Amb els ulls de l'Àngel: d’abril 2021\nFila zero i El señor de los anillos\nCom passa el temps. Ja torna a ser dijous i per tan aquí tenim les novetats de la cartellera i sèries de TV, de la mà de la Montse Cateura i l'Enric Franch.\nPublicado por ambelsullsdelangel en 11:24 Cap comentari:\nEtiquetas: 2021, abril, cinema, Enric Franch, FilaZero, l'Ametlla de Mar, L'Ateneu Calero, Montse Cateura\nEntrevista a Carme López, poeta\nEsta setmana a Cultura en Barra Àngels Puente entrevista a la poeta tarragonina Carme López.\nPublicado por ambelsullsdelangel en 10:52 1 comentari:\nEtiquetas: 2021, abril, àngels Puente, Carme López, Cultura en Barra, l'Ametlla de Mar, L'Ateneu Calero\nHomenatge a Josep Igual a Tortosa. Paraula Viva.\nUna de les activitats més emotives que es van fer al nostre territori el dia de Sant Jordi va ser sense dubte l'homenatge al desaparegut escriptor Josep Igual. Organitzat a la plaça de l'Absis de Tortosa, pel col·lectiu Dillums d'arts al forn i Òmnium Cultural de les Terres de l'Ebre, finalment el Josep Igual va tenir allò que es va guanyar a pols, un reconeixent a la seva perdurable tasca. L'Acte el van obrir Dolors Roo i Ricardo Gascón i va comptar amb la presència de la seva vídua, que en molts moments no va poder contenir el plor sentit de l'emoció. Ernest Redó, Silvia Panisello, Pili Cugat i Carlos Lupprian, amb una petita intervenció d'un servidor, van dibuixar una tarda commovedora que es mantindrà en el record. Rafa Ricote va immortalitzar aquest homenatge amb la seva càmera.\nPublicado por ambelsullsdelangel en 8:55 Cap comentari:\nEtiquetas: 2021, abril, Carlos Lupprian, Dillums al forn, homenatge, Josep Igual, Omnium, Pili Cugat, Tortosa\nCrítica literaria de "Pells de Sorra i Escates"\nQuan un rep crítiques literàries positives d'una novel·la, sempre és un plus d'il·lusió per continuar escrivint i tirar endavant, més en temps complicats com els que estem vivint. Però si a més el que fa la crítica és un poeta de la talla de l'Albert Guiu, al que tants admirem, el goig es multiplica i gairebé t'obliga a seguir intentant trenar històries.\nUs deixo les paraules que l'Albert Guiu ha dedicat a la novel·la "Pells de Sorra i Escates":\n"Novel·la amb peus d'atleta, lleugera; cor de poeta, sensible; personatges descrits amb destresa i profunditat, l'autor els i les fa nostres; geografies, religions, passions i atzars del destí fotografiats amb agilitat; conflictes de guerra ben presentats; i la mar xisclant, estimant, esdevenint amor i misteri ens mostra batecs de pescadors; un xarlet vola constantment sobre la bona novel·la.\nMerci Àngel Martí Callau per haver escrit un corpus tan ben multiplicat de fets on geografies, vides, morts, místiques, al·legories... i sobretot moltes sensibilitats humanes ballen entre tinta i moltes ben trobades abstraccions el bell ball de la literatura.\nAlbert Guiu, a 25 d'abril de 2021"\nPublicado por ambelsullsdelangel en 8:52 Cap comentari:\nEtiquetas: 2021, abril, Albert Guiu, Àngel Martí, crítica literaria, Editorial Comte d'Aure, pells de sorra i escates\nRecital poètic-musical als Pallaresos\nSeguint amb els actes paral·lels a la diada de Sant Jordi, el passat dissabte 24 d'abril i a les 12.00 h es va dur a terme un acte poètic als Pallaresos, organitzat per la regidoria de cultura. Va ser tot un plaer poder recitar al costat de poetes i rapsodes de la talla de: Isabel Ribera, Conxita Jiménez, Franc Guinart i Emi Privat, a més del fantàstic guitarrista Josep Calvet que ens va delectar amb el seu art. El dia i el lloc van acompanyar i esperem que l'Ajuntament continuï apostant per actes culturals com aquest.\nGràcies a Isabel Ribera i a l'Ajuntament dels Pallaresos per comptar amb mi.\nPublicado por ambelsullsdelangel en 8:35 Cap comentari:\nEtiquetas: 2021, abril, Àngel Martí, Conxita Jiménez, Els pallaresos, Emi Privat, Franc Guinart, Isabel Ribera, Josep Calvet, poesia, recital, Sant Jordi\nJa tocava. Tots en teníem ganes de tornar a veure a princeses i cavallers galopant l'asfalt sota el sol de la primavera, a la recerca de roses i paraules per recordar. Feia massa temps que els barrots invisibles de la misèria ens tenien enclaustrats en la penombra del desesper. El dia traspuava il·lusió, esperança, desig de trencar la distància de l'amistat i buscar tímidament aquella abraçada que tanta falta ens feia. En el ball de màscares, almenys per un dia, es va poder dansar a so de la melodia del paper i els pètals. No obstant això, va haver-hi moments per aquells que van perir en la batalla. Tal vegada, aquesta diada de Sant Jordi hagi estat un punt d'inflexió d'allò que mai hagués hagut de ser, sense perdre mai la realitat del moment. Sí, encara ens queda per vèncer al Drac, però li hem posat el peu al coll i la victòria s'ensuma. El foc comença a ser brases i les brases no viuen per sempre.\nPer mi, Sant Jordi ha estat tornar a tenir a prop als lectors, retrobaments desitjats, colzades d'amistat, records de les baixes en el camp de batalla; però per sobre de tot un oasi en mig d'aquest inacabable desert.\nMoltíssimes gràcies per fer-me costat. Us deixo unes imatges i un poema.\nSense màscares (Sant Jordi 2021)\nEn aquest desgavell de rostres incògnits,\nTan sols voldria pregonar que t'estimo\nsense gaire més a explicar.\nDocs sento que se'n va\nla tristíssima foscor que incubava\nen lluna nova callada\nque espiava amb vergonyosa la nit.\nSaps, no veig el més mínim delit\nsi quan l'estima t'inunda\npots cavar profunda la tomba\nde l'assassí inconscient.\nNo, no et pensis que fora un valent\nen abraçar-me a la teva mà,\nno hi havia ni un fotut demà\nen la buidor de quan no hi eres.\nTot eren llarguíssimes fileres\nde pensaments rosegant els instants,\nque em cremaven a les mans\nsense transmutar-e en cendres.\nMassa tendres degustarem el dolor\namb la malparida por\nde no conèixer mar plana,\npuix que la constant tramuntana\nsempre ens feia sotsobrar.\nI tu, far en nit, vas il·luminar\naquest port on vaig saber de la calma\ni amarrat per sempre, no em malda\nla fatídica consciència del passat,\nfondejat en aigües blaves.\nSaps, em qüestiono on estaves\nquan se'm nafrava la pell\ni em contemplava el canell\namb ganivet a la taula.\nI ara, ara encara em maula l'estómac\nen sentir-te a la vora\ni sento que sempre és hora\nd'aferrar-me al teu cos\ncercant l'escalf del redòs\nque m'aombra i m'aixopluga.\nI mai s'eixuga la fam del meu desig\nsi del mig del meu cor bategues\nen les inesgotables esperes\nper ensumar el perfum dels teus cabells.\nDeixem dir, bonica,\nque plegats ens farem vells\ni comptarem les arrugues de nostres pells\ndesempolsant junts retrats dels altells\namb els somriure somort d'aquells\nque senten que la darrera estació s'apropa...\nSón tantes coses, preciosa... però pren nota...\nPublicado por ambelsullsdelangel en 9:37 Cap comentari:\nEtiquetas: 2021, Àngel Martí, l'Ametlla de Mar, Plaça Nova, Sant Jordi, Sense màscares, Signatura de llibres, Tortosa, Viladrich\nIMAVERS 21, La nova Alicia\nAixí doncs, el projecte IMAVERS 21 el podreu seguir per aquest blog i el facebook, instagram i twitter dels autors. Cada setmana us penjarem un d'aquest video-poemes a les xarxes.\nEn aquest cinquè lliurament us deixem el poema "La nova Alicia".\nPublicado por ambelsullsdelangel en 8:27 Cap comentari:\nEtiquetas: 2021, abril, Àngel Martí, Carina Balfegó, Enric Franch, IMAVERS21, l'Ametlla de Mar, La Nova Alicia, video-poemes\nEntrevista a Fran Samarra el futbol a La Cala\nAquesta setmana l'Ateneu Calero a Cultura en barra us porta el llibre de la història del futbol a la Cala de la mà de Fran Samarra.\nPublicado por ambelsullsdelangel en 10:54 Cap comentari:\nEtiquetas: Abel Borràs, Cultura en Barra, Franc Samarra, l'Ametlla de Mar, L'Ateneu Calero\nIMAVERS 21 El somni de la ballarina\nAquest és el quart lliurament del projecte: "El somni de la ballarina".\nEtiquetas: 2021, abril, Àngel Martí, Carina Balfegó, El somni de la ballarina, Enric Franch, IMAVERS21, l'Ametlla de Mar, videopoema\nFila Zero; estrenes de la setmana.\nLes novetats de les sèries i la cartellera amb la Montse Cateura i l'Enric Franch... Això és Fila Zero.\nPublicado por ambelsullsdelangel en 9:15 Cap comentari:\nEtiquetas: 2021, abril, cinema., Enric Franch, fila zero, l'Ametlla de Mar, L'Ateneu Calero, Montse Cateura\nEntrevista a Miquel del Roig\nAvui a Cultura en Barra un cantant que ha portat com a bandera, per tota Catalunya, a la Cala.\nPublicado por ambelsullsdelangel en 9:18 1 comentari:\nEtiquetas: Cultura en Barra, Isabel Labòria, l'Ametlla de Mar, L'Ateneu Calero, Miquel del Roig\nUs deixem el tercer lliurament: L'Escura-xemeneies.\nEtiquetas: 2021, abril, Àngel Martí, Carina Balfegó, Enric Franch, IMAVERS21, L'Escura-xemeneies, poema, videopoema\nFila zero 2021 04 08 "Otra Ronda"\nCom cada setmana la Montse i l'Enric ens porten les novetats de la petita i la gran pantalla.\nPublicado por ambelsullsdelangel en 2:16 Cap comentari:\nEtiquetas: 2021, abril, Enric Franch, fila zero, l'Ametlla de Mar, L'Ateneu Calero, La Cala RTV, Montse Cateura\nIMAVERS 21 L'altra vida\nAquesta és el segon lliurament d'IMAVERS 21 amb el poema "L'alltra vida", un reconeixement a la feina dels pallassos.\nPublicado por ambelsullsdelangel en 8:30 2 comentaris:\nEtiquetas: Àngel Martí, Carina Balfegó, el pallasso, Enric Franch, fotografia, IMAVERS21, l'altra vida, l'Ametlla de Mar, música, poema


ERC I JUNTS X CAT, VOTEN EN CONTRA DE LA MOCIÓ DEL PSC, EN EL CONSELL COMARCAL PER A GARANTIR “ ESCOLES SEGURES, ESCOLES OBERTES”. – Castellvilarenc.info\nby Redacció 02/10/2020 02/10/2020\nEl Grup Comarcal Socialista( PSC), en el Consell Comarcal del Bages, va presentar una Moció molt complerta i exhaustiva, sobre les greus deficiències del Departament d’Educació i amb ell del conjunt del govern de la Generalitat, arran les incidències produïdes pel COVID19, una moció presentada per la seva portaveu Montserrat Badia.\nEn aquesta Moció, s’exposaven i detallaven qüestions tant rellevants com l’existència d’una “bretxa digital i social”, entre alumnes i famílies que no permetien igualtat de condicions en l’accés a l’educació.\nMalgrat totes les peticions i exigències, segons el Grup socialista al Consell Comarcal del Bages “el Departament d’Educació va ser incapaç de resoldre aquestes deficiències, moltes de les quals varen ser resoltes pels ajuntaments, sense obtenir els recursos ni les ajudes corresponents”.\nCreuen que un “problema similar va passar amb les beques menjador”, per garantir almenys un àpat saludable al dia, cosa que va comportar que nombrosos ajuntaments activessin “targetes moneder” per a pal·liar aquesta mancança. També retreuen que la Generalitat el va tornar a ajornar-lo “a l’ inici del curs escolar,ja que del govern català no ha fet els deures ni va aportar els recursos tècnics econòmics i humans que garantien el dret a l’educació en equitat” sostenen.\nEl Grup Comarcal Socialista , conclou la seva Moció amb 16 punts bàsics, elementals i allunyats de qualsevol disquisició política. Bona part d’aquests punts, fan referència a “compromisos assumits pel propi Departament, o donar compliment a Mocions aprovades pel Parlament de Catalunya, com la 168 /XII, sobre la situació d’emergència educativa, aprovada per unanimitat del Parlament, el 18 de juny de 2020. O el desplegament efectiu del Decret 150 / 2017, de l’atenció educativa a l’alumnat, en el marc d’un sistema educatiu inclusiu”.\nEs pregunten “Com es pot comprovar i com es va detallar en el debat tingut en la sessió del CC del Bages, aquest dimecres dia 30, tots i cadascun dels punts, fan referència a peticions concretes i compromisos contrets que no s’han complert. Què més lògic i adient que exigir-los ? Com és possible que l’equip de govern del CC no ho consideri oportú ni necessari ? Es que no consideren l’educació un servei essencial?”.\nLes Eleccions Catalanes se celebraran per Sant Valentí del 2021.\nCastellbell i el Vilar col·labora amb l’Hospital de Dia d’Oncologia de la Fundació Althaia\nCastellbell i el Vilar homenatja a Pepe Rubianes.


