que serà com a us esportiu i d’oci.\nPlus Arts, us dona la possibilitat de provar, jugar i practicar amb arcs professionals, però amb fletxes que acaben en ventosa, això no significa que aquestes no siguin professionals, si no que han sigut adaptades perquè la canalla les pugui utilitzar sense fer-se cap tipus de mal. Un monitor especialista, ensenyarà les tècniques bàsiques perquè tothom ho pugui intentar.\nQuatre dianes, per tant 4 jugadors de forma simultània que podran fer dues coses:\n1.Jugar i aprendre de forma individual.\n2.Realitzar una petita competició amb la resta de participants per intentar veure qui dels 4 és capaç de fer més punteria


El doctor Juan Pablo Horcajada assegura que el centre està preparat per si els contagis que estan augmentant deriven en més ingressos hospitalaris\nJuan Pablo Horcajada, cap de servei de Malalties Infeccioses a l'Hospital del Mar\nRedacció 06/07/2020 6:07 pm\nEls ingressos per Covid-19 estan en un moment molt baix a l’Hospital del Mar, com al de Vall Hebron, però els equips mèdics del centre estan en guàrdia pel repunt de contagis que s’ha detectat a Barcelona, tot i que encara no s’ha traduït en l’aparició de casos greus. Ho ha admès aquest dilluns el cap de serveu de malalties infeccioses del centre, Juan Pablo Horcajada, en declaracions al programa Tot es mou, de TV3. “[El repunt] és preocupant perquè es nota un canvi, una nova fase, no deixa de ser un reflex del que va passar durant la revetlla i els dies previs”, ha reconegut. Tanmateix, ha matisat que “ara mateix a l’Hospital del Mar hi ha pocs casos i molts són persones que venen per altres malalties i se’ls fa la prova i donen positiu”. Per a Horcajada, s’estè en un “moment d’impàs”, a l’espera de si el repunt de la setmana passada és episòdic o és l’inici d’un rebrot. “Estem preocupats per aquest repunt que s’està detectant a la comunitat i atents per si després pot arribar a l’hospital, estem preparats i a l’expectativa”, ha resumit.\nSegons Horcajada, “és lògic que quan s’aixequen les mesures de confinament comenci a haver-hi casos, és impossible mantenir zero casos si el confinament no és complet”. Per al doctor, “és qüestió de trobar l’equilibri entre reactivar l’economia i tenir una sèrie de casos però de manera controlada”. “En aquesta lluita per no passar-se d’un cantó ni de l’altre és en el que estan treballant tots els equips salut pública”, ha assegurat.\nTot i admetre quan treuen “el cap per la finestra”, en referència a la platja de la Barceloneta, els metges de l’hospital veuen “situacions que no aproven”, ha advertit que “on s’ha de tenir més cura és a l’interior dels edificis”. “No és el mateix una reunió de persones en un espai tancat que en una platja, perquè el virus és molt susceptible a ser diluït per l’aire i a concentrar-se en un ambient tancat i amb poca ventilació, que és on hi ha més transmissió entre persones”, ha argumentat.\nHorcajada ha subrtallat que quan la corba es va aplanar i van disminuir molt les ingressos hospitalaris, “hi ha gent que va interpretar això com un missatge que el virus s’havia acabat, i això no s’ha acabat”. “En gran part és a les nostres mans, és una qüestió de comportament individual. Haver d’estar tancat per força amb un estat d’alarma perquè les coses funcionin parla poc en favor de la nostra societat. Hem de continuar tenint molta cura i hem de continuar pensant que la persona que tenim al costat, encara que no tingui símptomes, pot transmetre la malaltia”, ha alertat.


Eines de Llengua: Un plom fos\nUn plom fos\nM'oxigene un poc tornant a les rutines reclamatòries. I davant de la resposta que m'arribe d'una direcció general, els responc:\nCertament, no conec la vostra faena, per tant, no entenc quins són eixos sempre problemes tècnics tan habituals i reiteratius que provoca el valencià en l'administració de la Generalitat valenciana. Fa ja més de vint-i-cinc anys que soc funcionari d'esta administració i trobe ja més tediós que sorprenent observar que, més que una llengua (oficial), l’ús del valencià és tractat en la pràctica com un virus informàtic o com un plom que s'ha fos, per dir-ho amb un poc d'humor.\nDit això, entenc que denominar-ho «qüestions tècniques» és un eufemisme que pretén excusar la falta d'aplicació d'un protocol d'actuació que complixca sistemàticament el que marca la legislació lingüística vigent.\nEn tot cas, m'alegre que hajau pogut resoldre el tema. Espere que tingau present que, si es tracta de fer proves amb productes inacabats, convé posar un avís que explique per què es llança una iniciativa que incomplix els requisits necessaris per a un funcionament correcte i normal. Altrament, qualsevol mancança que semble que lesione drets és lògic que s'interprete en eixe sentit.\nHavien llançat una enquesta només en versió en castellà. Contra el que sol ser més habitual, he topat amb persones que tenen un mínim de sentit del deure i d'interés per quedar bé. Ja dic que és un mínim, és a dir, que s'esperen a la reclamació per a enrecordar-se que ho havien de fer en valencià. Però els ho hem de perdonar tot, perquè una volta van fer una cosa —bonica i grossa!— en valencià, perquè són els que van aprovar la Llei 4/1983, que «despenalitzava» la llengua —tal com dia Toni Mollà—. Eixes medalles es van rovellar fa molts anys, vaja.\nPer cert, al riu, per acabar d'oxigenar-me: 07:22 + 07:04. Els (re)inicis són desequilibrats.\nMarcadors: córrer, Generalitat valenciana, juridicoadministratiu, sociolingüística\nescòfia - El company Josep Lozano m’escriu (05.05.2020) per a informar-me que «a Alginet es deia escòfia per a designar una dona molla, sense càracter». El dcvb (con...\nmarç 2020 - 1. Revisions: - codís - ecòtop 2. Addicions: - emergència d'habitatge - rotllo - seda, ruta de la\nPíndoles en castellà contra la covid-19 - Arran de la pandèmia de la covid-19 tornem a observar mostres de mala gestió lingüística en la Generalitat valenciana. En les píndoles formatives de l’IV...\nA la autoridad se le habla en español\nMalbaratar la llengua sobre la taula\nLa llengua fetitx\nLa democràcia en sopols\nCita dominical / 571: Ruth Toledano\nDel llit al llot\nL'omnipotència o la impunitat\nFugiu, que són gent de pal\nCodony, préssec o creïlla\nPosem que espere que em sorprenga\nQuan l'infern es congele\nCita dominical / 570: Nicolás García Rivas\nUna independència amb aire i natura humanament via...\nHistòria fora de classe\nOrelles sense filtre\nUll a ull\nLa «justícia» no entén de democràcies\nCita dominical / 569: Clara Serra Sánchez\nVéncer sense violència\n«Tots» a una veu\nValencianofòbia d'anar per casa\nI continuen aplicant la victòria\nCita dominical / 568: Enric González Torralba\nPer l'ús d'un espanyol sense imposicions\nDe l'Olimp al tossalet\nLa imposició de la desconeixença\nCansament sense nom\nEl país indesitjable\nÀ Punt (5)\nGeneralitat de Catalunya (187)\npolítica lingüística (226)\nSíndic de Greuges (145)