L'Ajuntament ha habilitat un autobús gratuït cap a València per a totes les persones interessades\nL'Ajuntament d'Estivella ha preparat diverses activitats per commemorar el Dia de la Dona Treballadora. Un dels plats forts és la ruta que partirà el pròxim 8 de març des del municipi a València. Ruta que, segons explica l'alcalde, Rafa Mateu, té un caràcter lúdic, cultural i reivindicatiu.\nAixí, l'Ajuntament ha habilitat un autobús gratuït per a totes les persones interessades fins que s'esgoten les places, que eixirà des de l'Assagador a les 9:30. Per a poder participar s'ha de fer reserva al Centre Cultural. La plaça es reservarà per ordre d'inscripció.\nUna vegada aplegue l'autobús a la capital es farà una visita guiada per la València romana a la plaça de l'Almoina. A les 14:00 el grup assistirà a la Mascletà, i a les 14:30 es podrà participar en el dinar a l'Espai La Seda.\nDe vesprada tindrà lloc la part més reivindicativa de la ruta, ja que a les 18:00 començarà la gran manifestació pel Dia de la Dona Treballadora.\nLes persones interessades en el dinar a l'Espai hauran d'abonar 21 euros en el moment de la inscripció al Centre Cultural, i la data màxima per a fer-ho és el 28 de febrer. Les que no estan interessades en el dinar, hauran d'abonar 3 euros per reserva de la plaça, que se'ls tornaran el dia de l'eixida. També tenen fins al dia 28.\nEl bus de tornada eixirà de de les torres de Serrans a les 20:00.\nPer altra banda, per al dia 7 a les 19:00 està programada al Centre Cultural d'Estivella la inauguració de l'exposició fotogràfica 'Obrint Portes' d'Eva Martínez. Tot seguit, tindrà lloc la representació de l'obra teatral 'Solidàries' per la companyia Atirohecho, que reivindica que la revolució serà feminista o no serà i reclama un món on el sistema patriarcal no tinga cabuda. El títol del muntatge s'ha pres del grup armat masculí format per anarquistes que van fer front a la repressió contra l'anarcosindicalisme de Barcelona.


Parròquia de Sant Pere Apòstol - BENIARRÉS (COMUNITAT VALENCIANA)\nEl campanar es troba en un excel·lent estat de conservació tant a l'exterior com a l'interior, en totes les seues estances.\nEl campanar compta amb dos conjunts de campanes ben diferenciats, ambdos a les finestres de la sala de campanes: primerament trobem el joc de les tres campanes litúgiques, totes elles d'un cert valor històric (la campana menor de principis del segle XX i les dos majors del XIX) però no sonor; el segon conjunt perteneix als campanons horaris (el dels quarts i el de les hores) de propietat municipal, encara en funcionament i segurament d'escàs valor històric i sonor.\nVols i repics exclusivament automàtics per part de les tres campanes litúrgiques, a més dels tocs dels quarts i les hores per part dels campanons les 24 hores del dia.\nMARTÍN NOGUERA, F. Xavier (24-09-1998)\nSARRIÓ ANDRÉS, Pau (04-05-2013)\nAl museu parroquial hi ha exposada una matraca de mà.\nA la sagristia, just dalt de la campaneta d'eixida de missa existeix un rotgle en ús, amb un molt bon so i probablement antic. Està format per 11 campanetes, 5 d'elles antigues (les inferiors) i la resta de factura moderna.\nCampanar Campanó de Quarts (A) 60 125\nCampanar Campanó de les hores (B) 80 296\nSagristia Sant Pere Martir PORTILLA, HERMANOS (GAJANO) 2015\nSala de Campanes Santa Bàrbera i Puríssima Concepció (1) ROSES, HIJOS DE L. (ALBAIDA) 1932 60 125\nSala de Campanes Nostra Senyora de la Cova Santa (2) ROSES 1852 83 331\nSala de Campanes Sants Pere i Pau (3) 1856 100 579\nRellotge mecànic - Parròquia de Sant Pere Apòstol - BENIARRÉS (COMUNITAT VALENCIANA)\nA la planta inferior de la sala de campanes existeix un rellotge de MANUFACTURAS BLASCO de Roquetes en un excel·lent estat de conservació (tant la maquinària com els seus accesoris) i el que és més important, en funcionament, accionant tant el toc dels dos campanons dels quarts i de les hores ubicats just dalt d'ella, com les agulles de l'esfera del rellotge, construïda per "VALVERDE" com es marca en ella.\nSegons fonts locals, fins no fa molts anys encara era remuntada de manera manual diàriament, però en l'actualitat ja està instal·lat en ella un motor per al remuntatge elèctric.\nBENIARRÉS: Campanes, campaners i tocs


Messi, no estàs sol – Himnus\nAl llarg del dia d’ahir va transcendir la notícia que Javi Gracia, actual entrenador del València, s’hauria reunit amb el President i el Director esportiu de l’entitat per traslladar la seva voluntat de desvincular-se del club.\nEl motiu? Igual que va passar amb Prandelli, sembla que el tècnic navarrès acusa la directiva de no haver complert amb la promesa d’incorporar determinats jugadors per reforçar l’equip després de les sortides sobtades de Ferran Torres, Parejo, Coquelin i Rodrigo, entre d’altres.\nGracia, però, s’ha trobat amb el mateix problema que fa escasses setmanes va tenir també Leo Messi, i és que des del club l’haurien informat que té contracte en vigor i que, si se’n vol desvincular, haurà de pagar una indemnització que, segons els diferents medis que han anat informant des d’ahir, rondaria els tres milions d’euros.\nDavant la impossibilitat de sortir, el tècnic ha fet públic aquest matí un comunicat informant que finalment es queda a València i en el que retreu a la directiva la seva gestió en aquests darrers mesos.\nSembla que estem davant d’un nou cas en què la clàusula de rescissió acordada entre club i jugador (o en aquest cas entrenador, a qui igualment s’aplica aquesta institució de conformitat amb la STS de 14 de febrer de 1990 (RJ 1990,1087), entre d’altres) ha acabat impedint la seva sortida davant l’obligació que té d’indemnitzar al club si decideix finalitzar la seva relació laboral abans que aquesta arribi a la data d’expiració inicialment pactada amb el club.\nLa diferència en l’ecosistema de l’esport professional és que, ateses les especials circumstàncies que rodegen la relació laboral dels esportistes professionals, aquest dret que té el futbolista/entrenador d’extingir la seva relació laboral abans de temps, porta aparellada l’obligació d’abonar una indemnització al seu anterior club.\nAddicionalment, tant la normativa espanyola com la normativa FIFA (Reglament sobre l’Estatut i la Transferència de Jugadors) preveuen que el nou club del jugador/entrenador es faci càrrec d’aquesta indemnització, sigui de forma subsidiària o solidària, el que a la pràctica es tradueix en el fet que és el nou club el que abona aquesta quantitat a l’últim club.\nEl problema és que des del moment en què el nou club tampoc es pot fer càrrec d’aquesta indemnització, la finalitat de la norma queda en greu entredit, ja que el jugador/entrenador es veu privat d’extingir la seva relació laboral per voluntat pròpia, com va passar amb l’astre argentí i el seu fitxatge frustrat per part del Manchester City de Guardiola.\nSi bé en el cas de Gracia no ha transcendit si hi havia algun club interessat en fer-se amb els seus serveis, el tècnic comptava amb un greu hàndicap en contra i és que, segons el Reglament General de la RFEF, un entrenador que hagi disputat almenys un partit oficial en una temporada, no podrà entrenar cap altre equip durant el transcurs de la mateixa temporada.


Tres nens de Calella premiats en el concurs internacional de dibuix Infantil d’aqualia - maresme360 - Portal de notícies de la comarca del Maresme\nInicioTres nens de Calella premiats en el concurs internacional de dibuix Infantil d’aqualia\nTres nens de Calella premiats en el concurs internacional de dibuix Infantil d’aqualia\n6 juliol, 2010 Redacció General 0\nTres alumnes de tercer i quart de primària de l’Escola Pia de Calella han quedat finalistes en la categoria individual de la 8a edició del Concurs Internacional de Dibuix Infantil que aqualia organitza cada any dintre dels actes commemoratius del Dia Mundial de l’Aigua que es va celebrar el 22 de març.\nL’alcalde de Calella, Josep Mª Juhé, i el Cap del Servei Municipal d’Aigües, Jesús Coma, han lliurat els premis (un kit especial de dibuix infantil) a Mireia Ambrós, Ivette Lehmann i Adrià Seijas.\nEnguany han participat 260 alumnes de 3r i 4rt de Primària de les escoles de Calella. Des de la seva primera edició s’han recollit més de 230.000 dibuixos de l’estat espanyol, Itàlia i Portugal.\nAquest any el certamen naixia sota el lema “L’Aigua, el nostre millor valor” amb el que es pretenia transmetre als més joves l’enorme valor d’aquest recurs, ja que l’aigua és un element imprescindible per a la nostra salut i hàbits quotidians més elementals.\nLlorenç Alerm, nou director-gerent d’Aigües de Mataró\nComencen les obres d’emergència per a la regeneració de les platges de Cabrera, Premià, Vilassar i Montgat


El Partit Popular ha tornat a no acudir a l'ofrena floral al monument a Rafael Casanova. Els populars no han enviat cap comitiva ni han realitzat cap acte amb el seu logo, mentre la resta de partits anaven passant.\nAixò sí, Josep Bou ha volgut fer acte de presència i ha acudit a l'ofrena floral realitzada durant la jornada de la Diada a Barcelona. Hi han anat amb una ofrena floral sense el seu logo principal i, tot i això, han rebut xiulets i insults mentre desfilaven.\nHa demanat aquest dissabte arribar a un acord a Catalunya "sempre en el marc constitucional i des de la unió, la pàtria i la concòrdia". Ha reivindicat a Rafael Casanova i ha considerat que no s'hauria de polititzar la seva figura ni que se li atribueixi "cap color polític".