BUFET DE POSTRES: ENSAÏMADES\nPublicat per Cristina a 8:50\nAnònim 29 d’abril de 2011, a les 9:09\nDoncs jo trobo que t'han quedat fantàstiques!!! això de les masses fermentades és tot un misteri per mi, per això trobo que sou d'admirar a tots els qui us llenceu a l'aventura!\nJudith 29 d’abril de 2011, a les 9:50\nsón les primeres??? doncs no ho sembla!!! yt'han quedat molt maques!!! petonets i bon cap de setmana\nNeus 29 d’abril de 2011, a les 10:04\nPer ser les primeres, t'han quedat moolt bé.\nCoses de Llàbiro 29 d’abril de 2011, a les 10:15\nA l'Aina li encanten i sempre penso que en faré però el llard em tirava enrere, em guardo la teva que no en porta!\nLILE 29 d’abril de 2011, a les 16:32\nHola t'he descobert voltant per la blogosfera i m'ha encantat el teu blog.\nLes ensaïmades delicioses.\nBon Tiberi 29 d’abril de 2011, a les 18:32\nJe,je!! Què et puc dir com a bona mallorquina?? Les ensaïmades t'han quedat genials i segur que boníssimes!\nEn Roc a la Cuina 29 d’abril de 2011, a les 18:52\ndoncs mira li vares treure un bon profít , a això del mal dia.....que bo..\nel taller de cuina 29 d’abril de 2011, a les 18:58\nUna gran manera d'animar un dia ensopit!!!!\nNarcís 29 d’abril de 2011, a les 21:36\nAmb aquestes ensaïmades has fet un gran pas cap a les masses fermentades.\nFelicitats t’han quedat molt bé.\nGEMMA 30 d’abril de 2011, a les 10:43\njo es de les coses dolçes que he fet alguna vegada i no hi ha manera de trobar-li el punt, tot i que a casa se les menjen igualment,jeje.\npuri 30 d’abril de 2011, a les 13:49\nCristina jo no m'ha treveixo a fer-ne, t'agafo 2 una per berenar i l'alter per esmorzar.\nA peu coix. Núria Sagués 30 d’abril de 2011, a les 21:11\nPastissera, pastissera t'han quedat de fàbula\nLa cuina de l'Eri 1 de maig de 2011, a les 9:21\nAmb quin gust em menjaria una parell d'aquestes ara amb una xocolata desfeta!!! Però si t'han quedat perfectes. I si són les primeres no vull ni imaginar-me les properes.... Un petonàs!!!\nANNAFS 1 de maig de 2011, a les 18:24\nFa temps que tinc ganes de fer-ne, però no tinc gaire temps i aixó porta una mica de feina. Aquestes t' han quedat molt be!\nTeresa 2 de maig de 2011, a les 9:48\nDoncs t'han quedat fantàstiques!!! jo no m'he atrevit mai a fer-les! petó i bona setmana!\nCatieu 2 de maig de 2011, a les 15:41\nMira que sempre que en veig pels blogs penso en què n'haig de fer. Les teves es veuen delicioses. Ja veig que vàreu passar d'una tarda ensopida a una tarda ben dolça. Sucades amb xocolata desfeta....uhmmmm!!!! Ja m'hi trobo!!!!\nGemma 2 de maig de 2011, a les 15:52\nUna bona manera de passar una tarda avorrida és posar-se a cuinar, je je je...\nLes ensaïmades són complicadíssimes de fer a casa! Totes les masses que s'han d'amassar i fermentar són tot un repte per fer a casa. I les ensaïmades, crec que són les més difícils de totes. Però veient les fotos, segur que no vas necessitar treure les galetes d'emergència ;)\nCristina 2 de maig de 2011, a les 17:30\nGràcies pels vostres comentaris. Les ensaïmades són entretingudes de fer; es necessita paciència i que ningú t' emprenyi:-D;\nM¨ho vaig passar molt bé vaig posar en pràctica els coneixements de ceràmica a l´hora d´amassar i donar-li´s forma.\nAquestes ensaïmades són per consumir en hores immediates ja que de seguida s´endureixen.\nEn fi us animo a què les proveu, farcides o sense farcir.


La cantant Rosana, destrossada per la mort del seu germà La cantant Rosana, destrossada per la mort del seu germà – El Món\nLa cantant Rosana, destrossada per la mort del seu germà\nElla mateixa ha anunciat la mort d'una de les persones més importants de la seva vida\nLa cantant Rosana, en un 'photocall' - Europa Press\nRedacció 22/03/2021 11:27 am\nMales notícies per a la família de Rosana. El germà de la cantant s’enfrontava des de fa temps a un càncer de pulmó agressiu que, desgraciadament, no ha pogut superar. Era ella mateixa qui anunciava la mort d’una de les persones més importants de la seva vida. Ha compartit una fotografia antiga en la qual se’ls veu a tots dos, la que ha acompanyat d’una carta esquinçadora.\n“La foto no és bona, però el meu germà la fa bona i maca com ell. Tinc la sensació d’estar feta de trossos de tela, com aquelles mantes fetes de retalls, i hi ha una part que la vas fer tu. Ahir vas marxar i avui em sento descosida… Tinc una part trencada per la qual entra fred, ràbia i un munt de coses que només desitjo deixar de sentir aviat perquè no és bo posar un pedaç”, escriu colpida.\nI prosseguia amb la metàfora: “Ens deixes un munt de records tan macos com la teva ànima, cosits amb fil vermell… I amb això em quedo per sempre. T’estimo, t’admiro, et respecto i no em costarà no oblidar-te, perquè sempre estaràs en qui sóc… Un dels meus retalls preferits. Germanet, em tens a un xiulet“.\nLa publicació s’ha omplert de missatges d’ànims ràpidament, el que també ha volgut agrair.


Hotel Horeka Elk Polònia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nDescompte a Hotel Horeka\nul. Kazimierza Pulaskiego 11, Elk City Center, Elk, Polònia, 19 - 300 Elk - Excel·lent ubicació - Veure al mapa\nMés informació sobre Hotel Horeka\nPer als viatgers què vulguin captar les imatges i els sons de Elk, Hotel Horeka és l'el·lecció perfecta. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nAprofiti's de la riquesa de serveis i avantatges d'aquest hotel de Elk. L'hotel ofereix recepció 24 hores, express check-in/check-out, magatzem d'equipatge, aparcacotxes, servei d'habitacions per garantir el més gran comfort possible als seus clients.\nLes instal.lacions de l'hotel han estat seleccionades amb cura per tal de satisfer el més alt grau de comfort i conveniència, amb calefacció, servei de despertador, escriptori, telèfon, aparell de televisió a cada habitació. L'hotel ofereix moltes oportunitats d'oci úniques, com pesca, billar, jardí. Sigui quina sigui la seva raó per visitar Elk, el Hotel Horeka és el lloc perfecte per una estimulant i emocionant escapada.


EFE Mérida 09/05/2012 13:08\n260x366 Francisco Javier Fernández Perianes Francisco Javier Fernández Perianes\nEl conseller extremeny de Salut i Política Social, Francisco Javier Fernández Perianes, ha anunciat la seva renúncia al càrrec després de fer públic que mantenia una consulta privada d'Oftalmologia a la localitat portuguesa d'Elvas, fronterera amb Badajoz. Perianes, que va substituir el 3 de febrer a Jerónima Sayagués, que va abandonar el càrrec en ser nomenada subdelegada del govern espanyol a Càceres, ha donat a conèixer aquesta decisió en una roda de premsa a Mèrida, envoltat per tot el seu equip.\nEl conseller ha explicat en només tres minuts que ahir a la tarda va presentar la dimissió irrevocable al president del govern d'Extremadura, José Antonio Monago, i que aquest la hi va acceptar.\nSegons la seva opinió, en aquests "moments crucials" per al futur d'Espanya i d'Extremadura, on s'han de dur a terme actuacions "inajornables" per construir un nou model sanitari universal i sostenible, un "sol dubte sobre la meva persona o sobre la meva capacitat m'obliga moralment a aquesta decisió d'exemplaritat pública".\nFernández Perianes ha insistit que no desitja que "el més mínim dubte" posi en dubte l'esforç, el treball i la responsabilitat que està desenvolupant el govern regional en el seu conjunt i el seu departament en particular.\nEl conseller, que només ha estat tres mesos en el càrrec, ha assegurat que no ha obtingut "cap retribució, ho repeteixo, per la tasca assistencial que hagi pogut realitzar puntualment durant aquest temps". "Ho he fet fruit de la meva vocació com a metge", ha apuntat.\nFernández Perianes ha assegurat que ha presentat la seva dimissió amb la "consciència ben tranquil·la" de les seves actuacions al capdavant de la conselleria de Salut i Política Social, amb "orgull" i "fidelitat" al jurament hipocràtic que va prestar.\nTambé ha donat les gràcies al president Monago i als seus companys del Consell de Govern, el PP i tot el seu equip per la confiança que ha dipositat en ell.\nDesprés d'aquestes paraules ha rebut l'aplaudiment dels membres del seu equip, i també s'han vist algunes llàgrimes.\nNi durant la breu intervenció ni en les quatre preguntes que ha admès, l'última d'elles quan ja era de peu a punt de marxar, no s'ha referit en concret a la consulta d'Elvas ni a la llei regional d'incompatibilitats. Tampoc ha volgut entrar en el que han publicat els mitjans de comunicació.\nNomés ha comentat que no sabia que s'estava anunciant la consulta que ha motivat la seva renúncia.\nEl PSOE extremeny va exigir ahir la seva marxa per incomplir la llei regional d'incompatibilitats.


ÈXIT DE LA VAGA DE\nAvui la vaga ha estat secundada pel 95,2% de la plantilla.\nAvui la Vaga ha estat secundada pel 95,2% dels 250 treballadors/res de SALOM-IB3, en el primer dia dels tres programats. Només 12 esquirols (caps i informàtics) han fet feina. Demà divendres 25 i diumenge 27 continuarà, a no ser que SALOM, IB3 i el Govern de Jaime Matas venguin a satisfer les justes demandes dels treballadors/res: CONVENI DIGNE I SERVEI PÚBLIC DE QUALITAT.\nEl Comitè d’Empresa ha demandat Salom i IB3 davant el jutge per vulneració de drets fonamentals, al haver contractat IB3 dues productores (de Madrid i Barcelona) per substituir els treballadors en vaga. Demà es celebrarà el judici en el Jutjat del Social nº 1.\nL’empresa no ha aconseguit imposar uns “serveis mínims” (del 100%) per donar cobertura a la campanya electoral del PP de cara a diumenge. A darrera hora, han demanat, davant l’èxit de la vaga, seure’s demà al TAMIB per “tornar a negociar”. Veurem quina voluntat demostren.\nLa unitat i determinació de la plantilla d’aqueta subcontracta d’IB3, també reflectida al si del Comitè d’Empresa on unitàriament participen UGT, CC.OO. i CGT és la clau perquè ni l’empresa ni l’administració del PP hagin pogut trencar la voluntat dels treballadors/res, mitjançant una sèrie d’episodis d’amenaces, coaccions i prepotència per part dels directius de Salom i IB3, i les resolucions servils de la Conselleria de Treball a mida d’aquests impresentables dirigents.\nDemanam a tots els treballadors/res i a la ciutadania la solidaritat que els/les traballadors/res de SALOM-IB3 es mereixen. El seu exemple ens dignifica a tots. Demà, de 10 a 12 hores, hi haurà una altra vegada la concentració de cada divendres davant el Consolat de la Mar. Tots i totes hem de ser presents.\nPalma (Mallorca), 24 de maig de 2007.


Nous miradors panoràmics, astronòmics i de repòs per gaudir del Pirineu - Teleponent\nInici Comarques Pirineu Nous miradors panoràmics, astronòmics i de repòs per gaudir del Pirineu\nNous miradors panoràmics, astronòmics i de repòs per gaudir del Pirineu\nEl 'balcó de cel' de la Creu de Guils, que s'està construint al port del Cantó, comptarà amb un voladís d'uns 15 metres\nUn mirador és un punt elevat des d’on es poden veure vistes privilegiades. N’hi ha molts de naturals, però cada cop en proliferen més que compten amb panells informatius que indiquen els elements patrimonials que s’hi poden observar. La tipologia cada cop és més variada i van des de balcons de cel a simples bancs per asseure’s i contemplar.\nA tocar de l’N-260 (Montferrer i Castellbò) i amb unes vistes espectaculars de l’Alt Urgell s’està acabant de construir el Mirador de la Creu de Guils. Es tracta d’una plataforma d’uns 15 metres de llargada, en voladís sobre el buit, suportada per uns pilars cilíndrics. Casetes de fusta, miradors de 360 graus, astronòmics, d’aus o bancs són alguns dels molts exemples distribuïts arreu del territori.\nPel que fa al mirador de Guils de Cantó, la vicepresidenta tercera del Consell Comarcal de l’Alt Urgell i responsable de Medi Ambient, Cristina Barbens, creu que, un cop estigui enllestit, serà un dels que tindrà una “gran afluència de públic”. En aquest sentit, ha dit que actuacions com aquesta es convertiran en una icona del projecte Camina Pirineus, pel fet de tractar-se d’un element ecoturístic que “sobresurt” del típic mirador. De fet, per les seves característiques s’ha optat per donar-lo a conèixer com a “balcó de cel“.\nUn altre mirador panoràmic que també compta amb aquesta categoria és el que hi ha al Pla de les Forques des del mes de maig. En aquest punt s’han instal·lat dos plafons, una pèrgola i un banc, des d’on es pot gaudir de les vistes del Cadí i la plana de la Seu d’Urgell, entre d’altres.\nTambé n’hi ha un altre d’aquest tipus a l’ermita de Sant Antoni, a Alàs i Cerc, i s’està construint un tercer al coll de Bóixols, a Coll de Nargó.\nUn dels objectius del projecte Camina Pirineus és assenyalar els punts d’interès de la comarca seguint un model unificat, motiu pel qual s’han fet tasques d’instal·lació i restauració en disset miradors. Un dels que s’ha enllestit recentment és el que hi ha a la carretera d’Estamariu, on s’ha col·locat una barana de fusta, un plafó i un banc.\nBarbens explica que aquest treball de “posada en escena” del paisatge es fa conjuntament amb les feines de recuperació de camins i de rutes de senderisme. Pel que fa als diversos punts de contemplació, l’objectiu ha estat el d’adequar-los per dotar-los de més seguretat i fer-los més atractius.\nAmb tot plegat s’aconsegueix convertir-los en punt de dinamització turística, en un moment on, arran de la pandèmia, les comarques del Pirineu noten un increment de visitants. L’actuació s’emmarca en el PO FEDER CATALUNYA 2014-2020 – Operació GO03-000662 CAMINA PIRINEUS: xarxa de senders a la carta, l’eina de posicionament ecoturístic de l’Alt Urgell.\nMiradors al Parc Natural de l’Alt Pirineu\nMarc Garriga, director del Parc Natural de l’Alt Pirineu, ha explicat que estan posant en valor els miradors per l’observació astronòmica. Garriga ha dit que a l’itinerari que porta fins a aquests punts elevats i amb bona observació del cel hi instal·laran visualitzadors reflectants perquè amb un frontal, a la nit, s’hi pugui accedir fàcilment.\nEl director del Parc de l’Alt Pirineu ha insistit que cada cop més es busca instal·lar miradors en punts amb un fort component històric, patrimonial o social. I ha posat d’exemple el darrer que s’ha fet: el del Botanal, a Alins. Es tracta del punt des d’on surten els fallaires la nit de Sant Joan, de davant del poble.\nEl Parc Natural compta amb la iniciativa ‘Explora el Parc’. Es tracta d’un passaport que un pot anar segellant a una sèrie de miradors del Parc fins a completar els proposats i obtenir un premi.\nEl darrer punt d’observació que ha plantejat el Parc és instal·lar-ne un al port del Cantó per l’observació del cel. Comptarà amb un plafó astronòmic, que posant l’hora i el dia t’indica les constel·lacions que es poden veure un dia determinat.\nDes del refugi del Niu de l’Àliga, a 2.537 metres d’alçada, es poden veure cims emblemàtics com el del Pedraforca o alguns que formen part de la serralada del Cadí. Actualment, a l’interior d’aquestes instal·lacions hi ha un plafó informatiu, però la idea és anar més enllà. Així, aquesta primavera es vol habilitar un mirador de 360 graus en un turó que hi ha gairebé al costat del refugi.\nEl projecte té un cost d’uns 12.000 euros i es durà a terme des del Parc Natural del Cadí-Moixeró amb la col·laboració de l’estació de La Molina. La idea, segons explica el director del Parc, Jordi Garcia, és construir unes petites escales i una barana de fusta per facilitar-hi l’accés amb seguretat i instal·lar fotografies panoràmiques a la part superior per assenyalar el que s’hi veu. D’aquesta manera, els visitants podran conèixer millor altres muntanyes de la comarca del Ripollès i de la Catalunya del Nord que s’observen des d’aquest punt.\nArticle anteriorMalgrat la millora de les xifres, Salut informa de tres noves morts per covid-19 a Lleida\nArticle següentUna demanda que uneix institucions i societat civil


Josep Rull: ‘Cal que el president entri al Palau… i a continuar construint la República’\nActualització: 13.12.2017 - 22:10\n—N’heu pogut treure res de positiu, d’aquesta experiència?\n—Un compromís polític expressat en uns termes diferents. Això ho explico pertot arreu aquests dies. És la convicció que haig de treballar com un compromís vital perquè els meus fills no visquin en un estat que empresoni gent pel fet de defensar pacíficament les seves idees. També m’emporto una experiència molt impactant pel fet d’haver-nos endinsat en biografies de reclusos que hi havia al mòdul que eren molt contundents i impressionants. Amb moltes estones d’humanitat, paradoxalment. Molts delictes molt durs. Amb alguns reclusos, nosaltres hi teníem molta distància. Anàvem coneixent què havia fet cadascú i hi havia determinats delictes d’alguns reus que ens impedien d’apropar-nos-hi. Tenien molts nivells diferents de penediment. I n’hi havia molts que hi eren una mica per inèrcia. Les seves circumstàncies vitals els havien abocats indefectiblement a la presó.\n—Això us ha menat a cap conclusió?\n—He reforçat aquesta idea de construir un país amb un estat del benestar molt fort i molta justícia predistributiva, que doni moltes oportunitats a la gent. A la presó hem vist gent a qui la biografia personal els abocava a acabar-hi. Això és el que hem vist. Hem vist també una actitud molt professional dels funcionaris. Tan sols amb alguna excepció de voluntat venjativa intensa. Hem vist com és la vida. I una altra cosa encara, que per mi és el millor aprenentatge humà. Aquesta experiència et porta a garbellar molt bé allò que és essencial a la vida, allò que és transcendent, d’allò que no ho és. Hi ha determinats valors o aspectes com la família, els amics, les abraçades, el contacte físic… que fora de la presó no acabes de valorar amb tota la transcendència. La presó t’aproxima a la vida en uns termes que et fan valorar allò que és important. I el concepte de llibertat. Els primers dies després d’haver-ne sortit aprens a ser lliure. Allà dins has de demanar permís per a tot. I quan surts i veus que et pots moure i que no has de mirar ningú i et pots desplaçar tranquil·lament fa una impressió molt sorprenent. Quan ho explico, la gent em mira amb cara de perplexitat. I encara no n’he parlat amb els meus companys. Però segur que els ha passat això mateix. Totes aquestes són les vivències que ens quedem.\n—Heu parlat dels fills. Deu haver estat difícil explicar-los per quin delicte estàveu tancat. Com ho heu fet?\n—Tinc un fill de vuit anys i un altre de tres. Al de tres anys li vam dir que el pare treballava. Quan va venir a veure’m, es pensava que anava a la feina del pare. I hi va haver un moment que el petit va dir: ‘Pare, pare! Ensenya’ns el despatx!’ Li vaig dir: ‘Al despatx no hi anirem. Està tancat avui.’ En canvi, amb la meva dona vam tenir una conversa amb el fill gran el dia abans d’anar a Madrid a declarar sobre el risc que jo anés a la presó. És la conversa més bèstia que he tingut amb el meu fill. El bon pare català sempre parla d’ell mateix en tercera persona… oi? Li vaig dir: ‘El pare, pot passar que vagi a la presó, però no ha fet res dolent. Anirà a la presó per haver defensat uns ideals que tu ja saps que a casa sempre hem defensat. Recordes que vam votar l’1 d’octubre? Doncs el pare pot anar a la presó perquè hi ha gent a qui no agrada allò que vam fer. Però tu vés amb el cap ben alt, perquè el pare no ha fet res dolent. I si algú et diu res, digues que el teu pare ha defensat unes idees. Cap ben alt.’ A l’escola, a l’Avet, tot ha anat excel·lentment. El tracte dels professors, dels pares dels altres nens, dels alumnes… El meu fill fa quart i els de cinquè i sisè el protegien absolutament. A l’esplai, al Cepitu de Terrassa, també. Un acompanyament brutal. Hem rebut tones i tones d’afecte. I els meus fills, especialment el gran, que era el que n’era conscient, han estat molt ben acompanyats i amb molta consciència per part de tothom de què passava. Hem sentit molt directament l’estima de la gent. No tinc prou paraules de gratitud per a traslladar a tota la gent que ens ha acaronat tant aquests dies.\n—A Jordi Cuixart, els altres presos li han dit que té molta sort de no haver de tenir remordiments…\n—També era així en el nostre cas. Nosaltres érem en un mòdul de respecte. Un mòdul de respecte és un mòdul on signes un contracte de compliment d’unes normes de convivència. Amb aquest contracte, et compromets a no utilitzar mai la violència física ni verbal per a dirimir els conflictes. Així com els consellers Romeva i Forn eren en un mòdul de preventius, amb en Jordi [Turull] érem en un mòdul de condemnats amb penes molt altes. No érem pas amb presos de coll blanc, per entendre’ns. Al nostre mòdul hi havia presos comuns amb molt delicte de sang. Molt delicte de sang. Què ens va cridar l’atenció? Que una gran majoria reconeixia els fets pels quals havien estat condemnats. Reconeixien que s’havien equivocat, especialment els que tenien delictes de sang. Amb nivells alts de remordiment. I s’adreçaven a nosaltres demanant què havíem fet exactament. Una conversa que es repetia sovint és quan ens preguntaven quants anys ens demanen que paguem (amb terminologia carcerària no dius ‘complir una condemna’ sinó ‘pagar una pena’). Els explicàvem que ens demanen trenta anys. Hi havia un astorament. ‘Trenta anys, vosaltres? Però què feu aquí dins?’ I també ens passava com a en Jordi Cuixart. Ens deien que teníem sort de no haver de tenir remordiments. I quan veien la quantitat de cartes que rebíem, ens deien: ‘La gente os lleva en volandas!’\n—La relació amb en Jordi Turull deu haver canviat…\n—Oh! Oh! Jo crec que hi ha una relació en aquest moment que és emocionalment indestructible. Compartíem setze hores cada dia a la cel·la. Setze hores són moltes hores. Hem somniat junts. Hem patit junts. Hem dubtat junts. Hi ha un verb català que és molt bonic: hem glatit junts. I ens hem confortat plegats. Quan jo estava fotut, ell m’ajudava. I quan ho estava ell, l’ajudava jo. Hi ha situacions personals que ens deixaven abatuts. Per exemple, quan jo rebia una carta de la meva dona amb fotografies dels nens, tenia una baixada molt potent.\n—Deveu haver guardat moments molt especials…\n—Hi ha una imatge i un so que tinc molt clavats. El so que mai no oblidarem –amb en Jordi vam coincidir en això– és el soroll de la porta de la cel·la quan ens hi van tancar la primera nit. Aquest soroll de les portes de les cel·les tancant-se a dos quarts de vuit del vespre. És un so que puc sentir ara tancant els ulls perfectament. I la imatge és la següent. En Jordi fuma. Un dia va obrir la finestra –una finestra amb barrots– i jo era a la banda de la porta de la cel·la. El vaig veure a ell fumant amb aquells barrots al darrere i la llum de mitja tarda que entrava. Va ser una imatge, que encara puc veure, de tenir consciència de presó presó. El so de les portes que es tancaven cada vespre i la imatge del meu amic conseller a la finestra fumant amb els barrots al darrere… són dos records inesborrables. Ets a la presó… ets a la presó… ets a la presó…\n—Vau tenir cap mala experiència concreta?