TURISME: El rac� del viatjer\nEl passat 16 de juliol de l'any 1999 dos aventurers catalans: l'�scar Iglesias i el Miquel Serra, fill de Breda, van aterrar a Nairobi. s'havien proposat travessar el continent afric� des de Kenia fins a la costa Oest ( Camerun ) en un temps d'un mes. Per aprofitar el temps van pujar el mont Kenia de 5000 metres d'al�ada i tot seguit es van despla�ar en transports p�blics fins a Kampala, capital d'Uganda. Un cop all� van obtenir sense problemes el visat d'entrada al Congo, ( antic Zaire ) un pa�s que estava en guerra des de l'agost de l'any 98 quan l'actual president Kabila es va fer amb el poder. Malgrat les series advert�ncies dels ugandesos que van tractar de persuadir-los per qu� es fessin enrera, el 28 de juliol van entrar al Congo pel poblet de Mahagi. El dia 1 de setembre, quan els seus amics i familiars ja els tenien per desapareguts, van poder sortir del pa�s per Arua, poble del Nord d'Uganda que es troba uns quil�metres m�s amunt del punt per on havien entrat. Travessar el Congo era una quimera que hagu�s posat greument en perill les seves vides.\nEnrera queden recorreguts 1200 Km per la inaccessible selva d'Ituri al Congo dels rebels, 500 km dels quals van ser en bicicleta ( comprada i venuda al pa�s ). Tot una impressionant aventura que us relata en Miquel a continuaci�.\nPrimer Capitol: Entrada al Congo\n28 Juliol 99. Mahagi.\nL'autob�s que hem agafat a Pakwacht ens deixa a Paidha l'�ltim poblet d'Uganda abans d'arribar al Congo. Al baixar de l'autob�s una multitud ens aborda com si f�ssim estrelles del cinema desprotegides de guardaespatlles i policies. En realitat no som m�s que un parell de blancs imprudents que busquen un medi de transport econ�mic per anar fins a la frontera.\nUn motorista ens demana unes 1500 PTA per les 15 milles que ens diu que hi ha de cam�. Acabem acordant 1000 PTA i pugem sobre les motos amb les motxilles a l'esquena. El cam�, ple de sots, pujades i baixades ens far� anar botant tota l'estona. Unes milles de sots m�s enll� ens trobem una petita agrupaci� de casetes de fang i palla. El meu motorista em comunica que hem arribat a la frontera d'Uganda amb l'antic Zaire. Baixem sense presses de la moto preparant-nos psicol�gicament per les llargues formalitats africanes, que sorprenentment nom�s ens ocuparan un temps de quinze minuts. Lluny de demanar-nos diners fins i tot ens conviden a prendre el te. Nosaltres, poc acostumats a aquestes amigables rebudes, rebutgem manifestant tenir pressa. Fem una ullada a la llibreta on ens han registrat i confirmem que per aqu� no ha passat cap blanc fa molt de temps. Amb prou feines hi passa alg�. - "This is a not very busy custom", ens diu el policia d'emigraci� que ens estampa el segell de sortida. Seran les �ltimes paraules en angl�s que sentirem.\nEl proper dest� �s Mahagi poble fronterer del Congo, un pa�s franc�fon. Ens acomiadem i tornem a pujar darrera les motos amb les motxilles penjades a l'esquena. Vint minuts m�s sobre la moto que serveixen per tenir distrets a milers de nens i no tant nens que ens saluden o somriuen en veure'ns. Seran dos nous capellans ?, o potser dos representants de la ONU ?. I si fossin dos "Rambos" que venen per carregar-se a tots els militars de Kabila ?. En qualsevol cas, amb les seves caloroses salutacions, ens fan sentir herois pel simple fet de travessar una frontera no trepitjada per cap turista blanc des de que va comen�ar la guerra el dos d'agost de l'any passat (98). Aviat arribem a la frontera del Congo i ara en franc�s saludem als militars responsables que no fan l'aspecte d'estar massa preocupats per la guerra. Amablement ens fan buidar les motxilles no fos cas que volgu�ssim entrar al seu pa�s amb alguna sorpresa amagada. Abans d'obrir totes les bosses de pl�stic que tenim plenes de roba ja s'han conven�ut de que realment som uns turistes despistats que no tenen massa clar cap a on van. Despr�s de segellar-nos l'entrada al pa�s no tenen cap pressa per tornar-nos els passaports. Aprofitem aquest imp�s per demanar-los informaci� sobre la possibilitat d'arribar fins a Kisangani per carretera. No ens ho pinten gens dif�cil, ni pels problemes b�l�lics ni per l'estat de la carretera. Un parell de dies semblen suficients i el visat de Centr�frica ens asseguren que el podrem obtenir a la mateixa frontera.\nAbsorbim aquesta informaci� amb savi escepticisme, no creient-nos ni la meitat del que ens han dit. Temps ara d'un llarg silenci que trencar� el policia que ens ha retingut els passaports ,dient-nos seriosament:\n- Heu de pagar cinc d�lars cadasc� pel visat.\nTot i aix�, la seva cara no m'impressiona gaire, els he vist de millors penso jo. Ara �s el meu torn , tamb� jo vaig de farol:\n- Vost� perdoni per� ja v�rem pagar el visat a l'ambaixada de Kampala a Uganda i, el que �s pitjor, no hav�em previst aquesta despesa de diners, que, per altra banda com pot apreciar no tenim. Com s'explica sin�, que viatgem en aquestes condicions tan prec�ries.\nUn nou silenci, ara m�s comprensiu, ens fa guanyadors de la partida de p�quer en la qual ens hi est�vem jugant cinc miserables d�lars.\nLi canviem 10.000 Shillings ( unes mil pessetes ) al policia d'immigraci� que anir� a buscar a casa seva, despr�s de m�s de 20 minuts d'espera, una muntanya de bitllets congolesos bruts i sobats que fan l'aspecte de no tenir m�s valor que els del joc del monopoly. L'�ltim tr�mit, abans d'entrar del tot al pa�s, consisteix en una �ltima ullada al passaport. Despr�s d'aix� ja podem posar-nos a caminar per terres congoleses amb les motxilles a l'esquena. Entenem que, com fa molt de temps que no s'han trobat a un turista blanc, no han sabut treure m�s rendiment de nosaltres. Una forta calor ens deixar� empapats de suor poc despr�s d'haver comen�at a caminar. Ens creuem dones que duen el cap ple de pl�tans o de llargs troncs, algun congol�s amb bicicleta, nens jugant... Sospitem que a partir d'ara els vehicles a motor seran molt dif�cils de trobar. Observo detalladament com em miren tots aquests ulls i prenc una consci�ncia especial com a ser viu amb tota la responsabilitat que hi ha impl�cita en aix�. Mai no m'havien mirat ulls tant oberts com aquests. L'aventura al Congo acaba de comen�ar!!.\nSeg�n Capitol: Mahagi\nSom concretament al poblet de Mahagi, on hem aterrat despr�s d'una llarga caminada a ple Sol. El temps que separa el moment que ens hem posat a caminar cap aqu� fins ara, que estic escrivint aix�, �s d'unes set hores de rellotge. Set hores de viv�ncies, que explicar� a continuaci�, equivalents a set dies rutinaris passats a Barcelona. Tot just a l'entrada del poble se'ns enganxen dos predicadors de l'esgl�sia baptista oferint-se per ajudar-nos en tot el que puguin. Ens acompanyen a l'�nic lloc de Mahagi que disposa d'habitacions per passar la nit. Aqu� no ens reben precisament bufant instruments de metall ni ballant sardanes, sin� que s�n m�s aviat freds i distants amb nosaltres. Pensem que potser ens han pr�s per espies del govern de Kabila. A m�s, per uns serveis tercermundistes ens demanen un preu del primer m�n, 7,5 $ l'habitaci� !. Com no hi ha manera d'abaixar aquest preu decidim compartir una austera i deixada habitaci�, on a m�s d'un llit, un p�l just per dues persones, podrem gaudir d'una taula i una cadira menjades pels corcs.\nAprofitem els �ltims raigs de Sol per remullar-nos una miqueta, a un lloc on segles enrera potser hagu�s reconegut com una cambra de bany. Despr�s, una mica afamats, ens mengem els mangos que hem comprat a unes dones venint cap aqu� a pesseta la pe�a. A les 18:30, quan el Sol ja ha perdut la seva for�a, anem a donar una volta pel poble. Comprem dues ampolles d'aigua, aprofitant que aqu� en venen, i a l'hora de pagar podem fer-ho amb la moneda ugandesa (Shilling) o amb l'ultra-devaluada moneda congolesa ( Nouveau Zaire ). Reunirem un bon gruix de bitllets amb la cara de Mobutu per canviar-los per una mica d'aigua.\nSeguim caminant pel poble a la b�squeda d'alguna cosa per sopar. Les cases estan molt separades i no acabem de trobar el centre d'aquest vila, que recorda una mica als pobles de l'Oest que hem vist a les pel�l�cules. Amples i buits carrers de sorra amb edificacions baixes i adossades. No veiem gaire moviment per� confiem que poden haver restaurants amagats per algun lloc. Darrera d'unes cases descobrim per sorpresa un mercat afric� de colors molt vius. Una rica i acolorida combinaci� de mocadors, palanganes de pl�stic, i vestits de les m�s de dues-centes dones que estan assegudes venent mangos, alvocats, cebes, pl�tans, oli de palma,... .La llum del Sol, que ara ja pren els tons vermellosos del capvespre, col�labora a fer d'aquest mercat tot un espectacle visual. Volem fer una fotografia per� de moment preferim ser prudents ja que tota la multitud est� pendent dels nostres moviments i mai se sap com poden reaccionar.\nAl no trobar cap rac� per menjar preguntem a una de les dotzenes de grups d'homes congolesos que estan asseguts sense fe res, si ens poden indicar algun lloc on hi hagi alguna dona que cuini. Ara el nostre proper pigall ser� un evangelista molt amable que ens acompanya a encarregar peix per sopar a un petita casa-restaurant on hi viu l'ortodoxa "mama" cuinera. Com aperitiu, enlloc de patates i olives, comprem al mercat uns pl�tans i un alvocat que anirem a menjar a casa d'aquest home que respon pel nom d'Upar. De cam� ens presenta la seva dona que est� venent cacauets al mercat. A l'arribar a casa seva ens convida a asseure al voltant d'una taula rodona de fusta que es troba al pat� interior. Ens fa servir te i manioc bullida per acompanyar la fruita que hem comprat.\nT� dotze fills, com a bon cat�lic que no inverteix en preservatius, i cada vegada que s'acosta un d'ells a la taula on estem menjant, ens saluda, seguint les ordres del seu pare, gaireb� amb una rever�ncia. Parlem una mica de la situaci� del pa�s, mentre sentim a la radio les noticies recents de la guerra en llengua francesa. Mentre anem bevent el te i menjant ens explica amb cara de circumstancies tot el que han patit per aquesta guerra.\n�s grotescament atent fent tal ab�s de la paraula "merci" que ens fa sentir membres de la fam�lia real. Li suggerim d'anar tots plegats a visitar al cap del poble i a ell li sembla una bona idea. De fet estic del tot conven�ut que qualsevol cosa li hagu�s semblat una bona idea. Abans, per�, ens hem d'acabar l'enorme tassa de te que ens ha servit. Despr�s de caminar un centenar de metres ens trobem un home d'aspecte jovenil que est� "apalancat" amb les cames separades a una cadira davant del que podria ser casa seva. Porta una gorra americana vermella i ulleres de Sol: no hi ha dubte �s ell !. Fa la funci� d'alcalde d'aquesta petita regi� del Congo on hi viuen unes 32.000 persones. Ens presentem i, com era de preveure, ja estava plenament assabentat de la nostra arribada. Tr�iem un tema de conversa improvisat i ens interessem en saber si la zona disposa de petits hospitals per curar els malalts, quines malalties s�n les m�s exteses, i si per aquesta zona hi ha el virus de l'Ebola. Com era de preveure les condicions amb les que tracten als malalts s�n for�a prec�ries.\nParlem tamb� dels "bruixots", un grup social que ha anat a menys per� que encara te un pes espec�fic important, sobretot per qu�, i ens ho repeteix dues vegades, provoquen a la gent un mal f�sic real, podent fins i tot arribar a matar. Ell tamb� es mostra interessat per les costums del nostre pa�s, aix� com pel nostre viatge i finalment considera molt encertada la idea d'haver-lo anat a veure. S'ha fet ja negra nit, sense que encara s'hagi tret les ulleres de Sol, i ja �s hora d'acomiadar-se per anar a menjar el peix que ja estar� cuinat.\nAcompanyats de l'Upar entrem a una fosca habitaci�, i ens asseiem a una banqueta sota una t�nue llum de petroli. Despr�s de l'obligat ritual de rentar-se les mans a una palangana d'aigua amb l'ajut d'un brut tros de sab�, una dona ens serveix peix amb salsa, amb risc de diarrea, acompanyat d'una pasta blanca, densa i ins�pida feta de farina de blat de moro que es menja amb les mans, entre altres raons per que no hi ha coberts. El pastor Upar es limita a observar com mengem i a somriure quan �s el moment.\nA les 20:30 acabem de sopar. La foscor i el silenci que reina a tot el poble s�n una bona ra� per anar a dormir. En el moment de separar-nos el nostre amic ens convida a dinar l'endem� a casa seva. Nosaltres entenem el missatge i li donem una suma raonable de diners amb la que creiem que podr� menjar tota la fam�lia. Cam� cap a la nostra habitaci� escoltem una m�sica que prov� d'un lloc fosc que podria fer les funcions de bar. Entrem a prendre alguna cosa. Els dos xicots que porten el bar, aprofitant l'ingr�s extraordinari de la venda de les nostres dues cerveses, posen en funcionament un grup electrogen i disfrutem d'uns vint minuts de llum el�ctrica. Dins el bar hi ha una noia que balla molt animada una can�� congolesa molt coneguda (Ndombolo) a tot l'�frica Central i de l'Oest. Poc a poc, en veure la llum, comencen a apar�ixer de la foscor els ve�ns, que s'aglutinen a fora el bar per mirar qui som, sense atrevir-se a entrar. Aix� es mantenen de moment les distancies entre els dos desconeguts homes blancs i ells.\nDemanem una segona cervesa, marca ESB de 7 graus d'alcohol, que sempre ajuda a creure'ns que estem mantenint una xerrada l�cida. Mentrestant no perdo detall dels graciosos moviments de la noia que mou les caderes al ritme de la m�sica africana.\nL'encarregada de trencar el gel �s una jove grasseta que, tota decidida, s'apropa per xerrar amb nosaltres. Sembla que li fa il�lusi� practicar l'angl�s que ha apr�s a Londres. Aquesta aproximaci� trenca el mur de la vergonya i la resta de curiosos aprofiten per venir tamb� al nostre costat. Com la noia que estava ballant m'havia caigut simp�tica la vull convidar a una Mirinda ( 400 Shillings ). Li dono els diners per qu� se la compri, per� ella prefereix , i amb ra�, guardar-los per necessitats prim�ries. Quin sentit te per ella llen�ar aquests diners en aigua carb�nica amb sucre i colorant si molt possiblement la seva fam�lia est� passant per una �poca de vaques flaques ?. Veig amb bons ulls la seva postura i fins i tot me n'alegro que s'hagi quedat els diners.\nAviat tothom anir� desapareixent amb l'excepci� d'una parella d'enamorats que s'estan prenent unes cervesa a la taula del costat. Nosaltres ens quedem xerrant amb els dos joves cambrers de setze i disset anys. De la conversa que tenim amb ells puc afirmar, sense exagerar, que S�crates al nostre costat hagu�s passat per un simple aprenent de corruptor de joves. Demag�gia et�lica, lli�ons desnaturalitzades, comtes de fades per nens, en resum que els hi volem fer empassar que Europa no �s cap parad�s i que al seu poblet tant bonic s'hi viu molt b�. Mentre nosaltres tractem de conv�ncer-los amb les nostres alforges farcides de d�lars, ells que no tenen diners ni per posar benzina al grup electrogen, ens escolten incr�duls amb cara d'escepticisme. Com �s l�gic ni nosaltres mateixos ens acabem de creure el que ja ens costa de vocalitzar. Abans de que ens condemnin a beure la cicuta decidim anar-nos a dormir i deixem en pau a la joventut.\nParticipeu enviant les vostres opinions:\nO si ho desitgeu podeu enviar els vostres escrits sobre turisme del montseny i us els publicarem.\nTornar a la plana Principal | Hist�ria | Geografia | Imatges | Guia pr�ctica | Turisme | Activitat econ�mica | Esdeveniments | Receptes de cuina | F�rum


L’Ajuntament d’Aldaia entrega 17 bicicletes per la Setmana Europea de la Mobilitat - El Meridiano de L'Horta\nL’Ajuntament d’Aldaia entrega 17 bicicletes per la Setmana Europea de la Mobilitat\nAldaia ha celebrat un any més el concurs de dibuix ‘La bici dels meus somnis’ amb tot l’alumnat dels col·legis de la localitat. D’esta manera, dins de la celebració de la Setmana Europea de la Mobilitat, l’objectiu és conscienciar en la preservació del medi ambient i la vida sana, i potenciar l’ús del transport públic o no contaminant.\nDonada la situació sanitària enguany ha sigut el Consistori -a través del propi alcalde- qui s’ha traslladat a cada col·legi per a fer lliurament del premi, diploma i felicitacions a cada guanyador/a, de la manera més senzilla i segura. “Volem fomentar els valors més positius i ells i elles ens sorprenen cada any amb la seua imaginació, positivisme i civisme. En molts aspectes tenim molt a aprendre dels nostres xiquets i xiquetes”, assegura el primer edil Guillermo Luján.\nI és que la imaginació de l’alumnat una vegada més ha donat pas a bicis voladores, adaptades per a tota la família, o de formes i colors originals i motivadors. Així, un alumne o alumna de primària i altre d’infantil de cada centre “han rebut amb emoció la seua bicicleta, han explicat el seu dibuix i s’han imaginat ja estrenant-la. És una il·lusió molt gran vore les seues expressions d’alegria, i més en temps especialment complicats”, explicava la regidora de Transport i Participació Laura Delgado.\n“Volem agrair la implicació i col·laboració de tots els centres d’Aldaia. Hem preparat la iniciativa amb una il·lusió especial enguany, i com sempre la resposta ha estat molt positiva i engrescadora”, acabava la regidora d’Educació Marta Romeu.\nTags: aldaia bicis


La salut del Rei: secret d'Estat - Mèdia.cat - Observatori Crític dels Mitjans\nEls rumors sobre l’estat de la salut del Rei d’Espanya, Joan Carles I, després de la seva operació a Barcelona el proppassat 5 de maig no paren d’estendre’s en blocs i petits diaris digitals sense que ni la Casa Reial ni cap gran mitjà de comunicació s’atreveixi a dir res al respecte.\nUna situació que seria absurda si no fos perquè, al marge de la seva activitat oficial i de la seva presència continuada a les revistes del cor, la figura del Rei d’Espanya continua sent un secret d’Estat en molts aspectes. Una situació donada per un dels pactes de la transició, en que les forces polítiques i les grans empreses mediàtiques es comprometien a no criticar públicament la figura de Joan Carles, però també per una de les legislacions de protecció de la figura del Cap d’Estat més draconianes d’Europa i que ha portat a l’Audiència Nacional espanyola a actuar contra diversos mitjans que no s’han atès a complir el pacte, tal hi com va passar al setmanari humorístic El Jueves o al diari basc Deia.\nAquest secretisme s’ha estès ara a la situació de la salut del monarca -qui ja té 72 anys- doncs les seves aparicions públiques han estat reduïdes al mínim durant aquest estiu i fins i tot no va anar a la final del Mundial de Futbol de Sud-áfrica, al que cal sumar-li les imatges on necessitava ajuda per pujar les escales de la Catedral de Santiago.\nTotes aquestes especulacions potser no tindrien sentit si no fos per la tradicional manca de transparència de la Casa Reial i que aproxima aquesta institució a les seves homòlogues de Marroc o Aràbia Saudita, més que a les de Suècia o Holanda. L’operació de Barcelona no va ser comunicada fins el mateix dia que es produïa i des de llavors no hi ha hagut comunicats oficials sobre el seu estat de salut, pel que es normal que es disparin les alarmes sobre la possibilitat del primer canvi en la prefectura de l’Estat espanyol des de la mort de Franco i amb certs temes pendents sobre la taula com, per exemple, qui seria el l’hereu a la Corona en cas que al Príncep Felip li passés alguna cosa? Una pregunta lògica tenint en compte que l’actual Constitució espanyola pràcticament els ho impossibilita a les seves filles?\nLa mort d’Alfons de Borbó, germà petit de Joan Carles, a les seves mans -en uns fets que la versió oficial sempre han titllat “d’accident”- quan encara no estava clar qui havia de ser el successor de la Corona i el patrimoni del rei, són uns altres temes tradicionalment “tabú” als mitjans.\nSobre aquest últim fet cal destacar que la revista Forbes calcula la fortuna personal de Joan Carles en 1.800 milions d’euros. Donat que la família Borbó vivia de donacions privades abans de recuperar el tron el 1975 i que oficialment l’únic ingrés del Rei és la partida que els Pressupostos Generals de l’Estat dediquen al manteniment de la Casa Reial -import que el 2010 van pujar als 8,9 milions d’euros. No se sap com fa els comptes Forbes i si inclou es més de 140 milions que Patrimoni Nacional dedica a mantenir els diferents palaus, iots i propietats, oficialment de propietat pública però a la pràctica d’ús exclusiu del Cap d’Estat. El cas és que de forma oficial Joan Carles no té cap tipus d’activitat privada que pogués explicar l’origen d’aquesta fortuna, fet que no té legalment prohibida però que resultaria estranya, donada la seva total “irresponsabilitat jurídica” que impedeix que sigui portat davant un tribunal.