\n—Amb els altres reclusos, tot va anar bé. Quan érem amb ells, no podíem deixar de pensar en les seves víctimes i les famílies de les víctimes. Quan havien matat algú, nosaltres miràvem de pensar molt en la família de la víctima i això ens portava a marcar-hi una distància. Entre els funcionaris, els de la presó d’Estremera van tenir una actitud molt professional. L’excepció va ser a Navalcarnero. L’experiència que vaig tenir-hi va ser brutal.\n—A l’Audiència em van donar la interlocutòria. Vaig travessar la porta del lloc on érem i m’esperaven dos policies estatals que em van posar les manilles amb les mans a l’esquena. Aquest va ser un primer moment impactant. Amb les mans lligades al darrere, vam baixar les escales cap als calabossos, uns espais de formigó amb un banc, també de formigó, amb una manta i el lavabo. M’hi vaig estar un parell d’hores. Abans d’entrar allà, em van escorcollar. M’ho van treure tot. Les ulleres. Per un miop, que li treguin les ulleres és molt inquietant. Coses que eren normals: el cinturó, els cordons de les sabates… Però també em van treure l’anell. Em van treure un braçalet que porto de Medi Ambient, d’una entitat de la Setmana de la Natura. Tot, tot… Unes gotes per al nas, per a la congestió nasal… M’ho van prendre tot. Ho van posar a una bossa.\n—I d’allà cap a la presó?\n—Passades les dues hores, em van enfilar en una furgoneta, emmanillat, ara amb les mans al davant. Tot sol. Els altres consellers anaven aparellats. Això ho vaig saber després. Però aleshores jo no n’era conscient. Van sortir totes les furgonetes juntes. Anava dins una mena de gàbia en aquella furgoneta. Amb les sirenes engegades i a una gran velocitat. Era molt incòmode perquè no anava lligat, no portava cinturó, però tenia les mans immobilitzades… I vaig anar veient com les altres furgonetes anaven desapareixent i les perdíem de vista. Vaig pensar que havien quedat enrere en algun semàfor. I vam arribar en una presó. Jo em pensava que ens portaven a Soto del Real. I que hi anàvem junts. Però vaig arribar a una presó que em va semblar molt antiga.\n—No us havien dit on us enviaven?\n—No. Vaig quedar sorprès. Em van fer baixar, encara amb les manilles i sense ulleres, ja de nit. Desorientat. I va venir un funcionari que em va dir: ‘Se os ha acabado la tonteria, catalanes; se os ha acabado la tonteria.’ Vaig quedar molt sorprès. I em va sortir un punt de dignitat i vaig respondre: ‘No se’ns acabarà ni ara ni mai.’ I va respondre: ‘Pues os vais a podrir aquí en la cárcel!’ Ostres… Va ser una entrada molt contundent. Hi va haver aquesta tensió. I després va començar el procés d’identificació. Ells en diuen ‘huellar’. Aleshores estava envoltat de dos funcionaris. Tot era molt desagradable. I l’home aquell va agafar la bossa de les meves pertinences i el primer que em va donar va ser la interlocutòria de la jutgessa. I em va dir literalment: ‘Te vas a pasar tantos años aquí en la cárcel que te la vas a aprender de memoria.’ I quan després em va fer la fotografia, aquella que tens els centímetres al darrere, em va dir: ‘Qué careto que haces! Esto es para salir al telediario y que la gente sepa qué cara hacéis los traidores!’ Tot allò, i més comentaris que va fer, va ser molt desagradable.\n—Quin aterratge a la presó! Va anar més enllà aquest tracte amenaçador?\n—Vaig quedar-ne molt impressionat. El moment que ho vaig passar més malament i que vaig estar a punt d’enfonsar-me va ser quan vaig preguntar si era a Soto del Real i on eren els meus companys. Em va dir: ‘No, no… estás en Navalcarnero, Madrid 4, y estás solo.’ Hòstia! Aquell moment va ser molt dur… Però sempre hi ha un alçament de llum en la tenebra. I el guàrdia civil que m’havia portat em diu, en català: ‘No pateixis. Estigues tranquil.’ Vaig quedar sorprès. Però em va donar molta confiança. I després va venir el subdirector de la presó, un home baixet i molt correcte, que em va dir: ‘Estigues tranquil, aquesta és una presó de les antigues, però et posarem en un mòdul que està relativament bé. No has de patir.’ Però a mi em feia molt de respecte la solitud. El subdirector va marxar i va continuar la situació tensa amb aquella gent. Al cap d’una estona, va tornar a venir aquell subdirector a dir-me que ens enviaven tots junts a Estremera. Jo no tenia ni idea que existia Navalcarnero ni Estremera ni res.\n—I el guàrdia civil que parlava català us va dir res més?\n—Sí. Va tornar a venir. Em va explicar que havia estat setze anys a Catalunya. Parlava un català molt correcte. Em va tornar a dir que no patís, que aniríem a Estremera i que havíem de passar per les altres presons a recollir els altres consellers. Volia dir que tornarien a ajuntar les furgonetes per anar cap a la presó on ens destinaven. Vam passar per Valdemoro, Aranjuez i Estremera. Em va dir que el trajecte duraria dues hores i mitja i que estigués tranquil. Que si necessitava res, que ho demanés. Va anar tot com va dir.\n—I aleshores vau arribar a Estremera.\n—Sí. Jo vaig ser l’últim de baixar de la furgoneta i d’entrar al lloc on ens van fer esperar. Els meus companys ja no portaven les manilles. I els funcionaris de la presó van tenir un tracte normal. Vaig quedar sorprès del tracte normal. De fet, era professional. No es tractava de ser simpàtics. Simplement, professionalitat. I allò va ser l’actitud constant que vam trobar a Estremera. D’una professionalitat impecable. No preteníem pas cap complicitat.\n—Abans de tota aquesta experiència, vau haver de prendre la decisió d’anar a l’exili amb el president o quedar-vos aquí i encarar la decisió judicial. Com va anar?\n—Hi havia circumstàncies polítiques conjuntes, circumstàncies polítiques concretes i circumstàncies personals de cadascú. La decisió política general va ser que alguns se n’anirien per protegir la institució a fora, però els altres ens quedaríem dins per donar una imatge de normalitat i confiança en els ciutadans després de la declaració d’independència. Hi va haver un cert repartiment de què faria cadascú. Jo tenia un acte a l’agenda aquell diumenge, el Centenari de Ferrocarrils de la Generalitat, a Sant Cugat. Podia anar-hi com a membre del govern. Era l’únic acte de l’agenda del consell executiu i vam quedar que hi aniria. El dilluns al matí també havíem quedat que aniríem als departaments. Jo hi vaig anar. Per qüestions d’agenda, jo estava en condicions de quedar-me. Aquesta era la meva circumstància política concreta.\n—I també hi havia la circumstància personal…\n—Sí. També hi havia la circumstància personal de cadascú. Vull deixar clar que l’exili és molt dur. Molt dur. No és cap broma. La meva mare és gran i està fumuda. No es pot moure. Té el cap clar, però no es pot moure. Hi ha patit molt, en tot això. Vaig pensar que si anés a la presó i passés alguna cosa amb la mare, podria tornar a veure-la. Podria demanar un permís. Però si era a l’exili, no. Aquesta és una raó. I cadascú sap la seva. Quan es frivolitza sobre l’exili, és molt injust. Les circumstàncies personals són molt dures. El meu company terrassenc Lluís Puig es troba en una circumstància molt complicada. Molt. I encara hi ha una última reflexió. El president de la Generalitat havia de ser fora. La institució de la presidència de Catalunya no pot ser sotmesa a la vexació i a la humiliació a què vam ser sotmesos nosaltres. Jo li he dit que no tingués cap dubte que havia fet allò que havia de fer. Ell té filles. I això és molt dur. Com més grans són els fills més complicat és. Però ell no podia sotmetre’s a la vexació a què ens van sotmetre a nosaltres. Posar-nos les manilles era una voluntat clara de dir-nos qui mana. I això, el president no ho havia de passar.\n—Quan vau decidir de quedar-vos, teníeu clar que us enviarien a la presó? O teníeu alguna esperança?\n—Era complicat. Jo tenia esperança. Sóc advocat. M’he tornat a donar d’alta d’advocat en exercici per poder anar a veure els presos. Els advocats podem entrar a la presó amb més llibertat i podem estar-hi més estona. Jo tenia una certa esperança. Però teníem el precedent dels Jordis que ja havien entrat a la presó per un delicte menor del que ens imputaven a nosaltres. Miquel Iceta diu que el 155 i el nostre empresonament no tenen res a veure. I no és cert. Perquè amb el 155 vam deixar de ser aforats. I per tant, en lloc d’anar al Superior de Justícia o al Suprem, ens tocava passar per l’Audiència. I només cal veure el tracte diferent que van rebre els membres de la mesa i nosaltres. Jo tenia esperança perquè no tenia sentit jurídicament aplicar-nos aquestes mesures cautelars tan dures. Prendre la llibertat és la mesura cautelar més rotunda que hi ha. Els nostres advocats ho van preparar molt bé. Però va quedar clar que era irrellevant què poguessin dir.\n—Parlem de la presó en passat. Però això no s’ha acabat. Hi haurà un judici i tot es pot complicar encara més…\n—Exacte. I això sí que valdria la pena que ho anéssim explicant més. Hi ha gent que em diu: ‘Quina mala experiència. D’això te’n recordaràs tota la vida.’ I sí que me’n recordaré. Segur. Però ara ens demanen trenta anys. Trenta anys de presó. Hem de passar un judici. I la interlocutòria del jutge per la qual deixa el vice-president, el conseller d’Interior i els dos Jordis a la presó manté el relat de violència i el tipus penal de rebel·lió. Això no s’ha acabat. No és normal la situació actual. Jo m’he de presentar al jutjat de guàrdia cada setmana, no puc sortir del territori de l’estat espanyol, tinc limitada la llibertat d’expressió… hi ha preguntes que no puc respondre. Em limito a seguir les instruccions del meu advocat de ser molt poc loquaç a l’hora de respondre determinades coses. I he d’encarar un procés amb una responsabilitat penal per delictes molt greus. De fet, el més greu que hi ha al codi penal en aquest moment.\n—De què no podeu parlar?\n—De què? No puc dir de què no puc parlar. No puc parlar de la visió política de cara al futur. He de ser molt prudent a l’hora d’expressar determinades opinions. Quan anem a un debat, que jo crec que no hi hem de deixar d’anar, és bo que la gent sigui conscient que no podem expressar-nos amb la mateixa llibertat que els altres.\n—Això condiciona completament la campanya. Es competeix amb una desigualtat absoluta. Més enllà dels presos i dels exiliats, tampoc no hi ha llibertat entre els que heu quedat lliures.\n—I tant. És claríssim. Ens han advertit que depèn de com ens expressem podem tornar a la presó. Estem sempre vorejant el límit. Això és angoixant.\n—L’esperança d’abans de la citació a declarar és més gran de cara al judici? Confieu que hi pugui haver solucions que impedeixin que acabi més malament encara?\n—Hi ha una cosa prèvia que és fora dels jutjats. És l’escrutini del poble. El 21 de desembre hem de guanyar aquestes eleccions. Les hem de guanyar. Per això, Junts per Catalunya oferim la nostra candidatura no tan sols als independentistes sinó també a tots els ciutadans que creuen que ens hem de moure en uns paràmetres democràtics homologables a la resta d’Europa. Hem rebut moltes cartes en aquest sentit, que eren molt emotives. Gent que ens deia que no és independentista, però que troba esgarrifós això que ens havien fet. I deien que ja no era una qüestió d’independència sinó de democràcia. Serà la gent amb el seu sufragi –per utilitzar les paraules de Macià– que pot treure els quatre presos polítics de la presó i pot fer tornar el president i els consellers de l’exili. És condició necessària, però no suficient. Hauran de passar més coses. Però si no passa això, si no guanyem les eleccions, el futur serà molt poc agradable. Les candidatures del 155 han insistit que, si no surt allò que ells volen, continuaran aplicant-lo i acabaran prohibint allò que nosaltres representem.\n—Esteu sorprès per alguna reacció de companys dels partits impulsors del 155?\n—Jo no qüestionaré el caràcter democràtic de ningú. Però hi ha una democràcia que s’expressa amb uns termes homologables a la resta d’Europa i una altra democràcia que no. Sobre els companys, hem vist mostres d’afecte d’alguns companys del PSC, que vull fer valer. Tan bon punt hem sortit, s’han posat en contacte amb nosaltres per dir que discrepaven de la nostra posició política però que empatitzaven amb la nostra situació. També companys dels comuns. I evidentment, d’Esquerra i de la CUP. Però, en canvi hi ha absències i silencis que sorprenen. Encara no he tingut l’oportunitat de veure ningú del PP ni de Ciutadans. Sap greu que més enllà de la discrepància política no hi hagi més humanitat. Em sobta que els qui tenen fills no tinguin aquest punt d’empatia personal.