saragatona: de febrer 2013\nJa vaig dir ahir el que volia, però com que m'agrada el tema i sempre hi ha algú disposat a compartir-lo, el completo amb una foto del fotoperiodista danès Klavs Bo Christensen en dues versions en què, per poc que funcioni la pantalla dels seus ordinadors, els qui passin per aquí observaran petites diferències.\nI ara unes preguntes que no cal que tinguin resposta explícita: Quina imatge us agrada més? Per què? En quin país es van fer les fotos? Quina és la situació actual d'aquest país? Com es diu (anava a escriure deia) la dona que surt? Quina de les dues versions va triar el fotògraf per presentar al premi danès Picture of the Year? Li van concedir el premi? Per què?\nAlgunes d'aquestes preguntes es poden respondre consultant internet, una, a part de les dels gustos personals, evidentment, crec que no.\nPer acabar amb tanta fotografia dels darrers dies, una mica més, una recomanació: la visita a l'excel·lent bloc de David Airob que enllaço just en el post que reflexiona, i en part em va fer reflexionar, sobre el que jo plantejava ahir.\nPublicat per miquel a 1:26 a. m. 5 comentaris Enllaços a aquest missatge\nEtiquetes de comentaris: fotografia, fotoperiodisme, premis fotogràfics, retocs\nTe'n vas anar amb aquell ponent dolcíssim...\nSurto de l'aglomeració inacabable de les fotos en sèrie del d' ara endavant i miro una sola imatge, estremidorament bella, dolorosament bella, la del darrer premi World Press Photo concedit al fotògraf suec Paul Hansen.\nQuina llum tan increïble embelleix els dos nens morts a Gaza que semblen adormits! Quanta llum per veure la desesperació dels acompanyants que desmenteix el son dels infants! Segons Paul Hansen, en el moment de la fotografia hi havia una llum inusual a causa d'un rebot del sol en la paret del carreró que només va durar un moment. Ningú no ho dubta, però també veu tothom que en la imatge hi ha un procés de postproducció que afegeix una força que l'original segurament no tenia. El processat posterior fou acceptat pel jurat del premi que altres vegades havia desestimat fotos excessivament retocades.\nL'etern dilema de l'ètica i l'estètica es planteja en aquesta imatge. Què pretén el fotògraf quan la fa: denunciar una situació o guanyar un premi? Segurament les dues coses. Què s'ha comentat més, l'ètica o l'estètica? Què quedarà per a la posteritat? Jo no en tinc dubte, la fotografia és un art i els models sovint són anònims. O és que algú coneix el nom dels dos nens? Potser sí que Gaza es coneix una mica més, encara; però jo, com la majoria, en veure la foto, parlo més de la imatge -poesia visual- que del territori i els seus habitants.\nPublicat per miquel a 1:51 a. m. 5 comentaris Enllaços a aquest missatge\nEtiquetes de comentaris: fotografia, Paul Hansen, World Press Photo\nPublicat per miquel a 2:13 a. m. 0 comentaris Enllaços a aquest missatge\nGairebé tota la primera segona i tercera planta d'Arts Santa Mònica s'han convertit en una macroexposició que vol mostrar una tendència (?) fotogràfica que es podria concretar, encara que la síntesi sigui extensa, en les primeres paraules tretes del full que corre per la casa a manera de manifest: Avui tots editem imatges. Reciclem, tallem i enganxem, remesclem, les pugem i les baixem. Així fem que les imatges tinguin sentit. L'únic que necessitem és un ull, un cervell, una càmera, un telèfon, un portàtil, un escàner, un criteri. I quan no editem creem imatges noves. Creem més que mai. Perquè els nostres recursos són il·limitats i les possibilitats infinites. Internet és pura inspiració.\nDoncs vet aquí les claus. Per què has de fer la foto d'una sortida de sol si la pots trobar a internet i la pots copiar i manipular com vulguis? I tu, a qui et preocupa l'anorèxia, per què vols buscar imatges en directe si internet te les proporciona? I si vols fer un muntatge amb vermells, verds i blaus, perquè no busques les fotos a internet?\nMés claus. No cal tenir una càmera de l'última generació per expressar allò que volem. Creem imatges amb els mitjans que tenim i manipulem-los tant com vulguem.\nEncara més. Donem un nou sentit als mitjans. Aprofitem les càmeres de vigilància ciutadana i d'empreses per manifestar-nos i, si cal, subvertit. Copio del panell: Sense mitjans per permetre's pagar un equip de producció i ni tan sols el material necessari per gravar un clip, la banda independent de Manchester The Get Out Clause (Clàusula d'abandonament) va decidir utilitzar les càmeres de vigilància que són a molts dels carrers del regne Unit per fer-ho. Es van instal·lar amb tot el seu material, bateries incloses, en diferents llocs de la ciutat i van començar a tocar davant les càmeres. Posteriorment es van adreçar a les institucions i a les companyies propietàries dels aparells i els van sol·licitar les seqüències que recollien la seua actuació emparant-se en la “Data Protection Act”, l'acta de protecció de dades aprovada pel Parlament britànic el 1988.\nContinuaré de manera menys caòtica properament. Passo a alguns exemples visuals.\nPublicat per miquel a 1:34 a. m. 5 comentaris Enllaços a aquest missatge\nEtiquetes de comentaris: Arts Santa Mònica, fotografia, From Here Om\nM'agrada la pasta amb salses diverses o pràcticament eixuta. Uns macarrons una mica més cuits del que aconsella el paquet i saltats a la paella amb oli d'oliva, pebre i orenga, uns espaguetis al dente amb una salsa de tomata en que s'han desfet tres o quatre anxoves salades (del Mediterrani o del Cantàbric) i finalment s'ha afegit un trinxat de tòfona, uns raviolis Buitoni adornats amb la salsa resultant de fregir cebes i pastanagues ratllades, una mica de pebre, una cullerada de tomata, un raig de conyac i la crema de llet que s'ha anat evaporant... El formatge, al gust.\nQue els raviolis contenen un petit percentatge de carn de cavall que no consta en els ingredients que esmenta l'envàs? Hi ha tantes coses que no indiquen les etiquetes dels aliments que comprem. Mentre els trobem bons i no ens facin mal... En el cas de Findus i de Nestlé sembla que es volen querellar contra qui ha introduït la carn de cavall en els seus farcits, com si fossin ells els enganyats i no els consumidors. M'hi jugo el que calgui que en traurem l'aigua menys clara que la dels famosos, i gairebé oblidats, cogombres assassins.\nEl curiós del cas, o potser no tant, és que la gent, els consumidors, no han protestat gaire ni han demanat la dimissió dels presidents de les companyies que són, a la fi, els màxims responsables dels seus productes. La gent ja sap que sovint, en tots els actes de la seua vida, li donen gat per llebre, o cavall per vedella, i que no hi ha res a fer.\nDe tota manera, en el cas de la carn de cavall, fa uns dies li vaig preguntar al meu carnisser si en tenia; me la va assenyalar, vermella, llustrosa, atractiva. Em va dir -ara no recordo el preu- que la venia més cara que la carn de vedella dels bistecs que els seus clients compraven habitualment. Potser és això el que ha molestat Findus i Nestlé, que algú hagi afegit un petit percentatge de carn més cara a la seua carn de vedella o de vaca vella. Sigui com sigui, he de confessar que jo no tinc cap interès a veure les vaques o els cavalls que fan servir les dues marques just abans de formar part de la pasta que em menjo. La ignorància, a vegades, crec que és saludable.\nPublicat per miquel a 2:00 a. m. 3 comentaris Enllaços a aquest missatge\nEtiquetes de comentaris: cavall, enganys, etiquetatges, Findus, Nestlé, pasta, raviolis, vaca\nSóc conscient de les meues carències musicals, de la meua falta de formació en aquest camp, però accepto la situació i em permeto gaudir, fins i tot extasiar-me davant de músiques ben diverses i no em preocupa confessar els meus gustos sovint força primitius. En canvi, en pintura sóc un complet analfabet ancorat en un estadi de parvulari a partir del qual em temo que ja progressaré poc.\nVaig anar a veure l'exposició que Joan-Pere Viladecans dedica a Espriu a la sala Ciutat (entrevista aquí) i em van agradar algunes textures (vaig mirar alguns quadres de ben aprop), alguns traços, algunes idees que em va semblar captar, però m'hagués passat molt més temps mirant el quadern en què l'artista anava apuntant alguns aspectes que després incorporaria a la seua obra. Vaig pensar que era greu que m'interessés més pel procés creatiu que per l'obra acabada; i això que conec una mica i he seguit l'obra de Viladecans des de gairebé el principi, des de, per exemple, quan va crear la portada de Bruixa de dol. Per cert, mentre mirava la pantalla del televisor en què es veia un pluja interminable que queia sobre el cementiri de Sinera, un noi de la casa va dir a dues noies franceses que no es podien fer fotos. Vaig intervenir en la conversa per preguntar-ne el motiu, però com passa habitualment la resposta no es basava en cap raonament sinó en ordres superiors. Vaig continuar amb la meua mirada fins que em vaig acostar al pintor per demanar-li permís per fer servir la màquina, perquè també m'agrada mirar a través de la càmera. Cap inconvenient. En sortir, vaig dir a les noies que aquell senyor era l'autor de l'obra exposada (oh, sorpresa!) i que era molt amable.\nAvui he anat a escoltar la conversa entre Flavià i Sisa que ja fa dies que parlen i canten a La Seca. No he anat a veure l'obra, sinó el que he dit, una conversa amb un moderador i la intervenció del públic al final. Flavià, més o menys com sempre; Sisa, el tenia menys sentit en paraules sense música i m'ha semblat, com altres vegades que l'he escoltat, força assenyat en les seus valoracions, tot i que jo crec que la gran Barcelona musical i artística no comença cap a 1975 sinó a finals dels 60 i que la Barcelona triomfant de l'actualitat que ens presentava una espectadora no s'adiu amb el que pensa Sisa ni amb el que penso jo. M'agraden aquests actes en que estic per sota de la mitjana d'edat.\nAbans de la conversa, he anat a fer una volta per la sala on hi ha l'exposició Joan Brossa: Escolteu aquest silenci. L'obra de Brossa m'és més propera, segurament perquè l'he seguida amb més assiduïtat, sobretot l'estrictament literària, pel seu component literari o popular en els altres casos i perquè, en part, coincideix amb els meus gustos personals. He aprofitat la visita per fer-me un autoretrat (cap problema de permisos fotogràfics) amb un estel que, espero que se'm perdoni la frivolitat, ja m'agradaria que em guiés de tant en tant.\nA fotofília deixo dues obres per veure si algú endevina el titol. Crec que és més fàcil en el cas de Viladecans que en el de Brossa.\nPublicat per miquel a 3:05 a. m. 3 comentaris Enllaços a aquest missatge\nEtiquetes de comentaris: Carles Flavià, Jaume Sisa, Joan Brossa, Joan-Pere Viladecans, La Seca, Sala Ciutat, Salvador Espriu\n... i sols per no veure lo quadro funerari,\nd'espatlles s'hi mig gira, i al terbolí i trontolls\nse'n va esvanida i sòpita per terra de genolls.\nJacint Verdaguer: l'Atlàntida (cant vuitè: L'enfonsament)\nDiaris, telenotícies, també blocs, carrers, establiments comercials, cases de veïns... Tots parlen de corrupcions, d'ètiques inexistents, de les seus conseqüències. Fins i tot els polítics corruptes parlen de corrupcions i de les accions que cal emprendre per solucionar les seus pròpies patologies.\nA qui li toca avui? Què podem dir que no hagi dit un altre? Com podem mostrar el nostre enginy a l'hora de parlar d'aquell o d'aquell altre, o de tots plegats, i expressar el que convindria fer, el que faríem, el que no haurien d'haver fet?\nJo, avui, no tinc res a dir; però potser sí, que aquestes hores es presten al desvari. Proposo el desmantellament dels partits polítics, de tots; ordenadament això sí, amb dia i hora, i consensuant amb els mateixos partits. Després desmantellarem els altres poders més poderosos. I mentre arriba el dia i l'hora, buscarem l'alternativa que ens permeti recomençar.\nQue com se fa tot això? De cap manera? Be, doncs, continuarem parlant d'aquell i de l'altre i de tots plegats i cadascú trobarà els seus arguments i els seus matisos, i la vida continuarà, si fa no fa com sempre, que hi ha moments ben bonics, amb sortides i postes de sol, amb arbres florits i papallones blaves, amb llibres i cançons, amb gambes i cigrons, amb caramels i bombons, amb vacances i exposicions, amb amors i decepcions (a poder ser petites), amb somnis i edredons, amb misèries (poques, si pot ser) i milions... I al final, hop!, la vida se'n va.\nPublicat per miquel a 1:45 a. m. 4 comentaris Enllaços a aquest missatge\nConvinc amb la Júlia que la novel·la de Donna Leon d'on va sorgir l'apunt d'ahir fa aigües, i jo no em puc resistir a afegir una frase del TBO per acabar-ho d'arrodonir: Venècia, inevitablement, fa aigües. I tot i així, benvingudes les aigües que em van permetre gaudir d'Steffani (i compartir-lo) i de molts altres suggeriments, en un procés metaliterari (quan inclouran el terme al DIEC, també en la meua accepció?) segurament subjectiu i intransferible. No va ser a l'atzar, per exemple, la tria del text de la novel·la que donava pas a la música posterior. Ah, Niobe!\nNiobe no em va portar al repàs de la vida de la filla de Tàntal i esposa d'Amfíon, rei de Tebes, castigada per Apol·lo i Diana amb la mort dels seus fills, tot i que també, ara que tinc temps, vaig seguir el seu rastre a Les metamorfosis, sinó al prestatge de la llibreria on descansava el llibre de Pin i Soler. Recordo que quan vaig llegir a batzegades la trilogia que comença amb La família dels Garrigas, continua amb Jaume i acaba amb Niobe, vaig tenir una agradable sorpresa de “modernitat” dintre dels límits del melodrama i la tragèdia excessiva tan del gust de la literatura que es movia entre el realisme i el naturalisme amb seqüeles encara del vell romanticisme. En fullejar el llibre, però, vaig confirmar l'evidència d'una memòria que ja no és traïdora, sinó que cada vegada escasseja més. No recordava res. Fins i tot podria haver pensat que era un d'aquells libres comprats i oblidats sense passar de les primeres pàgines si no fos perquè alguns senyals em van portar a subratllats fets amb llapis que no es relacionaven amb la història i que únicament intueixo quina finalitat tenien.\nJo, mentrestant donava el tom per la nostra Athenas, la del paradoxal “Reus, París i Londres”, inventat per algun gelós. Algun sagristà de capella tarragonina espaorit de les maneres una mica gascones de tots los nats entre l'arrabal de santa Ana i el camí de Salou: paradoxa que té gran fons de veritat.\nReus és lo cap de tots los pobles de la província de Tarragona, la ciutat on per virtut de son allunyament oficial s'han conservat més vives les tradicions, menos barrejats de castellania els llinatges, lo niu d'on han eixit los homes me´s mascles en totes les especialitats: arts, negoci, armes, ciència o lletres: la població, que, petita i tot, remou més idees, emprèn més treballs nous, fa propis més avenços, adopta o crea més teories. Si hi hagués força pobles com lo de Reus, la Nació Catalana aniria al davant de totes.\nBen avançada la novel·la, un altra línia lateral:\nHi ha termes que s'imposen, que estan latents en lo verb humà i que no s'usen francament per la senzilla raó de què la majoria no els ha vist encara estampats en lletres emmotllades.\nÉs precís no tenir por d'un neologisme pera expressar una cosa encara no anomenada ab propietat; sinó, lo lèxic s'anirà omplint de paraules ni catalanes ni estrangeres, de termes esmolats, mal vinguts, com medalles bàrbares, com monedes falses, que sols serveixen pera fer soroll dintre la bossa i exposar a qui se'n serveix a passar per home de mala fe o de poc senderi.\nI encara, per acabar, a la pàgina següent:\nLo teatre, lo teatre en vers sobretot, és la literatura parlada de les societats que no saben de lletra, mentres que la novel·la en vers o en prosa, lo Poema, és l'alfa i l'omega de les civilisacions.\nNo continuo amb les cites ni inicio cap intent de diàleg amb l'autor. Dintre d'una estona el tornaré a deixar al prestatge on continuarà dormint en l'edició de la Catalònia de no sé quin any, que dies enrere vam saber que també descansaria, si no hi ha novetat, eternament. Continuarà Arola Editors la publicació de la trilogia que va començar amb el primer volum l'any 2003? Jo sé que ja no la rellegiré.\nHe escrit això aquesta tarda, abans d'anar a fer una volta per Gràcia: plaça de la Vila (de Gràcia), plaça del Sol, plaça de la Virreina, plaça de la Revolució de Setembre... Al carrer Verdi no he pogut comprar la melmelada de taronja amarga que em van dir que era tan bona... Ara, en tornar-ho a llegir, he pensat que tenia aquell aire vell, caduc, decadent..., que amb freqüència apareix per aquí, però com que he vist que premiaven la bellíssima i inquietant Blacanieves (aquí Blancaneu) amb el Goya a la millor pel·lícula espanyola (no sé perquè no han concretat que era en llengua catalana), m'he dit que la seua història encara és més vella que la meua i que caducitat i decadència són conceptes discutibles amb què no m'entretindré perquè prefereixo, com aquests dies passats, escoltar una mica de música mestissa.\nPublicat per miquel a 2:12 a. m. 2 comentaris Enllaços a aquest missatge\nEtiquetes de comentaris: Blancaneu, Blancanieves, Chicuelo, Josep Pin i Soler, Niobe, Sílvia Pérez Cruz\nSegurament la majoria de lectors en sentir el nom de Donna Leon pensen, esclar, en el comissari Brunetti, però en una de seus darrers novel·les, la intriga no pretén descobrir qui era l'autor d'un crim sinó, finalment, qui era un compositor barroc que, segons diu la protagonista romania injustament oblidat. La idea de la novel·la va sorgir del repte dela mezzosoprano Cecilia Bartoli a Dona Leon. El resultat va ser Las joyas del paraiso (hi ha traducció catalana?), un intent d'aproximació al castrati, compositor, bisbe, possible espia del Vaticà..., Agostino Steffani, un “preHaendel, un preBach?”\nAra és quan em tocaria escriure una mica més o incloure una sèrie d'enllaços (argument de l'obra, biografies diverses, etc.) , però em limitaré a copiar un fragment de la novel·la i a pujar alguns fragments de l'obra d'Steffani, que, a la fi és el descobriment -un descobriment que tothom deu conèixer, però quin plaer escoltar-lo- que he d'agrair a Donna Leon. Quin interès té una obra literària si no trobes complicitats o et permet descobriments?\nHabía leído las partituras, cantado en voz baja, tarareado gran parte, pero no la había escuchado en el sentido real. Fue al ordenador y abrió la página de YouTube, escribió su nombre y seleccionó Niobe, la obra que más conocía.\nDonna Leon: Las joyas del paraiso.\nPublicat per miquel a 2:31 a. m. 3 comentaris Enllaços a aquest missatge\nEtiquetes de comentaris: Agostino Steffani, Cecilia Bartoli, Donna Leon, Las joyas del paraiso, Niobe, Philippe Jaroussky\nPublicat per miquel a 3:32 a. m. 2 comentaris Enllaços a aquest missatge\nTorno de fer només una ullada a l'exposició “Llibre il·lustrat en femení” del Centre Cívic de la Sagrada Família. El sol, encara massa baix, però reconfortant, m'enlluerna, i gairebé passo sense adonar-me per davant del mur verd esperança d'aquest solar que havia de ser una residència dela tercera edat en què ara l'Ajuntament no sap què fer. La pintada, encara fresca, em recorda que és sant Valentí. Sempre arribo tard. En aquest cas per preguntar a l'autora de l'eslògan quin altre adjectiu afegiria a la paraula amor o si podríem parlar de faves. Tampoc no m'atreveixo a enquestar a la senyora de retirada que amb el seu pas esborra algunes lletres, ni a la meua excompanya, que m'enxampa en el contrallum d'abans de dinar.\nQui sap si hagués hagut d'anar resseguint parets fins a trobar l'amor que no ens esclavitza; però tenia gana.\nPublicat per miquel a 5:30 p. m. 4 comentaris Enllaços a aquest missatge\nEtiquetes de comentaris: sant Valentí\nVolia llegir Victus aquest Nadal, però ho he fet més tard. Amb l'Assum, comentàvem que una de les possibles raons per la tria de l'escriptura en castellà és l'aire de novel·la picaresca que té en alguns moments, sobretot en la primera part, que és la que ens ha interessat més als dos.\nDe J. K. Rowling vaig llegir en el seu moment el primer Harry Potter. Entenc perfectament l'èxit de la sèrie. Fa poques setmanes vaig acabar de llegir les primeres 40 o 50 pàgines de La vacant imprevista. Alguna vegada havia pensat que amb el temps seria menys impacient, més comprensiu, però en literatura no ha estat així, més aviat al contrari.\nAvui hem anat a veure El cuarteto. A part de les històries, m'agrada trobar l'equilibri del ritme, el seu tempo just. El d'aquesta pel·lícula m'ha funcionat (remarco el pronom en primera persona) perfectament. En sortir hem comentat que tenim poques possibilitats d'anar a una residència semblant i ens ha sabut greu, però tant la Joana com jo tenim perduda la batalla musical. De tota manera, com en la faula de la guineu i el raïm, li he dit que tanta música potser ens acabaria cansant.\nLa setmana que ve, per compensar les històries de la tercera -i quarta- edat de les darreres sessions dels dimecres, anirem a veure Bestias del sur salvaje. Hi sou convidats.\nPublicat per miquel a 1:15 a. m. 4 comentaris Enllaços a aquest missatge\nEtiquetes de comentaris: cinema, El cuarteto, La vacant imprevista, literatura, Rowling, Sánchez Piñol, Victus\nQui portarà avui la cendra de la creu al front? Qui recordarà que serem pols? Si som immortals!\nQuin poeta modern, vull dir de menys de trenta, posa-li quaranta, farà avui versos sobre la cendra? Oh, sí, sobre el pas del temps, sí.\nM'agraden, sense exagerar, els poemaris que adequen els sesu versos al pas de l'any, a les sensacions, a les reflexions que els dies i les seues celebracions suggereixen en el poeta, a vegades nómés una excusa, un pretext. Sé alguns poemes dels dimecres de cendra, molts menys, esclar, que de Nadal. Avui n'he llegit uns quants: Verdaguer, Maragall, Carner... Maragall, sempre tan vital... El primer poema és de 1896; el segon, de 1911, l'any de la seua mort.\nper uns altres esblaïms — que no són pols ni cendra.\nPublicat per miquel a 2:22 a. m. 0 comentaris Enllaços a aquest missatge\nEtiquetes de comentaris: dimecres de cendra, Joan Maragall\nSuposo que la dimissió del papa, diuen que inesperada, propiciarà articles i converses de tota mena de catòlics, cristians, agnòstics i inclassificables sobre la figura del pontífex i l'església en general. M'hi afegeixo sense cap ànim de tocar l'actualitat més polèmica.\nEl meu papa dimissionari preferit és Celestí V, que recordo no tant per ell mateix sinó per la biografia de Ramon Llull. Pietro del Morrone (1209/1215?-1296) va ser un dels papes de pontificat més breu, poc més de cinc mesos. Monjo benet i eremita, va ser elegit després d'un període de dos anys i tres mesos sense papat. Va establir-se a Nàpols i, en abdicar, va ser empresonat i va morir en captiveri a la fortalesa de Fumone. Llull va veure en Celestí V la possibilitat d'ajudes per dur endavant els seus propòsits de cristianitzar els infidels. S'hi va entrevistar i sembla que el papa accedí a algunes de les seues peticions, encara que la renúncia sobtada va impedir la realització de qualsevol promesa.\nPietro del Morrone va fundar un orde religiós, el dels celestins, que crec que actualment ja ha desaparegut, però que va arribar a tenir nombrosos convents a Itàlia i menys a França. A Catalunya, Martí l'Humà va intentar facilitar l'establiment d'una comunitat celestina a la Capella Reial de Barcelona; allotjats provisionalment a Valldaura, els monjos hagueren de marxar quan la mort del monarca va impedir el seu arrelament.\nM'he desviat de la qüestió que volia plantejar en saber la renúncia -una decisió que l'honora- de Benet XVI. Jo, de petit, quan algú em preguntava què volia ser de gran, afegia a les dedicacions més o menys habituals la meua predisposició a arribar a convertir-me papa de Roma. A casa mai no em van voler treure del cap aquesta vocació, ni cap altra, però molt aviat em vaig adonar que tenia poques possibilitats d'aconseguir passejar-me per la Capella Sixtina com si fos casa meua; després, amb el temps, vaig oblidar la meua vocació infantil. Ara, però, trobant-me força desenfeinat i en una edat en què difícilment puc reincorporar-me al món laboral més comú, he sentit una lleu revifalla de la meua precoç vocació; segurament els desitjos de criatura no realitzats retornen en un moment o altre per molt irracionals que semblin. Si no m'equivoco reuneixo alguns dels requisits imprescindibles per accedir al pontificat: major d'edat i batejat; potser em falla l'estat civil, però es podria arreglar, de la mateixa manera que la meua espiritualitat laxa podria agafar una nova empenta; que sigui encara massa jove és un assumpte menor. Tinc en contra que sóc poc conegut, però sempre sóc a temps d'enviar un currículum abans que s'acabi el mes, i de demanar ajut a les institucions catalanes. Crec que cal donar una nova oportunitat a un papa de parla catalana. Demà mateix, si no se'm presenten obligacions ineludibles, potser m'hi posaré.\nPublicat per miquel a 1:22 a. m. 7 comentaris Enllaços a aquest missatge\nEtiquetes de comentaris: Benet XVI, papa de Roma, Pietro del Morrone, Ramon Llull, renúncia al pontificat\nPasso una part de la tarda de diumenge mirant escenes musicals sense cap ordre preestablert. En trio quatre. Una amb una sensació especial de nostàlgia, de món, físic, acabat; en una altra hi veig un món que sembla que mai no tindrà fi; en la tercera -no les veig ni les deixaré en el mateix ordre- em sembla escoltar una de les veus més prodigioses de tots els temps -els meus temps, és clar; encara una altra que sempre em fa somriure i que avui encadeno, necessàriament, amb l'anterior.\nDesprés m'adono que tres de les quatre escenes pertanyen a la meua infantesa o primera adolescència. Em sorprenc. Veig, també, que mentre les escoltava he estat incapaç de col·locar-les en l'ordre cronològic que els corresponia, el que deixo aquí en aquesta matinada de dilluns en què la lluna torna a créixer.\nEtiquetes de comentaris: Janis Joplin, Pulp Fiction, west side story, zorba el grec\nQuin greu que em sap que assumptes menors m'hagin tingut momentàniament retirat de l'escriptura i, sobretot, la lectura blocaire...\nFa tres dies, i després d'un intent de recuperació benintencionat però inútil, el de Latiendadelainformatica.com, ara a Muntaner a la vora de Consell de Cent, em va comunicar que l'ordinador que ells m'havien venut quan encara tenien la botiga prop de casa no tenia solució, que li fallava el cor i que únicament eren capaços de recuperar-li el cervell. Els vaig dir que endavant. Vaig anar a la botiga i vaig sortir amb un altre ordinador. Me'l vaig emportar a casa i, en una capseta, els dos cervells que tenia, que havien traspassat els seus coneixements al nou ordinador.\nDes d'aleshores, he dedicat hores, perdó per la redundància, a l'educació del cervell de la nova màquina, més àgil, amb més capacitat, però amb uns coneixements elementals, primaris,encara que amb bona voluntat.\nL'he dotat d'uns sistema de comunicació textual amb l'exterior, que és el que faig servir en aquest moment, anomenat LibreOffice, li he consolidat sistemes de tractament musical: Goldwave, Winamp, MP3MyMP3. Li he proporcionat els mitjans de comunicació adequats als aparells musicals, literaris i fotogràfics que em són més propers: iTunes, Reader Library, PhotoPaint, MicrosoftICE, PlayMemories, Nikon Transfer, Li he proporcionat un sistema de protecció: Panda. He tingut dificultats perquè acceptés la vella impressora, que em deia que era obsoleta, i especialment feixuc ha estat fer-li entendre que el vellíssim escàner Epson (Perfection1260) també podia formar part de al seua vida. Amb la centralització del correu, de moment, no me n'he sortit.\nAbstret com he estat en tota aquesta vida virtual, gairebé m'ha passat desapercebut el món de cada dia, el real, però no tant per no menjar, dormir i passejar, sinó gairebé per no saber que els diaris dediquen moltes pàgines a la corrupció de cada dia i que hi ha polítics que diuen que dimitirien si els imputessin, però només si els imputessin (i si els imputéssim?) i que Anguita cavalca novament i que Rajoy, com ja suposava, té més dineres que jo i que un estudi de disseny o similar ha desenvolupat una font que no s'ha atrevit a fer efectiva per por a represàlies, però que algú altre ha concretat i que jo compartiré amb vosaltres. I s'acaba el Carnaval, però no, i avui, inqüestionablement, és lluna nova.\nJo ara continuaré una estona amb el procés d'educació virtual.\nPublicat per miquel a 2:16 a. m. 5 comentaris Enllaços a aquest missatge\nEtiquetes de comentaris: corrupt script, ordinador, realitat, virtualitat\nHi ha qui pensa, potser pocs, que si una paraula no es troba al diccionari -a poder ser en la darrera edició- no existeix i s'encaparra a negar l'evidència de la seua oïda i fins i tot la realitat, sempre polièdrica, que el mot inexistent vol suggerir. Potser hi ha més gent que no nega l'existència dels mots que escolta, però, procurant espolsar-se qualsevol responsabilitat personal, en un acte de covardia, afirma que com que la paraula no apareix (o ha desaparegut) del diccionari més valdria no fer-la servir, potser oblidar-la, perquè és una paraula incorrecta, que és, diuen, una de les pitjors coses que pot ser una paraula. El grup més nombrós, que podria encabir els dos anteriors, el formen els creients que quan tenen un dubte sobre el més lleu matís semàntic de paraules llargament fixades en el diccionari, el consulten, queden satisfets i menyspreen i sentencien a la mort lingüística més horripilant el qui s'ha atrevit a insinuar la novetat significativa. En qüestió de mots i fixacions encara hi ha altres grups que ara no cal esmentar.\nTambé es podria parlar dels qui passen dels diccionaris, que són molts i variats (els diccionaris i els qui en passen) i no s'han de confondre amb les gramàtiques (un tipus de llibre, que una vegada ben dominat, pot ajudar a evitar, per exemple, possibles ambigüitats, com la que m'ha obligat a fer servir un parèntesi explicatiu). Els qui passen dels diccionaris es poden dividir en dos grups: aquells qui més aviat ignoren l'existència d'aquest tipus de llibre (i de la resta de llibres), i els qui ho fan a consciència. Entre aquests darrer grup encara es podrien fer distincions importants de dubtós interès: segons l'assiduïtat de la transgressió, la motivació, la finalitat, etc.\nNo continuaré per aquest camí perquè, encara que tard, m'adono que tot això que escric, com tantes coses que escric cada dia i després m'atreveixo a compartir aquí, no són més que surieries, i jo mateix suporto malament les surieries, com quan un botiguer m'explica amb detalls infinits les qualitats marginals d'un producte que jo tinc la intenció de comprar sense necessitat d'informació adicional i supèrflua.\nVeig que he fet servir el mot surieries sense saber si es troba al diccionari. Al meu poble l'he sentit dir sempre, i això que al poble el percentage de suriers -parlo de quan era jove i tenia els carrers ben apamats- no era excessiu i els teníem, excepte els circumstancials, ben catalogats, i procuràvem evitar-los si no era per caritat cristiana, que quan un surier (s'escriu així? ve de Súria?) o una suriera t'agafaven despistat ja havies begut oli, el teu temps era el seu.\nRes, que la paraula no surt al DIEC. Tampoc al DCVB. Tampoc a... I si no la busco bé? A Google n'he trobat algun esment, sempre centrat en els parlants d'una àrea geogràfica limitadíssima.\nDeixem-ho estar i pleguem veles, que, un dia més, tot això no són més que surieries... I el verb surierejar? El verb sí que no el conec; ni l'adverbi en ment. Si no fos perquè els diccionaris...\nPublicat per miquel a 1:52 a. m. 5 comentaris Enllaços a aquest missatge\nEtiquetes de comentaris: barbarismes, diccionaris, lèxic, normativa, surieria\nAvui he estat plenament conscient que fa temps que baixo la Rambla al trot; sí que és un “trotecillo lento” que diria la Pradera, que no m'impedeix adonar-me de les carres emblanquinades de pallasso dels venedors d'algunes parades de “Try our tradicional Barcelona-Catalonia cake”, que traduït al català, cosa que agraeixo perquè sinó em podria pensar vés a saber què, vol dir: “La tradicional coca artesana de Perafita; o concloure, en veure que dues parades de la Rambla de les Flors han decidit que de flor no els en cal cap, que és preferible omplir la botigueta amb sobres de tots els colors amb llavors de naps, cols, margarides i gladiols, que no és veritat que ara la gent sigui més impacient que abans. Etc.\nHe alentit el pas i canviat la direcció per entrar al palau de la Virreina on s'exposa la tradicional parada de nans, gegants i altres bèsties que acompanyen la nostra antiga patrona Eulàlia, de la qual aviat celebrarem la diada. Aquest any, no sé per què, hi ha un percentage elevat de cartó històric procedent de Reus, Carrasclet inclòs. I tothom fent i fent-se fotos al costat dels animals mitològics casolans.\nLa meua intenció era acabar el trot al carrer Hospital per fer un cop d'ull a un dels espais principals de la bcnegra d'enguany (ja al seu equador) i d'anys anteriors. He escoltat una estona els participants de la taula rodona “Periodistes de dia, novel·listes de nit”, sobretot les paraules de la Maruja Torres que redundava en el que tots sabem, que vivim en un país tan negre i criminal que és difícil de superar en qualsevol obra de ficció. O això és el que m'ha semblat entendre en la meua mirada ràpida des del fons de La Capella, amb una assistència de públic notable que confirma l'interès pels temes criminals.\nEl meu interès més concret, però, era veure què hi havia en el punt d'intercanvi de llibres que hi ha a l'entrada. Aquells qui pensen que tot té un preu, que tot es pot comprar, van ben equivocats. Aquí deixes mil euros sobre la taula i dius que vols emportar-te De mica en mica s'omple la pica, posem per cas, i et diuen que res de res, que si tens un altre llibre, sempre que sigui negre o criminal, esclar, et pots endur el llibre d'en Fuster, si no, ja tornaràs un altre dia. Bé, la quantitat de material no era espectacular, però hi havia alguna cosa que no coneixia o que no havia llegit, de manera que potser demà -el dijous no, que tanquen- vindré amb tres volums (el màxim admès) per baratar-los. També m'ha interessat algun DVD -no diré noms perquè no se m'avancin-, sobretot una vella peli francesa que crec que no he vist. La noia que custodiava la parada m'ha dit que només es poden canviar llibres per llibres i pelis per pelis. No li he preguntat si valien les antigues cintes de VHS, però m'ha deixat ben clar que només s'acceptaven devedès originals. Ostres, he pensat, que primmirats, no admeten els doblatges; però no, originals vol dir que no han estat enregistrats de la tele. Ja he fet una mirada als meus discos i ho tindré difícil, la poca cosa que guardo són gravacions fetes a casa o pel·lícules a les quals tinc un amor especial. De moment he apartat un DVD, encara amb la protecció de cel·lofana, que no sé d'on devia treure; es titula CONFIDENCIALCAT. A la caràtula, el nom dels tres protagonistes i les seues fotos: Carot-Rovira, Maragall, Saura; en segon pla, i només amb mitja cara visible, un altre personatge, sense el seu nom, que em sembla que es deia Montilla. I un text que diu: Quan el preu de la lluita pel poder és un país. Estic segur que no em discutiran que es tracta d'un thriller d'envergadura.\nP. S. M'ha vingut al cap que no conec cap antònim de negritud, però bé en deu haver algun, no?\nPublicat per miquel a 3:27 a. m. 4 comentaris Enllaços a aquest missatge\nEtiquetes de comentaris: BCNegra, santa eulàlia\nEm va sorprendre trobar a Almacelles un monument a la sardana -versos de Maragall inclosos-, una dansa que imaginava que no tenia gaires seguidors en terres de ponent. Després vaig esbrinar que la població fins i tot havia tingut un compositor de sardanes, Josep Capell, que l'any 70 va fundar el seu propi grup a Barcelona, la cobla orquestra Montjuïc. En fi, a vegades tenim -parlo per mi, esclar- una tendència a la ignorància i al topocentrisme, que en una altra ocasió intentaré explicar.\nDe fet, avui, d'Almacelles, només volia esmentar unes rajoles amb una inscripció que es troben a la paret de l'Ajuntament. Si hagués tingut temps i ganes hagués preguntat a algú de la vila sobre la seua història, que no deu ser massa vella, però de moment em limitaré a la transcripció:\nper respecte als nens,\nper amor al poble,\nparleu bé si us plau.\nVaig deduir que el “parleu bé” es referia a no fer servir paraules grolleres, malsonants, però vaig ser incapaç d'imaginar fins quin punt algú -el consistori en ple?- va sentir la necessitat de deixar l'escrit de forma permanent. El text em sembla d'una concentració i d'una consistència argumental indiscutible: per educació, per respecte i per amor. Què més es pot dir? Després vaig pensar que aquesta mateixa demanda, aquest “parleu bé”, es podia aplicar també a l'ús de la llengua catalana en general, més enllà d'un registre lingüístic concret, i em va semblar que si bé es podien donar altres raons per a l'ús correcte de la llengua, amb aquestes tres ja en tenia prou. En tot cas, com sempre, la dificultat seria posar-se totalment d'acord en el significat i les possibles gradacions de “parleu bé”.\nPublicat per miquel a 1:55 a. m. 3 comentaris Enllaços a aquest missatge\nEtiquetes de comentaris: Almacelles, inscripció, llengua\nDesprés d'assistir des de casa al lliurament dels Gaudí, potser hagués pensat a anar a veure Lo imposible qualsevol dimecres, però la Joana m'ha dit que no calia. Quan la Joana no dubta, li faig cas; si dubta, també.\nM'ho he passat força bé amb els Gaudí d'enguany. Un bon ritme ajuda tant com l'humor imprescindible en qualsevol d'aquests actes. Més que humor, ironia, que ha arribat al màxim en la darrer lliurament, segurament cantat entre els entesos. Millor pel·lícula en llengua catalana: Blancaneu! Vaig veure la versió en llengua castellana i em va agradar molt; miraré en quin cine fan la versió en català.\nDe les poques "gales" de lliurament de premis cinematogràfics que segueixo, la dels Gaudí és la més plurilingüe, és a dir, la més cosmopolita, fins i tot en els agraïments dels premiats. És bo que es vegi que aquest és un país culturalment madur i divers, acollidor, sense complexos.\nGran, la Montserrat Carulla!\nPublicat per miquel a 1:33 a. m. 0 comentaris Enllaços a aquest missatge\nEtiquetes de comentaris: Blancaneu, Lo impossible, Montserrat Carulla, Premis Gaudí\nAvui m'ha trucat el meu millor amic, un amic d'infantesa; no n'he fet gaires, després, d'amics. La seua dona va morir ahir sobtadament. L'A.era bonica i fràgil, una mica com l'Audrey. L'A. era una de nosaltres. Durant la tarda m'ha vingut una imatge recorrent que cada estiu es repetia: xerràvem tots a la platja, passat migdia, l'A. s'aixecava somrient i nadava i nadava ben endins entre les ones suaus de la mar de cada dia. Passat un temps, quan la conversa dequeia, el cos ple d'aigua i de sol, l'A. tornava i s'estirava, mirava el cel i escoltava els darrers sons dels nostres mots sense malícia, un rum-rum lleu que l'adormia.\nAvui, aquí, ara, no diré versos, ni expressaré sentiments que no sabria, ni em sortiran les llàgrimes per ella ni per ell ni per nosaltres; potser més endavant. Avui, deixaré l'A. adormida a la platja de cada estiu, al costat de les ones i el sol de cada dia, i el blanc dels núvols i el blau del cel, entre les veus amigues.\nEtiquetes de comentaris: amics, comiat, mort