\n—Això sembla impossible…\n—La humanitat hauria d’anar per sobre de la política en determinats aspectes. Nosaltres no sortim pas amb odi. No acceptarem allò que volen, que és inocular-nos el verí de l’odi i el ressentiment. Si regalimem ressentiment, no construirem absolutament res. Allà dins pensava molt en la Muriel com a metàfora de la nostra actitud. Si la Revolta dels Somriures té una cara gràfica és la de la Muriel. Hem de mantenir un respecte insubornable als altres. Si algú vol estar emprenyat i ressentit, que siguin els altres. Amb nosaltres no ho han d’aconseguir. Em nego a perdre el somriure. Aquesta actitud és la que ens ha permès d’arribar fins aquí.\n—Aquest somriure es va esquerdar amb la vostra entrada a la presó. En sou conscient?\n—És evident. És normal. Però a nosaltres que ho hem patit en primera persona, no ens llevaran el somriure. La manifestació del carrer de la Marina ens va impactar molt a dins la presó. És una de les ocasions que vam plorar. Perquè hem plorat. Ho vam poder veure per la tele. Moltes televisions espanyoles no ho van ensenyar, però cal reconèixer que la Sexta ho va emetre en directe. Ho vèiem allà al mòdul envoltats dels altres reclusos. Allò va ser tan brutal. Veure la gent amb aquella actitud. Vam ser molt conscients de l’impacte que havia tingut la nostra situació.\n—I aquesta virulència de l’estat espanyol pot haver espantat gent?\n—Aquest és el gran instrument que tenen el PP, Ciutadans i, dissimuladament i amb certa vergonya, el PSC. Garcia Albiol ha dit que, si guanyen els sobiranistes voldrà dir que encara hi ha una part de Catalunya que no ha escarmentat. Aquesta és la concepció de la democràcia que té aquesta gent. És a través d’aquesta idea de por.\n—Per què considereu tan important que Junts per Catalunya, la llista del president, sigui qui s’endugui la victòria del 21-D?\n—Des del respecte més escrupolós a Esquerra Republicana i a la CUP, perquè això ho hem patit junts. Especialment, amb Esquerra. Jo he compartit furgoneta i manilles amb Carles Mundó, Oriol Junqueras i Raül Romeva. I he compartit tres hores de calabós a l’Audiència espanyola amb el vice-president Oriol Junqueras. Des del respecte més escrupolós, en aquestes eleccions pensem que la qüestió no són els partits sinó el país. Calen instruments excepcionals en una situació d’estat d’excepció. I aquesta és la primera raó d’haver articulat Junts per Catalunya, que és una candidatura molt transversal amb gent de procedències molt diverses.\n—És important de restablir la normalitat democràtica que implica que el president Puigdemont i el seu govern, destituït de manera il·legítima, pugui tornar al Palau de la Generalitat. Per nosaltres, el motiu principal d’aquestes eleccions és això. Si no es restablís aquest govern amb el president al capdavant, els del 155 n’haurien tret profit. Quedarien ben satisfets amb això que aconseguirien. Aprofito els versos de Miquel Martí i Pol: ‘I en acabat, que cadascú es vesteixi / com bonament li plagui i via fora!’, però abans restablim la normalitat que ens han volgut arrabassar. Cal que el president entri al Palau… i a continuar construint la República.\n—Si guanya les eleccions, el president Puigdemont ha de tornar?\n—Sí. Claríssimament. Ell mateix ho ha explicat. La seva voluntat és poder tornar. Assumirà un risc molt alt. Si el poble l’escull i guanya les eleccions, davant dels ulls del món –que és més sensible que no pas com ens expliquen–, que pugui ser empresonat i s’impedeixi la voluntat democràtica de la gent serà una imatge demolidora. L’estatut deixa ben clar que tan sols hi ha quatre vies per les quals el president pot cessar: per dimissió, per moció de censura, per inhabilitació judicial o per mort. No hi ha pas un cinquena raó que digui: ‘Perquè el senat espanyol per majoria absoluta decideixi que no li agrada aquest govern.’ Això és impensable democràticament. Molta gent arreu del món viu perplexa la situació actual d’una Catalunya governada per un partit amb onze diputats i el 8% dels vots.


Parc de les Terres del Gaià\nPublicat a Medi Ambient | 19:10\nMOCIÓ per la creació del Parc Natural de les Terres del Gaià:\nReconeixem la capacitat vertebradora del nostre riu. El Gaià ens interrelaciona tant hidrogeològicament, com florística, faunística, històrica, paisatgística i, socialment.\nÉs palès el valor especialment transcendent del riu Gaià encara en l’actualitat com a connector biològic de primer ordre de les comarques de Tarragona amb les terres de l’Urgell, Segarra, Anoia i Solsonès, permetent per tant el desplaçament de la fauna més septentrional del país vers la baixa muntanya mediterrània i el seu litoral.\nLa protecció del riu s’ha d’estendre més enllà dels límits marcats per la pròpia Conca hidrogràfica. Una connexió àmplia amb els sistemes naturals adjacents és el que confereix al Gaià la seva funció de connector biològic i paisatgístic. Tanmateix aquest territori es dibuixa com a una estructura frontera en l’espai altament eficaç com a ordenant dels diferents usos perimetrals.\nUna gestió planificada i sostenible d’aquest territori pot afavorir el seu desenvolupament, un atractiu turístic i una diversificació de l’economia.\nEl moment en què ens trobem és decisiu. El Camp de Tarragona reclama des de fa temps un Pla Territorial, document que ha de marcar el desenvolupament dels diferents Plans d’Ordenació Urbana Municipal de cada poble i de cada ciutat.\n1.Una vegada més, el retorn de l’aigua al riu avall de l’embassament de Repsol, tal i com ho va acordar ja fa temps el Parlament de Catalunya i com ho ha recordat reiteradament el Síndic de Greuges.\n2. La definició d’una figura legal de protecció per la Conca del riu Gaià i els espais naturals que s’hi interrelacionen, ensems els seus valors ecològics, històrics i paisatgístics. És també acord nostre protegir aquest territori sota la denominació de Parc Natural de les Terres del Gaià\nPublicat a Medi Ambient | 12:10\nEl proper dijous 13 de setembre de 2007, a les 8 del vespre a l'AUCA de Torredembarra, assemblea de Salvem el Gaià.\nL'ordre del dia serà analitzar la situació actual després de l'acció del 8 de setembre, parlar de la possibilitat de convocar una Marxa el proper 29 de setembre i també analitzarem la proposta de l'Ajuntament del Catllar i com s'hi pot fer front.\nPassat i futur del Gaià\nPublicat a Medi Ambient | 12:08\nEl dissabte dia 8 de setembre es va presentar la nova etapa de Salvem el Gaià. Va ser un acte ple de simbolismes, començant pel contacte amb Salvem el Querol fins arribar al relleu donat als representants municipals de la comarca. Es tracta d’una problemàtica ecològica que ha esdevingut social i política per l’incompliment de la Normativa Marc de l’Aigua de la Unió Europea, per exemple, i per la creixent consciència dels veïns que viuen a la conca del riu. Setmanes abans, el 15 de juliol, va tenir lloc el Big Jump a molts rius d’Europa. Un d’ells va ser el Gaià on, una vegada més, es van mobilitzar una desena entitats pel nostre riu. Ara la paraula la tenen els nostres representants polítics dels quals esperem que siguin valents i capaços d’arribar a un gran consens. Si mai dubten de la feina a fer que repassin la història dels darrers anys del Gaià: L’any 1996 la Comissió de Política Territorial del Parlament de Catalunya va aprovar el cabal ecològic. El maig 1998 l’Ajuntament de La Riera de Gaià va aprovar una moció a favor del cabal ecològic. El novembre ho va fer Altafulla.\nEl febrer de 2000 van ser Vilabella i Torredembarra. I l’agost d’aquell any, el del Montmell. Després vindrien noves adhesions municipals. L’any 2000, de nou, el Parlament de Catalunya va aprovar que es desenvolupessin les accions necessàries per a establir el cabal ecològic per al riu Gaià. El juliol de 2001 l’ACA va aprovar el Pla Sectorial de Cabals de Manteniment de les Conques Internes de Catalunya. L’any 2003, el Síndic de Greuges va suggerir que l’autoritat hidràulica establís el més aviat possible el cabal mínim. L’estat actual del riu incompleix la Llei d’Aigües 29/85, de 2 d’agost, i la seva versió reformada, la 46/1999, que ja inclou el concepte de cabal ecològic. També incompleix la Llei del Parlament 6/1999 d’ordenació, gestió i tributació de la’aigua. De la mateixa manera, el Gaià incompleix la Directiva 2000/60/CE del Parlament Europeu i del Consell de 23 d’octubre de 2000 pel que fa al ús sostenible de l’aigua. El full de ruta està marcat i té l’aval del procés participatiu del curs passat coordinat per l’Agència Catalana de l’Aigua. Esperem notícies.\nArticle d'en Josep Santesmasses a la contra del diari El Punt\nPublicat a Medi Ambient | 12:06\nL'autor lamenta la imparable degradació del Gaià, on ja ningú va a pescar\nLa canalla també anava a pescar. S'havia de tenir una canya adient i lligar-hi al capdamunt el fil de baba transparent amb l'ham que compràvem a ca la Serafina. Calia anar pels recs de les hortes a buscar cucs que es guardaven com un fastigós tresor en una llauna de conserves. Els cucs enganxats a l'ham eren l'esquer que mossegaven els peixos que un cop pescats s'enfilaven amb un jonc, com si fos un forc d'alls. Qui en podia portar un bon rastre a més de feliç era ben considerat. Malgrat aquestes pràctiques de peix se'n veia pertot arreu, abundava que feia goig.\nA hores d'ara ningú va al riu a pescar, almenys per aquests verals. L'aigua en un estiu sec com el d'enguany hi baixa escassa i a la vora del poble, havent rebut les clavegueres, és de dubtosa i pudent qualitat, per dir-ho finament. Un color indefinit, grisós, domina l'aigua terbolenca que amaga el fons del riu. Tot i que se'n veu algun, de peix, tinc la sensació que la seva població no s'ha recuperat del tot de la terrible mortaldat del juliol de 1992. I és clar, vés a saber quina mena substàncies s'han integrat en els seus organismes. Qualsevol en menja!\nEl Gaià deu ser un dels rius més desgraciats, més oblidats del nostre territori. Llevat de Santa Coloma de Queralt, els pobles que hi aboquen les aigües residuals ho fan lliurement sense cap mena de depuració. Mai s'hi ha patit. Com que la llei diu que «bàsicament» s'han de construir depuradores a les poblacions més grans de 2.000 habitants, i cap hi arriba, bàsicament no ens treu pas la son. Al capdavall un aiguat d'estiu o de tardor s'endurà tota la porqueria riu avall. El Gaià no és un riu que sigui notícia perquè s'hagi recuperat la seva qualitat d'aigua, com de tant en tant sortosament ens diuen que ha passat a d'altres rius –recentment el Congost per exemple– de zones fortament industrialitzades. Entre pobles la mateixa vegetació en part depura l'aigua. El Gaià és notícia periòdica per les reivindicacions del sector del Baix Gaià, les que per vergonya de tothom encara demanen aigua, perquè sense aigua un riu ja no és riu i sense aigua els peixos no hi poden viure.\nEn aquest país és summament fàcil acusar de franquistes actuacions que ens recorden la dictadura, es fàcil demanar que es llevin els símbols gràfics que encara resten entre nosaltres, escandalitzar-nos perquè a bona part de l'Espanya «nacional» encara hi són ben visibles. Malgrat la llei ho ordeni, no ho és tant posar remei a barrabassades com les d'estroncar un riu. En no remeiar aquest fet els responsables de fer-ho perpetuen el franquisme. En beure's tota l'aigua del Gaià, cada dia a la industria petroquímica s'entona el Cara al sol.\nPresentació de Salvem el Gaià i compromís dels alcaldes del Baix Gaià\nPublicat a General & Medi Ambient | 16:32\nAquest dissabte, unes 150 persones ens vam reunir a la desembocadura del riu Gaià per presentar la recuperació de Salvem el Gaià.\nDestacar per una banda, la representació de les diferents entitats adherides a Salvem al Gaià, 12 fins el dissabte, però que ara ja compta amb un parell més d'entitats. Per altra banda, una nodrida representació de polítics de la comarca també van respondre a la cita i van manifestar, a través de l'alcalde d'Altafulla, en Francecs Farré, la seva voluntat de recollir el testimoni i convocar en poques setmanes una taula d'alcaldes del Baix Gaià per tractar aquesta qüestió.\nAbans de l'acció de la desembocadura, diferents membres de l'entitat, vam anar fins a Sant Magi de la Brufaganya, on membres de la plataforma Salvem el Querol, ens van donar les ampolles d'aigua plenes, que després vam baixar simbòlicament fins a la desembocadura. Durant aquesta breu trobada, vam intercanviar experiències i hem demanat als companys i companyes del Querol que també s'adhereixin a Salvem el Gaià.\nÀlbum de fotografies de la preparació de l'acció del 8 de setembre\nPublicat a Medi Ambient | 17:46\nAquestes són algunes de les imatges d'aquell dia, a l'AUCA de Torredembarra.