El Carnaval arrenca diumenge amb l’arribada del Carnestoltes\nRedacció 13:32 02/02/18\nLa primera cita festiva és a la plaça Prat de la Riba amb el Ball del Barraló\nEl Barraló torna a partir del diumenge\nMollet del Vallès escalfa motors per a la celebració del Carnaval que arrencarà diumenge que ve amb l’arribada del Carnestoltes i el Ball del Barraló, a les 12.30 h a la plaça de Prat de la Riba, a càrrec de la Cia. Carnamolles i l’Esbart Dansaire de la ciutat.\nDurant els dies de Carnaval, el Carnestoltes visitarà les escoles, amb Pep Callau i Els Pepsicolen, i el Mercat Municipal, i tampoc hi faltaran altres activitats ja tradicionals com el Concurs de truites, l’Escudella, la Festa dels Esplais, el Ball, el Corre Mam Teca i botifarrada amb la xaranga Tirant lo Band de les Colles de Morats i Torrats o l’exposició Coneix tots els personatges del Carnestoltes al Centre Cultural La Marineta.\nLa resta d’actes destacats són la Rua de Carnaval, el diumenge 11 de febrer a les 16.30 h, que desfilarà per l’avinguda de Gaudí, avinguda de Jaume I, Berenguer III, avinguda de la Llibertat i plaça de Pau Casals. Acabada la Rua es farà el Judici del Carnestoltes, a càrrec de Carnamolles i el Ball de Diables. Tot seguit, i a la mateixa plaça de Pau Casals, hi haurà el lliurament dels premis de la Rua.\nEl Carnaval 2018 de Mollet es tancarà el dimecres 14 de febrer amb l’Enterrament de la sardina, a les 17.30 h al Mercat Vell, i amb el Cercavila de dol fins a la plaça de l’Artesania, que organitza l’Ajuntament amb la col·laboració de Carnamolles, l’AAVV de la Fira d’Artesans i el Grup de Saxos de l’Escola Municipal de Música i Dansa.\nTORNA LA COMISSIÓ MANYÓ\nPer segon any, la Comissió Manyó, formada per amants de la gresca i la bufonada, posa el seu granet de sorra per fer que el Carnaval molletà sigui més participatiu, popular i irreverent, organitzant una sèrie d'actes i promovent entre altres el tradicional Ball del Barraló, aquest mateix diumenge, l'Escudella de Carnaval gratuïta per tothom (el 10 de febrer amb els ingredients cedits per les parades del Mercat Municipal), el Barraló de Nit (el dia 9 de febrer a la plaça Prat de la Riba) i disfressar-se amb estètica barraló.\nLa Comissió Manyó és un espai de coordinació i dinamització entre les activitats organitzades per l'Esbart dansaire, el Casal Cultural i la Tramolla i compta amb la complicitat, almenys, de Morats i Torrats i l'Esplai Tuareg. Des de l'any passat recuperen com a element molt molletà la figura d'en Manyó, un molletà que es vestia d'arlequí groc i vermell i que segons les cròniques amenitzava els carnavals locals a finals del segle XIX.\nMontserrat Tura omple la Sala Fiveller en la presentació de "República pagesa"\nSe suspèn l'arribada del Carnestoltes a Mollet per la pluja


Xavi, tercer: el reconeixement a un estil | FCBarcelona.cat\nXavi, tercer: el reconeixement a un estil\nXavi Hernández s’ha convertit en el primer català de la història a pujar al podi de la Pilota d’Or. El de Terrassa és l’emblema de la manera de jugar del Barça, el campió d’Europa.\nQue tres dels quatre primers classificats en la Pilota d’Or, Messi, Xavi i Iniesta, siguin del Barça és molt significatiu. I que a més aquests jugadors s’hagin format a la Masia i amb l’ADN Barça, és un reconeixement més a l’estil blaugrana. En el cas del de Terrassa, es tracta del primer futbolista català de la història que puja al podi de la votació de la revista ‘France Football’.\nXavi Hernández, de 29 anys, s’acosta al cim del futbol mundial després d’onze temporades al primer equip del FC Barcelona. Va entrar al futbol base quan en tenia onze i amb divuit va sorgir com el relleu natural de Pep Guardiola com a ‘4’. Tot i això, amb el temps ha avançat la seva posició fins a convertir-se en l’autèntic director ofensiu culer. El segon capità controla el tempo del partit com ningú, perd escasses pilotes i, gràcies a la seva extraordinària visió de joc, és el millor aliat dels davanters.\nDes del seu debut, el 1998, el vallesà ho ha guanyat pràcticament tot. En el seu palmarès hi figuren dues Champions, quatre Lligues, una Copa, una Supercopa d’Europa i tres Supercopes d’Espanya. Sempre titular amb tots els entrenadors que han passat en l’última dècada, Xavi és el segon jugador amb més partits oficials amb el Barça i el que ha disputat més compromisos europeus. En 489 duels ha marcat 46 gols. És història viva del club.\nCol·leccionista de guardons individuals\nEls reconeixements individuals no s’han fet esperar i, des del juliol del 2008, la vitrina li ha quedat petita. Primer va ser escollit millor jugador de l’Eurocopa 2008 i posteriorment finalista del FIFA World Player 2008. Després d’aconseguir el triplet amb el Barça, Xavi va ser escollit millor centrecampista de la Champions 2008/09 per la UEFA, millor migcampista de la Lliga 2008/09 segons la LFP i, recentment, millor migcampista del món per la IFFHS .\nIniesta, a un pas del podi\nAndrés Iniesta ha finalitzat quart a molts pocs punts de Xavi (170 a 149). El ‘8’ ha completat un històric triplet culer i de La Masia en les quatre primeres posicions de la Pilota d’Or. Iniesta, de 25 anys, en porta 13 a Can Barça i és un altre exponent del joc preciosista del futbol que practica el conjunt que dirigeix Pep Guardiola.\nPer acabar de tenyir la llista de blaugrana, France Football ha escollit Samuel Eto’o, que va jugar la primera meitat de la temporada al Barça, en cinquè lloc (75 pts) i Zlatan Ibrahimovic, que ho ha fet la segona, setè (50 pts).


Memphis anima un dia dur pels culers i atorga el Gamper al Barça (3-0) Memphis anima un dia dur pels culers i atorga el Gamper al Barça (3-0) – Món Esport\nEls blaugranes superen a la Juventus per 3 a 0 gràcies als gols de Memphis, Braithwaite i Riqui Puig\nRedacció Agost 8, 2021 11:22 pm\nEl Barça s’ha endut el Trofeu Joan Gamper en vèncer a la Juventus per 3 a 0. Aquest partit ha arribat en un dels dies més difícils de la història pels aficionats blaugranes, ja que Messi s’ha acomiadat del club aquest diumenge. No obstant així, els culers han pogut desconnectar una mica gràcies a la bona actuació d’un Barça liderat per Memphis, que ha fet un gol i ha servit un altre a Braithwaite. Riqui Puig ha fet el tercer al temps afegit.\nEl primer gol de l’era post Messi ha trigat tres minuts a arribar. Demir ha rebut la pilota a tres quarts de camp després d’una errada de la defensa italiana i ha fet una passada en profunditat per Memphis. L’holandès ha controlat tot sol davant Szczesny i ha definit amb un xut ras al primer pal. Però aquest gol no ha fet oblidar l’argentí. Al minut 10, part de l’estadi Johann Cruyff ha entonat càntics de “Messi, Messi”. Poc després, ha arribat la primera ocasió de la Juventus per mitjà d’una fuetada de Cristiano Ronaldo dins l’àrea que ha refusat Neto.\nAl minut 30, Demir ha estat a punt de fer el segon amb un xut creuat després de recuperar una pilota dins l’àrea rival. Aquest cop ha refusat el porter visitant. Tot seguit, Griezmann ha pogut ampliar la diferència al marcador, però l’àrbitre ha invalidat el seu gol per posició antireglamentària de Braithwaite, tot i que el danès estava en posició legal. Abans del descans, Ronaldo ha disposat d’una nova ocasió en provar un xut creuat dins l’àrea que ha desviat Neto.\nLa Juventus ha estat a prop d’empatar només començar el segon temps amb un xut potent de Chiesa des de la frontal que ha refusat el porter blaugrana. Però finalment el gol ha arribat a l’altra porteria, quan Memphis ha servit un córner i Braithwaite ha rematat lliure de marca al fons de la xarxa. Amb el 2 a 0 al marcador, Koeman ha donat entrada a Emerson, que ha debutat amb el Barça, i a Umtiti, que ha estat rebut amb alguns xiulets per part de l’afició.\nEl partit ha baixat força el ritme als minuts finals. Tot i això, hi ha hagut temps perquè Riqui Puig fes un golàs al temps afegit. El migcampista ha realitzat un xut col·locat des de la frontal que ha anat directe a l’escaire de la porteria rival. Després de posar punt final a la pretemporada, el primer partit de Lliga del Barça tindrà lloc diumenge 15 d’agost a les 20:00, quan els blaugranes rebin la Reial Societat al Camp Nou.\nBarça Juventus Martin Braithwaite Memphis Depay\nJMMR Agost 8, 2021 11:48 pm\nAneu a la merda amb el palanganero del Laporta


El Trio Da Vinci farà el seu primer concert a Esparreguera - Setsetset\nEl Trio Da Vinci farà el seu primer concert a Esparreguera\nEls beneficis del concert es destinaran a les beques Lola Lizaran\nDiumenge, 4 de novembre de 2018 a les 12:45h\nTrio Da Vinci | Associació Beques Lola Lizaran\nEl proper divendres 9 de novembre a Can Pasqual a les 20h el Trio Da Vinci oferirà un concert a benefici de les beques que anualment atorga l'Associació Beques Lola Lizaran a joves estudiants de la vila que volen cursar estudis superiors de música o arts escèniques.\nEl Trio Da Vinci el conformen Maria Florea al violí, Marion Platero al violoncel i Àlex Ramírez al piano. En el seu primer concert a Esparreguera oferiran un repertori amb obres de F. Mendelssohn, D. Xostakovitx, A. Dvorak i J.M. Guix.\nEls tres joves músics destaquen la complicitat musical i personal que ha sorgit entre ells; han compartit escenari en nombroses ocasions des del 2015 i s'han format amb mestres de música de cambra com Rainer Schmidt i Clemens Hagen del Hagen Quartett, Bernard Greenhouse del Beaux Arts Trio, Heime Müller de l'Artemis Quartet o Christophe Coin del Quatuor Mosaïques. Des de la seva fundació, aquest mateix any 2018, han actuat a Catalunya i a Àustria, esperonats pel desig d'aprofundir en el repertori de trio amb piano, un dels més prolífics de la història de la música de cambra.\nEl concert compta amb la col·laboració de l'Ajuntament d'Esparreguera.


Autobusos (núm: 150) Av Estadi-INEFC\nL'INEFC de Barcelona és la seu de l'Institut Nacional d'Educació Física de Catalunya on es formen llicenciats i graduats en ciències de l'activitat física i l'esport. Amb capacitat per a uns 1.000 alumnes, disposa de camps d'entrenament propis, instal·lacions esportives cobertes i a l’aire lliure al llarg de més de 30.000 metres quadrats.\nInaugurat al 1991, l’edifici projectat per l’arquitecte Ricard Bofill, és el primer construït a l’estat amb formigó arquitectònic a partir de la tècnica de prefabricat i encofrat. La seva construcció es va realitzar col·locant 1.700 peces prefabricades de formigó.\nL’edifici s’organitza al voltant de dos grans claustres quadrats i la nau central que els uneix, s’utilitza com a sala d’actes. Durant els Jocs Olímpics de Barcelona 92 va acollir les competicions de lluita lliure i grecoromana, Actualment, a banda de centre universitari, és la seu del Grup de Recerca en Ciències de l'Esport de l'INEFC Barcelona i del Grup d'Investigació Social i Educativa de l'Activitat Física i l'Esport.\nLa passarel·la de la 18a edició del 080 Barcelona Fashion s’instal·larà ocupant gran part d’una de les dues àrees interiors de competició de l’edifici, que s’estructuren envoltades d’uns grans claustres situats a un nivell superior.\nSala de conferències: Aquesta sala serà l’espai multidisciplinar. Es tracta de la nau central que separa els dos grans claustres en què s’estructura l’edifici. Amb capacitat per a 400 persones, acollirà gran part de les activitats paral·leles, com el Texmeeting by TEXFOR, el 080 Fashion Investor Day o la masterclass.\nEn l’altre gran àrea interior ubicarà el 080 Fashion Showroom. En els passadissos del claustre que delimiten aquest espai, situats a un nivell superior, s’instal·laran les pop-ups del 080 Fashion Market.\nLes instal·lacions exteriors acolliran gran part de l’Open Area, amb el village, amb els estands dels patrocinadors, el chill out, i els food trucks.


CALUMGLASS - CALONGE, COMERÇ I EMPRESA\nTancament amb Alumini i Vidre\nC/ Ceps, 6 Poligon Ind.Paec, Calonge (Girona) - Tel. 972 65 27 50\nEl 1999 s’inicia l’empresa Calumglass per poder oferir al mercat serveis especialitzats en tancaments d’alumini i vidre, amb la innovació i renovació dels materials utilitzats. Disposem de maquinària de control numèric per a la fabricació dels tancaments.\nOferim els nostres serveis tant a particulars com a industrials. Calumglass destaca per la seva qualitat professional en oferir als seus clients uns excel·lents materials i acabats. El tracte i la satisfacció del client és el nostre compromís personal.\nTenim més de 20 anys d’experiència en el sector que, juntament amb la confiança dels nostres clients satisfets, ens avalen.


L’atur d’abril a Calella baixa fins el 13,75% | Ràdio Calella Televisió\nL’atur d’abril a Calella baixa fins el 13,75%\nEl mes d’abril ha tancat amb 1.123 calellencs i calellenques en situació d’atur registrat, una xifra inferior a la del març passat (-3,44%) i sobretot, també, a la d’un any abans (-25,68%). Segons el Report d’Atur elaborat per l’Observatori de Desenvolupament Local del Consell Comarcal del Maresme, la davallada s’ha replicat en termes generals al conjunt del territori, on s’encadena el dotzè mes consecutiu de millora de les dades d’ocupació.\nCalella, amb una taxa d’atur registrat d’abril del 13,75%, és la tercera població maresmenca més afectada per la desocupació, segons es desprèn de l’informe laboral del Consell Comarcal. Està per darrera de Pineda de Mar (15,62%) i de Tordera (14,12%). A l’altre extrem, com a poblacions amb una taxa d’atur registrat inferior, hi ha Cabrera de Mar (4,78%), Alella (5,01%) i Tiana (5,10%).\nAl conjunt del Maresme, l’índex de desocupació se situa en el 10,61% i encadena el dotzè mes consecutiu de baixades. En l’actualització de les dades, es confirma que l’atur comarcal està altament feminitzat, amb 12.965 dones inscrites com a demandants d’ocupació sense feina per davant de la xifra de 9.686 homes. Per edats, el grup on es concentra més desocupació és la franja de 55 a 64 anys; i per sectors econòmics, destaca el serveis, on arriba a una xifra altíssima del 71,33%.\nLa desocupació maresmenca es manté per sobre de la mitjana provincial (9,85%) i la catalana (9,80%).\nSegüent Esport, música i dansa per fer més amena l’estada dels infants refugiats ucraïnesos\nAnterior La pressió hospitalària per Covid s’estabilitza al Sant Jaume


Cicle del Montsant (última sortida) |\n← De la Nou de Berguedà a Cerdanyola, carenejant la vall de Malanyeu\nCicle dels naixements dels rius (1): El Foix →\nCicle del Montsant (última sortida)\nEl Montsant de la vinya i l’olivera: la Vilella Baixa – la Figuera – Cabacés\nGrup de Muntanya i Pas a Pas\nRecorregut: la Vilella Baixa (190 m) – la Figuera (1,45 h) / la Figuera (560 m) – Cabacés (2 h) / Cabacés (400 m) – la Vilella Baixa (2 h).\nAcabada la sortida anirem a visitar el Celler de Capçanes, fundat l’any 1933, que gaudeix d’una més que guanyada fama pels seus vins.\nDe la Vilella Baixa fins a la Figuera seguim un vell camí ral que ha unit tradicionalment els dos pobles. És un bell camí que puja sense pressa i podrem gaudir de magnífiques vistes del Montsant i la Serra Major.\nArribats a la Figuera passarem per la font i els rentadors i seguirem el GR-171 que baixa pel grauet de les Obagues i ens portarà al riu Montsant, que travessarem prop del molí i continuarem per l’altra vessant tot pujant per entre camps d’oliveres o seguint un camí força malmès fins arribar a Cabacés, més o menys a l’hora de dinar.\nEl Grup de Muntanya continuarà la caminada per retornar a la Vilella Baixa seguint l’antic camí ral que passa pel coll de Cantacorbs, el vessant oest de la Serra Major i el curiós pont de Cavaloca que salva el pas del torrent que baixa del vessant meridional de la serra.\nLa Vilella Baixa: El més destacat que té és el pont romànic que creua el Montsant. Tenia dos arcs i se l’in va afegir un tercer l’any 1886. També són curioses les cases que donen al riu d’Escaladei.\nLa Figuera: Destaca l’observatori de la Batalla de l’Ebre, situat als afores del poble al lloc conegut com la Mola. Una part de les seves edificacions són encara visitables. Va ser el lloc de comandament republicà per vigilar. Des d’aquesta privilegiada situació es pot albirar fins a 40 quilòmetres de riu Ebre.\nCabacés: Poble agrícola com tots els del Priorat. Tenia un castell de l’edat mitjana que ara ocupa l’escola pública.\nHora i lloc de sortida: 7 h del matí del lloc habitual. Esmorzar a Gratallops.


Les grans escenes del cinema salten de la gran pantalla a la Biblioteca - Viu Molins de Rei\nLes grans escenes del cinema salten de la gran pantalla a la Biblioteca\nIrene Terrón • 23/03/2011\nLes lectures dramatitzades continuen el seu curs a la Biblioteca Pau Vila. Aquest dijous, a les 20.30h, es recrearan diàlegs d’escenes mítiques de diverses pel·lícules. Entre els intèrprets hi haurà grans veus com la de Lluís Posada.\nEls bons diàlegs han quedat per a la posteritat, ens han descrit un personatge només amb una frase o ens han arribat tant a dins que ens hem sentit identificats. Per això, la Biblioteca ha volgut fer un homenatge a totes aquelles escenes que, d’una manera o una altra, han conmogut als espectadors pels seus diàlegs.\nEntre els lectors es podrà escoltar al Lluís Posada, al Xavi Gardés, la Sara Morales, el Joan Parellada, el Pablo Sánchez i la Olga Tarrés, entre d’altres.S’encarregaran de fer un recull d’escenes i reviure-les en directe en boca d’aquests actors i actrius de la vila.\nUn exemple dels fragments que es podran escoltar a la Biblioteca és el monòleg inicial de la pel·lícula Mi vida sin mí, d’Isabel Coixet.\nD’aquesta manera es vol retre homenatge al guionista, qui encara que hagi escrit la història de la que tractarà la pel·lícula, és la figura més maltractada en el món del cinema. Molts guions pateixen canvis des del moment en que arriben a les mans del productor fins el rodatge. L’elaboració d’un guió és un procés molt artesanal. Comença per una idea que es desenvolupa i es converteix en una història. Darrere d’aquelles pàgines han hagut hores de feina, maldecaps, trames que no han anat enlloc, d’altres que han agafat protagonisme, personatges que encaixaven o no, diàlegs… Tot plegat, a la Biblioteca el proper dijous 24 de març a dos quarts de nou del vespre.\nEtiquetes:biblioteca Biblioteca Pau Vila Cinema Lectures dramatitzades


La Talaia (Fitxa PEPPA 100/01), ubicada a la Plaça de Josep Bordonau, és una torre de guaita quadrada, de planta baixa i quatre pisos d’altura. La seva construcció data de 1587. Originalment estava adossada a un casalot (conegut com Mas Modolell de la Torre, Mas Burguera o Can Vila) en l’illa de cases compresa entre els carrers Talaia i Frederic Prats.\nAmb motiu de l'enderrocament del mas per a la construcció d’un bloc d’habitatges, la Talaia va ser trasllada a la seva ubicació actual. La reconstrucció va ser realitzada al 1972 per la Diputació de Barcelona.\nUs presentem els plànols de la llicència d’obres majors 40/1971 on es “sol·licita autorització per a desmuntar i posar a disposició de l'Ajuntament les pedres de la Torre Talaia” i una fotografia de la Talaia en la seva ubicació original, que està inclosa en la llicència d’obres majors 313/1971 on es sol·licitava autorització per a la construcció del nou edifici.


Es crea l'Assemblea Social de la Seu — RàdioSeu 107.2 FM: notícies de La Seu d'Urgell, l'Alt Urgell i el Pirineu\nSou a: Inici / Notícies / Es crea l'Assemblea Social de la Seu\nEs crea l'Assemblea Social de la Seu\nEl col.lectiu, que vol denunciar situacions socials injustes, és obert a tothom El divendres 3 de febrer organitza un debat sobre el sistema laboral i la seva reforma imminent\nAssemblea social de la Seu - Cartell xerrada\nUna part dels integrants del moviment dels Indignats a l'Alt Urgell ha creat recentment l'Assemblea Social de la Seu, que vol denunciar i aportar solucions a les "situacions socials injustes i sovint extremes que es viuen a la ciutat". El col.lectiu es reuneix tots els dilluns a les 19.30 hores al centre cívic 'El Passeig' i és obert a tothom.\nL'entitat, que disposa d'un grup al facebook, té un funcionament assembleari i es concep sense lideratges personals i integrant diverses ideologies. Entre les propostes que posa sobre la taula hi ha, per exemple, la sol.licitud d'obrir els horts socials de la Seu a totes les edats. Els integrants de l'Assemblea ofereixen donar part del cultiu al Banc dels Aliments.\nUna altre dels eixos de treball actual és la col.laboració en la recollida d'articles de segona mà. Així mateix, es planteja el debat sobre les retallades en l'àmbit sanitari al CAP i al Sant Hospital de la Seu. El col.lectiu defensa clarament en el seu ideari "una educació i una sanitat pública i de qualitat".\nEl primer acte que organitzarà l'Assemblea Social de la Seu és una taula rodona sobre el sistema laboral i la seva imminent reforma, que tindrà lloc el pròxim divendres, 3 de febrer, a les 20.00 hores, al centre cívic 'El Passeig'.\nL'acte comptarà amb la presència del director de l'Oficina de Treball de la Generalitat de Catalunya (OTG), Josep Maria Pasques, acompanyat de representants sindicals de la Unió General de Treballadors (UGT), la Unió de Sindicats de Treballadors d'Ensenyament de Catalunya (USTEC), Comissions Obreres (CCOO) i la Coordinadora Obrera Sindical (COS).


El president de Ciutadans, Albert Rivera, ha dit aquest dijous al Congrés als partits independentistes i nacionalistes que aprofitin el futur Govern de Pedro Sánchez, que ha qualificat de "Frankenstein", per "violar drets i llibertats" mentre puguin abans que es convoquin eleccions generals.\nEl PNB anuncia el suport a la moció de censura i tomba Rajoy\nCospedal resol rumors: "Rajoy no dimitirà perquè el PP no seguiria governant"\n"Aprofitin aquests mesos per violar drets i llibertats, perquè no s'apliqui la Constitució a Catalunya, perquè no es pugui defensar la llibertat i la unió, assetgin i assenyalin a la gent aquests mesos, perquè d'aquí a molt poc temps els espanyols diran prou i diran que a Catalunya també es compleix la Constitució ", ha afirmat.\nEn la seva opinió, l'Executiu que vol formar Sánchez no és viable perquè només compta amb els 84 escons del PSOE i es recolza en "22 partits", alguns dels quals "volen liquidar Espanya" i, per tant, "posaran hipoteques als espanyols cada dia ".\nEn el seu discurs, ha tornat a aconsellar al president Mariano Rajoy que dimiteixi abans que s'aprovi la moció de censura per pactar entre tots una convocatòria d'eleccions anticipades que eviti així que governi Pedro Sánchez amb el suport de partits independentistes i nacionalistes.\n"No he tingut l'ocasió de parlar" amb Rajoy, però "li proposo una sortida pactada en aquest moment: dimiteixi, continuï en funcions i vam pactar una convocatòria d'eleccions a mig termini", ha dit durant el debat al Congrés.


Una esperança contra el càncer de còlon avançat, i quatre claus més del dia\nARA Barcelona 15/02/2018 07:56\n987x555 01.El líder de l’equip científic, l’investigador ICREA Eduard Batlle, amb l’investigador postdoctoral Danielle Tauriello, primer autor del treball del laboratori. 02. Un detall de la recerca microscòpica.\n01.El líder de l’equip científic, l’investigador ICREA Eduard Batlle, amb l’investigador postdoctoral Danielle Tauriello, primer autor del treball del laboratori. 02. Un detall de la recerca microscòpica. / IRB\nUna esperança contra el càncer de còlon avançat. Investigadors catalans han trobat un tractament basat en immunoteràpia que ja s’està provant en persones.\nJxCat i ERC llimen diferències després de la tensió. El PDECat avisa que qualsevol pla B a Puigdemont ha de ser avalat pels organismes del partit.\nDos terços dels pisos buits del Raval són de bancs o empreses. Els veïns fan un ‘narcotour’ per visualitzar els problemes que denuncien des de fa mesos. Barcelona construirà pisos de lloguer prefabricats per a 250 persones. Els primers habitatges estaran llestos abans que acabi el 2018.\nAixí serà el Tarraco, el primer Seat amb nom català. Us avancem tots els detalls del nou totcamí de set places dels del Baix Llobregat.\nEl PSG perdona i el Madrid l’acaba deixant grogui (3-1). Cristiano i Marcelo donen el triomf als blancs (3-1).


Milounapa Ayia Napa Xipre - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\n10 Evagorou Street, Ayia Napa Centre, Ayia Napa, Xipre, 5330 - Veure al mapa\n"Staff is very,very...∞ friendly and careful. A/C is good, bu..."\nPer als viatgers què vulguin captar les imatges i els sons de Ayia Napa, G.Papanicolas Tourist Apts és l'el·lecció perfecta. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Un ambient ben cuidat i la seva proximitat a Monestir d'Agia Napa, Museu Municipal del Mar Thalassa, Platja Nissi donen a aquest hotel un encant especial.\nG.Papanicolas Tourist Apts també ofereix moltes instal.lacions per enriquir la seva estada a Ayia Napa. Les carecterístiques més important de l'hotel inclouen Wi-Fi gratuït en totes les habitacions, magatzem d'equipatge, aparcament de cotxes, habitació familiar.\nA més, totes les habitacions ofereixen una gran varietat de comoditats com ara balcó/terrassa, nevera, plat de dutxa, banyera, sala d'estar per satisfer els clients més exigents. L'hotel ofereix moltes oportunitats d'oci úniques, com jardí. Sigui quin sigui el motiu del seu viatge, G.Papanicolas Tourist Apts és una selecció idònia per a la vostra estada a Ayia Napa.\nTots els tipus de viatgers (64) Parelles (18) Viatgers en solitari (11) Famílies amb infants petits (6) Grups (29)


Som professionals del territori! Coneixem el territori!\nA Autocars Palmerola disposem d´una flota de vehicles de 55, 53, 37, 30 i 16 places per tal d´adaptar-nos a les seves necessitats de transport. Els vehicles estan equipats amb els últims sistemes de seguretat (ABS, ASR, anti-volcatge, anti-retarder i cinturons de seguretat a tots els seients).\nLa comoditat en els seus desplaçaments està assegurada ja que tots els vehicles disposen de seients abatibles, climatització, servei de nevera, dvd i navegador.\nUs venim a buscar allà on sigueu!\nUs portem allà on vulgueu!


El nou casal El Forn, encara en obres | Autor: El Forn\nEl nou Casal Independentista El Forn de Girona comença a ser una realitat quasi un any després que l'antic local del col·lectiu, situat al carrer del Carme, tanqués les seves portes. Durant aquests mesos, els membres del Forn han buscat i habilitat el millor emplaçament per ubicar el nou projecte de Casal que l'assemblea ha anat preparant. El nou local es troba al centre de Girona, al cor del barri de Sant Pere, a tocar de la vall de Sant Daniel, del barri xino i del barri vell.\nEs tracta d'un local de grans dimensions que permetrà que l'esquerra independentista torni a tenir una projecció molt visible a la ciutat després de deu mesos sense Casal. El nou espai es convertirà doncs en un lloc de trobada referencial per l'esquerra independentista gironina.\nAmb el local encara en obres i a punt d'emprendre la recta final abans de la reobertura, l'assemblea del Forn ha fet una crida als gironins a edevenir socis o col·laboradors del Casal. "És imprescindible la implicació de tothom que s'estima el Forn, de la gent que l'heu vist néixer, dels que l'heu vist créixer, dels que hi heu sigut en els bons moments i en els no tan bons, dels que només hi heu passat alguna vegada... És entre totes i tots que farem que el Casal avanci", afirmen els promotors.\nPer fer-se soci o col·laborar econòmicament cal enviar un correu electrònic a elforn.girona@gmail.com.