ELS DERMATÒLEGS ADVERTEIXEN CONTRA ELS BOLÍGRAFS D''ELIMINACIÓ DE PIGUES' DESPRÉS DEL BLOQUEIG, LES TRUCADES DE ZOOM VAN PROVOCAR UN AUGMENT DE LES VENDES - FEMAIL\nEls dermatòlegs adverteixen contra els bolígrafs d''eliminació de pigues' després del bloqueig, les trucades de Zoom van provocar un augment de les vendes\nEls experts en pell els preocupa que els dispositius puguin provocar cremades, cicatrius i una major pigmentació i fer que els melanomes cancerosos siguin més difícils de detectar, informa The Sunday Telegraph.\nLes trucades de zoom durant el confinament han provocat un augment de les vendes de 'bolígrafs d'eliminació de pigues' que els dermatòlegs adverteixen que poden provocar càncer de pell sense voler.\nL'Associació Britànica de Dermatòlegs demana que es prohibeixi la venda de bolígrafs que eliminen les pigues, els lunars i les etiquetes de la pell a casa.\nL'organització està preocupada perquè els dispositius de bellesa puguin provocar cremades, cicatrius i una major pigmentació, i també poden fer que els melanomes cancerosos siguin més difícils d'identificar, informa. El Sunday Telegraph .\nEl doctor Bav Shergill creu que comunicar-se amb els seus companys a través de videotrucades mentre treballa des de casa i socialitzant en línia, el que significa que està obligat a mirar-se la cara 'en una petita caixa al costat de la pantalla durant hores i hores', ha fet que els britànics siguin més. conscient de les imperfeccions i imperfeccions.\nLes trucades de zoom durant el confinament han provocat un augment de les vendes de 'bolígrafs d'eliminació de pigues' que els dermatòlegs adverteixen que poden provocar càncer de pell sense voler. Imatge d'estoc\nL'etiqueta de la pell professional i l'eliminació del talp utilitzarà tractaments com ara làsers, peelings o cremes tòpics amb recepta de manera segura en un entorn controlat, realitzat per algú amb assegurança mèdica, si es considera que les marques són benignes.\nAquests bolígrafs utilitzen calor o corrents elèctrics per eliminar les marques fosques de la pell, però no poden saber si és potencialment cancerígen.\nUn producte d''eliminació de pigues', amb un cost de només 10,99 £ a Amazon, afirma que 'elimina amb seguretat nevus, taques, tatuatges, pigmentació i teixit de granulació' - i la seva descripció del producte diu que la ploma és 'més segura que la via làser'.\nEl doctor Shergill va explicar que aquests dispositius podrien ser perillosos, ja que les persones els poden utilitzar en melanomes cancerosos, creient que estan eliminant un lunar o una piga normal.\nL'Associació Britànica de Dermatòlegs demana que es prohibeixi la venda de bolígrafs que eliminen les pigues, els lunars i les etiquetes de la pell a casa. Imatge d'estoc\nAixò podria provocar una cicatriu o una reacció a la part superior de la pell, cobrint el pigment i fent que el melanoma sigui difícil de detectar.\nEn conseqüència, el melanoma es podria estendre a mesura que les cèl·lules canceroses romanen sota la pell.\nEl doctor Shergill va dir quantes persones estan 'avergonyides' de comprar aquests productes en línia i no informen de les seves compres, el que significa que és difícil recopilar estadístiques de vendes específiques.\nUn producte d''eliminació de pigues' que costa només 10,99 £ a Amazon (a la foto) afirma eliminar de manera segura nevus, taques, tatuatges, pigues, pigmentació i teixit de granulació\nNo obstant això, el professional mèdic va explicar que el nombre d'anuncis i proves anecdòtiques que han rebut significa que hi ha hagut un augment definitiu de la gent que compra aquests bolígrafs.\n'Crec que mai hem tingut tant de temps per mirar-nos com ara', va dir el doctor Shergill. 'I la gent que normalment no es mirava més que una lleugera mirada al mirall abans de sortir de casa ara s'enfronta a haver de mirar-se en una petita caixa al costat de la pantalla durant hores i hores'.\nL'Associació Britànica de Dermatòlegs demana ara la prohibició de la venda de bolígrafs per eliminar les pigues.\nAixò arriba després de la notícia que la demanda de procediments de cirurgia estètica ha augmentat durant el confinament, ja que diversos britànics no estan satisfets amb com es veuen a les videotrucades.\nLa cirurgiana estètica, la Dra. Lucy Glancey, de les Clíniques Dr Glancey de Londres i Essex, va dir a FEMAIL que ha tingut una afluència de consultes pel procediment no invasiu 'NeckTite', amb un augment de les reserves en un 400%.\nEl tractament de tensió utilitza radiofreqüència per descompondre el greix al voltant de la papada i el coll, i donar un aspecte 'elevat i contornejat' a la línia de la mandíbula i la zona circumdant.\nLa cirurgiana estètica, la doctora Lucy Glancey, de Londres, va dir a FEMAIL que ha vist un gran augment de les reserves per a un tractament per endurir el coll, ja que un nombre creixent de britànics no està satisfet amb com es veuen a les videotrucades (es veu a l'esquerra abans i just després)\nAfirma que dura fins a cinc anys, però us costarà entre 1.800 i 2.800 £ en funció de la zona tractada i si es necessita una liposucció a sobre.\nEl doctor Glancey va dir: 'Les trucades de FaceTime i Zoom són ara la nova norma des del bloqueig, però per a molts l'angle i la il·luminació sovint poc afavoridors els han donat un complex sobre la seva barbeta i la seva zona de la mandíbula.\n'Tot i que el Botox i el farcit a la zona de la mandíbula són fàcils i populars, no duran per sempre i és una solució molt temporal.\n'La gent s'està adonant que les videotrucades podrien estar aquí per quedar-se i estan ansioses per veure's les seves mandíbules'.


Àtic en Lloguer Barcelona Sarrià-Sant Gervasi Capitán Arenas - Passeig Manuel Girona\nREF: T387-5 file_copy Copiar l'enllaç\nL'agència de serveis immobiliaris ShBarcelona té el plaer de presentar aquest bonic apartament de lloguer temporal al barri de Sarrià. És ideal per a estudiants que vinguin a formar-se per un màxim d'un any a la ciutat de Barcelona.\nEl pis està situat al carrer Capità Arenas a la cantonada amb Lamote de Grignon, al barri de Pedralbes, dins el districte de Sarrià-Sant Gervasi. Aquesta zona residencial compta amb amples avingudes i veïns de tota la vida.\nA prop de l'edifici trobarà tot tipus de serveis essencials com supermercats, botigues de proximitat, bars, restaurants i terrasses, on gaudir de l'clima mediterrani de la Ciutat Comtal.\nPodrà trobar nombrosos jardins ideals per practicar esport i l'Avinguda Diagonal i la Plaça de Maria Cristina, un dels punts neuràlgics de Barcelona. Per desplaçar-se per tota la ciutat té la parada de metro Maria Cristina (L3). A 10 minuts caminant arribarà a l'Illa Diagonal, un dels centres comercials més famosos de Barcelona.\nPis equipat i moblat\nAquest bonic apartament disposa de dos dormitoris amb llit doble i molt espai d'emmagatzematge.\nEl saló-menjador és un espai lluminosa amb sortida exterior a un bonic balcó, que compta amb un còmode sofà i una taula amb espai per a 4 persones.\nLa cuina independent ha estat recentment reformada i disposa de tot tipus d'estris perquè vostè només hagi de convertir-se en un xef digne d'estrella Michelin.\nEl pis té dos banys complets perquè cada inquilí mantingui la seva privacitat. Tots dos disposen de lavabo, lavabo i dutxa.\nA més, l'apartament disposa d'una habitació condicionada a manera d'estudi, un espai ideal per tenir un lloc de treball sense la necessitat de sortir de casa.\nA més, ...\nEl pis té una zona amb piscina comunitària on podrà gaudir de tenir un lloc espaiós en el qual relaxar-se.


El Diari de l'Avi Salmó: 14/08/2011 - Welcome to St. Moritz: el dia més llarg -\n14/08/2011 - Welcome to St. Moritz: el dia més llarg -\nAquesta jornada és la que em fèia patir més per la resta d'integrants del viatge, ja que era la que implicava més hores de cotxe al llarg del dia. Realment si hagués de repetir el viatge, crec que obviaria certes visites d'avui perquè no m'han semblat espectaculars (potser hem hagut de passar massa ràpid, qui sap).\nTot ha començat baixant cap al sud-est fins a la ciutat de Chur. El casc antic de la ciutat és força maco i té algun edifici interessant com l'ajuntament. Com que era diumenge estava tot tancat, però es podia caminar amb calma. Hem pujat fins la part alta del casc antic, on s'hi troba el complexe d'esglèsies de Santa Maria de l'Assunció. Cal destacar que aquí els frares i les monges suposadament estaven separades, jo tinc els meus dubtes :P\nAbans de dinar, ens hem acostat a unes gorges molt famoses (Via Mala), on compres una moneda (en comptes de tiquet), la poses en una màquina i s'obren els torniquets per passar jeje (almenys és un sistema per reciclar). La visita és curta però ho tenen tot ben muntat amb moltes escales per baixar avall i uns passadíssos-balcons amb vistes al riu. Està bé perquè no és molt llarga de visitar i es veu ràpid! Això sí, toca baixar i pujar un munt d'escales xDD\nCom que encara teníem temps, hem conduït fins als llacs de Silvaplana, camí de St. Moritz i hem parat allà a dinar. S'estava molt bé (ni calor, ni fred) i hem pogut veure els diferents sistemes locals per evitar que s'omplin les barques d'aigua quan les deixen a l'intempèrie (plàstics, lones i fins i tot el sistema d'alumini amb forma clàssica d'uralita). Ho tenen tot pensat!! Ja amb la panxa plena, hem arribat a St. Moritz. La Baqueira-Beret de Suïssa, tot glamour i coses cares per tot arreu. Les tendes només tenien noms com "Jet Set", "Fashion Shopping" o "Sport Class". Era brutal realment jeje. Sort que estava tot tancat i hem pogut passejar sense trobar un munt de gent rica comprant xD El poble té unes fortes rampes que van pujant fins arribar a dalt de tot, on hi tenen una torre de l'aigua construïda torta. És força curiós! Hem caminat una mica per descansar del cotxe, i al baixar hem anat al mirador de sobre el pàrquing per fer fotos al llac local. Allà, degut al vent, ha sortit la foto promocional de "Welcome to St. Moritz", una tonteria que ens ha tingut a l'Astrid i a mi rient durant hores xDD\nPer acabar la jornada, hem fet carretera de muntanya cap a Davos, on només hem trobat interessant el Palau de Congresos i una petita exposició d'obres artístiques a l'aire lliure. Potser a l'hivern té més encant! Al final, com que no hem vist que poguèssim veure gaire més, a tots ens ha semblat bé fer el trajecte fins al poble on es va inspirar l'escriptora de la història de la Heidi! Sí amics, la famosa història de la Heidi va ser escrita per una escriptora suïssa al 1880 (Johanna Spyri). I al poble on es va inspirar per escriure-la, hi ha la casa original (la que es veu als dibuixos animats) així com un petit museu i un parc temàtic per als nens. Quan hem arribat, la casa ja estava tancada però la resta d'entorn està obert per passejar i ens hem entretingut recordant coses de la història! Ha estat molt divertit :)\nFinalment, ja que ahir ens va fallar el pla, hem anat a Zúrich a sopar. Almenys avui estava tranquil i sense gent i hem pogut degustar unes cares foundees que no ens han agradat molt (tot sigui dit). Després, hem passejat una mica pel casc antic amb tranquilitat per veure la Catedral, l'ajuntament i els múltiples ponts que creuen la ciutat fins el carrer principal. Un tastet que ja ens servirà fins a la propera jeje. Al sortir de la ciutat, hem atravessat un polígon que estava ple de prostitutes, i el que més ens ha sorprés ha estat la situació caótica de cotxes davant nostre parant/triant amb quina es quedaven, no ho havia vist mai! Nosaltres hem enfilat tot dret cap a l'autopista i cap a Egerkingen, que ja ens sabem la ruta com si fós casa nostra :P\nAra a descansar que ja queda menys per finalitzar el viatge!\nPublicado por The Grandfather Salmon en 12:57


adesiara (notes vitals, culturals i literàries): d’octubre 2011\nLa d’Amancio Prada (Dehesas, Ponferrada, El Bierzo, Lleó, 1949) és una de les veus més singulars que circulen des de fa molts anys per les terres d’Ibèria. Al Bierzo, una comarca lleonesa ben peculiar, en tant que és cruïlla de cultures i de llengües (castellà, gallec i asturlleonés), hi conflueixen la mística castellana, la morriña de la pròxima Galícia i el ressò malenconiós de la cantàbrica Astúries. Si heu trescat per aquestes terres, us n’haureu adonat de seguida: parlen un castellà amb un marcat accent gallec, i en ocasions asturià; fins i tot, n’hi ha que saben parlar alguna llengua veïna. El paisatge s’ondula per moments, tot rebutjant el terròs eixut i no tan llunyà de la Tierra de Campos o de la contigua Maragateria. És un paisatge que es tempera per fer-se més fèrtil i humà, si hi cap; una terra que abandona l’àrida estepa castellana per donar pas als bancals plens de vinya, i on el sòl és d’un ocre intermitent, salpebrat de mil tonalitats marronoses.\nAmancio Prada és el producte d’aquest país de frontera imaginària, perquè és cruïlla eclèctica i assimiladora de la diversitat, i així ho fa anar als seus versos. Per damunt de tot, cal dir que Amancio Prada és un poeta que canta, més que no un cantant que escriu poesia. I ja ens agradaria a molts poetes desplegar un ventall com el del berciano, tan ampli i versàtil. Els seus treballs ens brinden les millors versions musicals cantades d’altres poetes. Versions d’un home en què es congrien les facultats del joglar i la inventiva loquaç del trobador. Així, ens lliura inigualables interpretacions de poetes com San Juan de la Cruz, Rosalía de Castro, Federico García Lorca, Álvaro Cunqueiro, Agustín García Calvo, o les Coplas a la muerte de su padre, de Jorge Manrique. Mística pura en una veu ja mítica que flueix com una aigua límpida i juganera, tal qual els rierols que llisquen per sobre la pedra mil•lenària, muntanya avall, en la terra procaç del Bierzo.\nEmboscados és un treball amorós en què el que ama arriba al cim més alt de la muntanya, s’amaga entre els arbres del bosc, s’hi perd a propòsit, a pesar o potser per causa del dolor i de l’absència de l’amor... Heus ací el fragment del poema\nque viví me parece\nNo tengas prisa en partir,\nprolonga la alegría\nde estar dentro de mí\nque me dejas presa\ny con la miel en la boca.\nLlegaron como la noche\nSe fueron con la mañana\n¡Freno y espuela!\nQue vuelvan con el sol\ncon el sol radiante del mediodía.\nMemoria y deseo a la vez.\nPublicat per adesiara (Juli Capilla) a 11:56 Cap comentari:\nPublicat per adesiara (Juli Capilla) a 2:52 Cap comentari:\nEl tercer exercici d'escriptura proposat al curs del CEFIRE de Gandia consisteix a planificar un conte o fer-ne un esborrany. Com que hem vist algunes tècniques d'elaboració d'un conte recentment, com ara la de l'escriptura automàtica o lliure, he volgut fer que confluïsquen tots dos procediments, el de l'esborrany i el de l'escriptura lliure, tot fent al·lusions a almenys tres elements intertextuals: dos escriptors catalans coneguts i una pel·lícula recent, Buried, dirigida por Rodrigo Cortés i protagonitzada por Ryan Reynolds. El resultat n'és el text que teniu més amunt, un esborrany d'un conte possible que miraré d'enllestir ben aviat -si puc.\nEndevineu a quins autors faig referència a l'esborrany? No és gens difícil...\nPublicat per adesiara (Juli Capilla) a 7:18 Cap comentari:\nM’ha arribat per correu postal –gentilesa de l’autor– el Quadern de sal, de Carles Mulet. Es tracta d’una plaquette –un llibre, al capdavall, ben intens i apreciable, molt ben editat, per cert. Feia temps que m’ho preguntava: com és que Carles Mulet no publica un poemari? I m’ho preguntava perquè seguisc amb certa assiduïtat el seu blog, Nausica, una delicatessen molt personal en què la poesia és el tema predominant, però on també podem llegir comentaris sobre art: escultura, fotografia... No m’ha decebut gens la lectura del llibre del Carles. Ans al contrari, m’ha confirmat el que ja esperava trobar-m’hi: un poeta d’una subtilesa i d’una exactitud conceptual com n’hi ha ben pocs. Un poeta de l’amor, per descomptat (en el seu blog l’erotisme ho amara gairebé tot).\nQuadern de sal ens remet als millors poetes catalans sobre l’amor: Estellés, Papasseit, Miquel Àngel Riera... És un poemari intimista sobre la pèrdua on hi ha, també, per molt paradoxal que ens parega –o potser no ens ho hauria de semblar–, la celebració d’un amor viscut, que encara perdura, “enardit i decidit”, al pensament –i al cor–, d’una manera obstinada, tal qual els versos d’aquell famós poema d’Ausiàs: “Així com cell qui en lo somni·s delita / e son delit de foll pensament ve, / ne pren a mi, que·l temps passat me té / l’imaginar, que altre bé no hi habita”.\nCom en el cas de March, Mulet també sent aquesta pèrdua com a irremeiable i dolorosa: “mentre tot t’assenyala però tu ja no hi ets / al turment conformat, i al record, em dessagno”; però s’hi recrea com si es tractés de l’únic locus amoenus –un paradís personal– on és capaç de viure (o sobreviure) i reconèixer-s’hi: “Allunyat de l’estuari d’aquell cos / em plego al fat del nàufrag que ja només / vol ser digne de la set que el rosega”. La constatació de l’absència deixa, però, obertes de bat a bat les portes a l’esperança, per molt minsa i inversemblant que siga: “Perduda amor encara et penso / si tornes mai seràs la flor/ que encara ets perquè pateixo”. Celebració i dolor es congrien, doncs, envers l’únic objectiu possible, el del recobrament de l’aimia (l’estimada), per sempre més fixada en el record perdurable i insistent del poeta: “Allunyat de l’estuari d’aquell cos / em plego al fat del nàufrag que ja només / vol ser digne de la set que el rosega”.\nLa figura del nàufrag –home-símbol de la derrota amorosa– sura per tot el poemari i reapareix per reblar el clau de l’aplec a l’últim poema o cant, “Cometa del meu segle”, sens dubte la més colpidora i definitiva composició del recull. Així, aquest darrer cant ve precedit d’uns versos del Veinte poemas de amor y una canción desesperada, de Neruda, un altre gran poeta de l’amor, precisament del poemari que Mulet emula en el seu Quadern de sal. No és casualitat que el llibre tinga també un total de 21 poemes, com en el cas del Veinte poemas del poeta xilé.\nFinalment, els versos amb què Carles Mulet s’acomiada de l’amada –i del lector– són d’una bellesa encomiable. El final és rotund, la millor penyora que un enamorat pot deixar com a testimoni del seu amor, com una llum que no s’apagarà mai:\n“És l'hora de desprendre's, d'acceptar la metzina\nara em ret, ja davallo al secret del silenci.\nL'últim glop de cafè la mort al fosc solatge\nseré aquell cementeri que la lluna avorria.\nAh, més enllà de tot, m’endinsaré en l’oblit.\nAra em ret, ja davallo, jo sóc l’abandonat!”.\nUn llibre commovedor, molt recomanable.\nPublicat per adesiara (Juli Capilla) a 8:34 5 comentaris:\nÉs la segona vegada que veig A ciegas, del director brasiler Fernando Mereilles. La pel·lícula és l’adaptació de la novel·la Assaig sobre la ceguesa, del malaurat Nobel portugués José Saramago. La primera volta, la vaig veure directament al cinema, a Ciutat de Mallorca, quan feia de professor de català a “Ses Illes”... Aquesta vegada hi he trobat més defectes que virtuts, a pesar de l’extraordinària interpretació dels actors que fan de protagonistes; em referisc a Julianne Moore i Mark Ruffalo. Val a dir, però, que sempre és difícil traslladar una novel·la a la gran pantalla, i encara més quan es tracta d’una història en què el pensament hi té un pes substancial (no debades, el títol al·ludeix al seu caràcter assagístic). Si haguera de triar, em quedaria amb el llibre, molt més profund i reflexiu, i no tan apocalíptic. Ara em contradic perquè en aquest mateix blog vaig escriure (17/03/09): “Crec que l’adaptació que se n’ha fet, de la novel•la de Saramago, és molt bona. Potser a la pel·lícula s’hi perden les reflexions de l’autor, però la suggestió de les imatges deixa llibertat a l’espectador per reflexionar pel seu compte també, ni que siga d’una altra manera. En tot cas, són dues maneres de ‘pensar’ la novel•la o el film”. Ara ja no ho tinc tan clar... Sí que em referme, però, en una altra asseveració que torne a subscriure fil per randa: “...vivim en una societat en què som cecs i no ens n’adonem. Cecs que miren però no hi veuen; cecs incapaços de reconèixer quines són les prioritats i les coses que realment paguen la pena, i quines subsidiàries o prescindibles”.\nPublicat per adesiara (Juli Capilla) a 2:48 Cap comentari:\nPublicat per adesiara (Juli Capilla) a 8:09 Cap comentari:\nAvui he anat a Pego. Per tercera vegada he assistit al programa “Pego, París i Londres”, convidat per Joan Albert Sendra. Les altres dues vegades, també m’hi vaig trobar els amics Vicent Morera i Ramon Carrió. Llàstima que avui no han pogut ser-hi... Sempre és grat anar a un poble tan genuïnament valencià com Pego. Ja sabeu com són els pegolins: reconeixibles a quilòmetres de distància. La seua deu ser una de les diccions més identificables del país, per marcada i autèntica. Compartir paraules amb un pegolí com l’Albert fa goig i, tot cal dir-ho, una certa enveja. Jo, que vinc de València, mai de la vida podré adquirir el seu accent, eixa manera que tenen d’amorosir les paraules amb una cadència i una sonoritat ostentoses. És com si una mà distreta i alhora desimbolta acariciara el vellut o el marbre...\nAl programa, de nom ben jocós, “Pego, París i Londres”, hem parlat de poesia i de política; de llengua i de la vida; d’Estellés, Ausiàs March, Joanot Martorell... Una hora xerrant pels descosits. L’Albert és un entusiasta del país, una lluitador incansable, un enamorat de la seua –la nostra– llengua. Aquestes coses fan patxoca i ajuden a tirar avant, malgrat tot. Encara queden llocs –moltíssims pobles i comarques!– on es pot viure amb llibertat i, sobretot, amb naturalitat en valencià. Mentre esperava l’Albert, he sentit uns xiquets que anaven en colla parlant en valencià amb total solvència. Fa goig, això. Ho he passat molt bé aquesta nit. Fins a una altra, Albert; i Pego!\nPublicat per adesiara (Juli Capilla) a 15:04 Cap comentari:\nPublicat per adesiara (Juli Capilla) a 14:08 1 comentari:\nPublicat per adesiara (Juli Capilla) a 4:16 2 comentaris:\nPublicat per adesiara (Juli Capilla) a 6:02 4 comentaris:\n“En aquell moment, però, Alaska li va semblar la fi del món, un destí d’exiliats. A Alaska hi anaven els que no encaixaven enlloc, i si allà tampoc no trobaven on aferrar-se, simplement queien a l’abisme. Tots aquells poblets minúsculs no eren sinó enclavaments de la desesperació.” (p. 147)\nLa nova novel•la de David Vann, Caribou Island, que en català l’han traduïda avantposant-hi un substantiu tan premonitori com innecessari, Desolacions, porta el “llast” de l’anterior lliurament, Sukkwan Island, amb la qual li va ser concedit el Premi Llibreter –entre altres– i un èxit de crítica i de lectors inusitat per a un autor que va fer mans i mànigues per veure la novel•la publicada (paradoxes del món editorial). En aquella primera novel•la -que recordava molt, per la manera de fer i la temàtica, al Cormac McCarthy de La carretera-, un pare i un fill lluiten per sobreviure en un ambient hostil, en una illa deshabitada d’Alaska assetjada pel fred i les inclemències del temps. En Jim, el pare, que fuig d’ell mateix, del seu fracàs vital, arrossega el fill, després de dos fracassos matrimonials. Sukkwan Island té un punt d’inflexió sorprenent que manté el lector expectant, tot i que, al meu parer, no assoleix el nivell d’intensitat narratiu ni la tensió moral de la novel•la de McCarthy.\nA Caribou Island l’escenari és el mateix, una Alaska desolada i implacable que aboca els personatges de David Vann a la desesperació i al nihilisme total. Ara no són un pare i un fill els protagonistes sinó un matrimoni acabat de jubilar-se que miren d’esbandir el seu fracàs vital fugint d’estudi, és a dir, anant-se’n a una illa solitària a viure-hi. En Gary i la Irene porten trenta anys junts però no s’estimen, o no ho tenen clar, en un desassossec constant que exaspera el lector. Al voltant d’ells hi ha també una sèrie de matrimonis molt més joves però igualment marcats per la desídia i el tedi matrimonials. Els fills d’en Gary i de la Irene, Rhoda i Mark, no són feliços -per raons divergents, però no ho són-, i les seues parelles respectives, en Jim i na Karen, tampoc. És curiós -i un encert, de fet- que David Vann recupere ací el personatge d’en Jim, que podem identificar perfectament amb el Jim pare de Sukkwan Island.\nQuè és el que resulta criticable de Caribou Island? Fa l’efecte que aquesta segona novel•la és molt més previsible que la primera. És reiterativa en l’escenari i en la trama, amb un desenllaç que el lector ensuma des de bon començament. I, sobretot, ensopeix el fet que la trama s’estire al llarg de 261 pàgines; si més no, a mi m’ha resultat un punt avorrida i freda. Tampoc no acaba de rutllar la insistència nihilista. Tanta desesperació embafa i, a més, la fa poc creïble, perquè no deixa ni la més mínima possibilitat de respirar, la més mínima oportunitat o vàlvula d’escapament, i això crec que l’ofega i, al seu torn, ofega també el lector.\nLa biografia de David Vann ha estat marcada per la ruptura matrimonial dels pares i, sobretot, pel suïcidi del seu pare. És aquesta veta la que reflecteix literàriament l’autor en la seua primera novel•la, Sukkwan Island, i la que reitera ara a la segona, Caribou Island. El resultat, però, en aquest segon lliurament, no és tan efectiu ni tan reeixit com en el primer. David Vann hauria d’haver pensat que el lector tenia molt recent a la ment la seua esplèndida Sukkwan Island. Potser a partir d’ara l’autor se n’hauria de distanciar, de les dues obres anteriors. Potser s’hauria de plantejar també d’explorar altres temes i trames encara inèdits per a ell –i per al lector que el segueix.\nPublicat per adesiara (Juli Capilla) a 0:33 Cap comentari:\nEmotiu, il·lusionant, entranyable, emocionant, rigorós, esperançador... Són molts els qualificatius que m’han vingut al cap –i al cor– mentre veia el documental Una llengua que camina, que ahir a la nit es va estrenar a Canal 33, una de les televisions censurades, cal dir-ho, per l’actual govern del PP “valencià”. Dirigit per la periodista Amanda Gascó, Una llengua que camina narra les vivències de cinc persones que viuen amb naturalitat el valencià, i que el reivindiquen en la seua vida quotidiana: Gerard Pitarch, metge dermatòleg de Castelló, Xavi Sarrià, cantant d’Obrint Pas i escriptor; Diego Gómez, mestre i expresident d’Escola Valenciana; Mar Iglesias, professora de periodisme de la Universitat d’Alacant; i Dariana Groza, romanesa integrada en el Voluntariat pel Valencià.\nEl documental informa de com ha estat el procés de recuperació de la llengua al llarg dels darrers 25 anys en diverses ciutats i poblacions del País Valencià. Destaca també el fet que ha estat des de l’escola i l’associacionisme cívic i cultural que s’ha pogut impulsar el valencià en diversos àmbits, a pesar de l’escàs suport i fins i tot l’hostilitat mostrada per les autoritats oficials. Per sobre de tot, palesa que a hores d’ara són molts els prejudicis i els complexos que s’han esvaït gràcies a l’esforç dels valencians mínimament sensibles. I una idea més positiva i esperançadora encara: que la gent demana el valencià, vol que els fills estudien en la nostra llengua, des de la pluralitat i el respecte, la tolerància envers l’altre i la convicció que un altre País Valencià és possible.\nEl documental es pot veure per Internet i ha comptat amb la col•laboració de l’Institut Català de les Indústries Culturals, Escola Valenciana, Edicions 96, Bromera i Vilaweb.\nFelicitats, doncs, a tots els que han fet possible aquest documental.\nPublicat per adesiara (Juli Capilla) a 0:01 3 comentaris:\nAquesta setmana he començat un curs molt interessant al CEFIRE de Gandia sobre literatura i expressió creativa. Ens han demanat que redactem un record, i m'ha vingut a la memòria la casa en què vaig viure durant la infància. L'he titulat:\nEn els primers anys, aquell carrer va ser tot el meu món. Era el paisatge, i també el paisanatge. Aquell carrer formava part d’uns dels Eixamples més populars del cap i casal. Als setanta, València era una ciutat en blanc i negre envaïda per una horta exuberant, curulla d’hortalisses i fruites que, a hores d’ara, formen part d’una memòria col•lectiva malmesa i parcial, i que a poc a poc s’esvaeix en l’oblit més inexorable.\nAquell carrer de nom rimbombant, de celebritat ignorada, és encara el meu carrer. I la casa on vivia és encara ma casa. Hi vaig passar els anys de la infantesa i de la primera adolescència. M’imagine a mi mateix trescant per aquell carrer de la València dels setanta... El paviment era ple de llambordes, i la plaça del bisbe Amigó, on desembocava el meu carrer, conservava els rails d’un tramvia que no recorde ben bé si el vaig arribar a veure realment o és fruit de les contalles que em feien els meus pares, o de la meua imaginació. Al bell mig de la plaça, hi havia l’estàtua del bisbe, i al darrere, l’edifici colossal de la Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Valencia. A Bisbe Amigó les mascletaes eren cèlebres, i també els accidents de trànsit. I una nit hi van passar els tancs de Milans del Bosch, que jo vaig poder veure impel•lit pels meus pares a través d’un badall minúscul del balcó, el 1981. Aquella nit el terra va tremolar, aixafat per la ferralla feixuga i bel•licosa dels tancs, com va tremir també el cor expectant de tots els habitants de València.\nA Historiador Diago havia anat a raure feia dècades gairebé tota la família de mon pare. El üelo, don José Capilla Ariño, flamant constructor, havia aconseguit bastir-hi alguns edificis que, per bé que humils, havien assegurat una certa placidesa benestant a la descendència, és a dir, la seguretat d’un sostre sota el qual poder arrecerar-se. Don José portava un barret molt elegant quan passejava pel seu carrer i saludava amb gran solemnitat: “Bon dia!”. Era o volia ser un senyor. Per això es va fer esculpir un dels seus edificis –no recorde quin– a la làpida. Coses de Don José...\nMon pare era –és!– el menut de tres germans. Ben aviat es va quedar orfe de mare, i de pare. No vaig conèixer els meus avis paterns, però mon pare me n’ha parlat. Tots tres germans vivien al mateix carrer. I també hi havia d’altres cosins (germans i prims), que s’hi van establir. Així doncs, una part no gens menyspreable de la nissaga dels Capilla i la dels Ferrer eren ben presents a Historiador Diago. Era un carrer familiar, en el sentit literal i extensiu del terme. Ens coneixíem tots, i això tenia uns avantatges considerables per a mi. Jo hi vaig circular a pler, amb total llibertat, des de ben menut. Recorde, però, que la primera vegada que ma mare em va deixar anar solt, m’hi vaig perdre! Al meu carrer? En realitat, no m’havia perdut, però buscava el recer de la mare, l’aixopluc càlid de la llar, la seguretat i la protecció paternofilial. Després d’aquell primer incident iniciàtic, em vaig convertir en un sagal espavilat que travessava i destravessava a tothora el meu carrer. Jo era el principal ambaixador de ma mare en els recados. Ella m’apuntava les compres en un petit paper d’estrassa esguellat i jo executava amb gran deler i eficàcia les seues comandes. El periple era extens, quasi inexhaurible. A Ca Mario, a per fruita i verdura; a la carnisseria, a per pollastre (m’impressionaven aquells pobrets animalons penjats del coll); al forn, a per pa i valencianes; a la pastisseria López, a per merengues, croissants, ensaïmades, xocolate redó, de garrofí! (me’n recorde tant de l’aroma...); al quiosc, a per tabac: “46, Filtro” o “Record, Extra Filtro”, el que fumava mon pare, i "Fortuna mentolado", per a ma mare; al Jobac, a per altres mercaderies innombrables; a la paqueteria, a per botons i fils; i hi havia també dues botiguetes –així en deia mon pare, de les tendes–, monogràfiques, en què només venien café (“Un cuarto de café molido Colombia”) i “Plátanos de Canarias”, segons resava el rètol solitari d’una planta baixa austera i d’aspecte clandestí.\nA Historiador Diago vaig cursar els meus primers anys “acadèmics”: al parvulari “Saint Antoine”, en què, paradoxalment, no vaig sentir mai ningú parlar en francés; ni un sol mot! Al meu carrer, vaig rebre els meus primers regals d’aniversari i hi vaig celebrar la comunió (Mare de Déu, Senyor!), i cada 6 de gener esperava amb ànsia la vinguda dels reis de l’Orient, en una nit que sempre es feia interminable (la meua germana Amparo venia sempre al meu llit a passar-hi la nit: era encara més impacient que jo). Va ser al meu carrer que vaig sentir les primeres cançons “innòcues” de Camilo Sexto, Nino Bravo, Julio Iglesias... Ma mare no es cansava de la 97.7. Més tard, vindrien Raimon, Lluís Llach, Ovidi, Maria del Mar... Però aquesta és ja una altra història. I va ser a ma casa on vaig veure la televisió de dos únics canals: la 1 i la UHF. “Un globo, dos globos, tres globos, / La luna es un globo que se me escapó...”.\nEn un dels cantons de la cruïlla hexagonal que partia en dues meitats simètriques el meu carrer, m’acomiadava jo de ma mare cada dia que anava a l’escola. M’hi aturava i estenia el braç, bellugant la mà, tot esperant la seua salutació immediata. Un dia, però, ma mare no va acudir a la cita protocolària, vés a saber per què, i jo la vaig mamprendre a patades contra la paret del cantó, davant l’estupefacció i el somriure condescendent dels veïns. Ma mare encara riu quan se’n recorda...\nA ma casa, hi venia molta gent, de visita. Mon pare era fora, treballant, i ma mare dins, també treballava, fent compostures i arreglos varios a clientes de pelatge i condició ben diverses. Dones amatents als seus marits, la majoria gent amable i honrada, i d’altres, no tant, com aquella insidiosa i pedant Senyora de Vallejo, que cridava sempre amb exigències i presses inajornables. La molt p... Ma mare tenia un maniquí on emprovava aquelles senyores i, gràcies a això, de tant en tant, la meua curiositat infantil em va fer descobrir els cossos femenins més estilitzats, però també les més al•lucinants aberracions corporals. En algun moment, vaig pensar que aquelles dones es ficaven dins del maniquí de ma mare i es convertien en estranyes i temibles criatures, monstres que m’acaçaven en els meus somnis d’infant innocent. I recorde també la periòdica persecució al voltant de la taula del menjador que protagonitzaven mon pare i jo quan venia el practicant, un home amb un cap enorme, horrorós, que m’asclava la galta del cul cada vegada que em posava malalt. Jo em deixava atrapar perquè sabia que, més tard o més d’hora, mon pare m’enxamparia. Immediatament després, l’agulla de la xeringa metàl•lica, gegant, em travessava sense pietat la carn, i jo plorava amargament. I recorde també una sabata que ma mare em va llançar per l’aire a tota velocitat i que va fer miques el vidre del saló, després que jo m’ajupira hàbilment; i l’aironfix provisional que ma mare hi va col•locar per tapar el forat, i les mosques enganxoses com estàtues silents adherides a la làmina llefiscosa. I la mort –tan enigmàtica per a mi– d’un senyor dictador, en blanc i negre, al televisor de la saleta. I el xampany per celebrar-ho...\nAquell carrer de nom rimbombant, de celebritat ignorada, és encara el meu carrer. I la casa on vivia és encara ma casa.\nEls meus pares ja no viuen a Historiador Diago. Però cada vegada que me’n vaig de la que ara és la casa dels meus pares, després d’una visita frugal, ma mare s’aboca al finestral, puntualment, per saludar-me, no siga cas que la mamprenga amb el cantó del carrer, a patades. I tots dos recordem l’anècdota mentre ens acomiadem: ma mare, amb un somriure maliciós, segur; i jo, amb la vergonya pueril de l’home que m’he fet, o amb el pudor del xiquet que sóc encara, i que vull ser, per sempre. Quan torne a València, sempre que puc, trobe un moment per passar pel meu carrer, el de nom tan rimbombant com desconegut, el carrer Historiador Diago de València.\nPublicat per adesiara (Juli Capilla) a 11:58 5 comentaris: