Sobre mi | Anglo Premier - Serveis professionals de traducció \nSobre mi | Anglo Premier - Serveis professionals de traducció\nTradueixo del català, del castellà, del francès i del portuguès a l’anglès i reviso textos escrits en anglès. Tinc els títols següents:\nBA (Hons), Filologia Francesa\nLicence professionnelle, Traducció i Interpretació\nUniversitat de Perpinyà, 2003-2004\nUniversitat Autònoma de Barcelona, 2003-2005\nMàster, Traducció i Noves Tecnologies (“Tradumática”)\nUniversitat Autònoma de Barcelona, 2005-2006\nNascut i criat al Regne Unit, he viscut tres anys a París i tretze a Barcelona, per la qual cosa tinc un coneixement excel·lent de les meves llengües de partida i de les seves cultures respectives.\nVaig començar la meva trajectòria professional treballant en plantilla per a la Universitat Autònoma de Barcelona, on traduïa el lloc web institucional de la universitat a l’anglès. També vaig treballar durant cinc anys com a professor associat a temps parcial a la Facultat de Traducció i Interpretació.\nEl 2004, vaig crear el meu propi negoci. Des d’aleshores, he proporcionat serveis de traducció a un gran nombre de pimes, universitats, autors acadèmics i institucions. He adquirit una àmplia experiència en macroeconomia, esports, i educació superior gràcies a les traduccions que he fet (vegeu clients) i a la meva passió per les matèries.\nDes del 2008 el meu client principal ha estat l’Organització de Cooperació i Desenvolupament Econòmic (OCDE). He traduït tres edicions de la publicació anual Perspectivas económicas de América Latina del castellà a l’anglès i formo part de l’equip que tradueix els informes nacionals del francès a l’anglès per a African Economic Outlook (Perspectives econòmiques de l’Àfrica).\nMoltes gràcies per tots aquests comentaris i per tota la feina a Latin American Economic Outlook. Per la revisió que jo mateix vaig fer d’una part del text, així com per les opinions dels meus companys, estem molt contents amb la teva feina. T’has fixat en molts detalls als quals no havíem prestat atenció.\nCentre de desenvolupament de l’OCDE\nParís, Île de France, França\nTraduccions de textos sobre esports\nHe traduït textos sobre esports com l’atletisme, el futbol, el hoquei sobre gel i el handbol.\nEn la vela esportiva, tradueixo comunicacions per a Spindrift racing. Els vaig ajudar a desenvolupar un programa de comunicació innovadora i d’alta qualitat durant la seva campanya 2015/16 per al Trofeu Jules Verne, i aquest programa va augmentar el valor de la marca per als seus patrocinadors.\nTimothy ho va fer tot per enriquir el seu coneixement de vela i del lèxic específic d’aquest esport quan treballava en els nostres projectes. És més, sempre va estar disponible a hores imprevistes, dia i nit, tal com és necessari per a una regata transatlàntica. Tenia un entusiasme tant autèntic pels projectes que ens semblava que era un membre més de l’equip de comunicació. Recomanaria Timothy sense vacil·lació!\nHeidi Farr, exdirectora de comunicació d’Spindrift racing\nRolle (Nyon), Vaud, Suïssa\nCrec que el desenvolupament professional continu és essencial. És per això que sóc membre de les tres associacions professionals que apareixen aquí a baix. Aquestes organitzen sessions de formació i de networking per als traductors. L’SFT té un codi deontològic al qual estic subscrit.


Josep Burgaya – Josep Burgaya\n18/06/2022 per Josep Burgaya, posted in Articles\nÉs la regió més gran i més poblada d’Espanya. També la que políticament és més determinant per una qüestió de pes parlamentari. Feu tradicional de l’esquerra, especialment del PSOE, la falta d’alternança política durant més de quaranta anys va portar a la pràctica d’un caciquisme d’esquerres que ara es paga, i molt. Tot apunta que es continuarà sufragant la factura i que la dreta tradicional del PP més l’extrema de Vox aconseguiran el proper diumenge una majoria folgada. Els populars apostarien per una victòria en solitari que no els obligués a carregar amb l’estigma del pacte amb la dreta més cavernària, especialment quan representa a aquesta una candidata incorrecte i sobreactuada que sembla una caricatura d’ella mateixa. Les enquestes indiquen, però, que l’electorat popular no fa fàstics a aquesta suma i que més aviat l’abona. Es va normalitzant allò que és moralment injustificable. La polaritat política exagerada que s’ha estimulat tantíssim a Andalusia ha generat aquest tipus d’actituds que més que democràtiques semblen pròpies de la cultura de les bandositats. Sorprèn que una societat modernitzada i que semblava haver superat les submissions socials d’antany es torni entregar de manera alegre al predomini de les formes i el fons de l’hegemonia dels “señoritos”.\nEncara que tradicionalment Andalusia havia estat la zona més endarrerida d’Espanya, la que aportava mà d’obra a les regions més industrioses o l’exportava cap a Europa, ja fa unes dècades que les coses hi han canviat força. Per volum, és la tercera regió econòmica espanyola, tot i que el seu PIB per càpita encara sigui un 20% inferior al punt mig. Però fa temps que creix per sobre la mitjana espanyola. Després de la mecanització del camp dels seixanta i setanta i la seva marxa de població, va aconseguir per mitjà del seu clima i un bon conjunt d’atractius turístics, aixecar un sector que li ha proporcionat riquesa i ocupació, tot i que també bones dosis de destrucció del seu litoral. També s’ha convertit en un dels destins preferits per instal·lar-se per una part dels jubilats alemanys o britànics que es beneficien de la seva qualitat de vida a preus relativament baixos. Una mena de Florida al sud d’Europa. Encara que el turisme i la creació de grans zones residencials han fet de gran palanca de progrés econòmic, el cert és que no s’ha apostat només pel monocultiu d’aquestes activitats. Pols industrial han crescut a l’entorn de la badia de Cadis o en l’entorn de la Sevilla eterna, amb factories tecnològiques molt reputades, mentre que Màlaga es convertia en la mostra de la puixança de la regió fent-ne una ciutat de referència de la modernitat i entregant-li la capitalitat cultural. El pes demogràfic i el seu alineament polític van facilitar dècades d’abundoses inversions en infraestructures i comunicacions, i no només aquestes; que han portat la regió no només a millorar la seva renda, sinó també la seva autoestima.\nLes polítiques d’esquerres, amb totes les contradiccions, contraindicacions i fenòmens de clientelisme que es vulgui, han canviat profundament aquesta terra i la seva gent. “No la va a conocer ni la madre que la parió”, havia previst l’histriònic Alfonso Guerra. Però, si més no en les formes i les actituds, alguna cosa es devia fer malament quan una part del votant progressista ara ho fa fins i tot per l’extrema dreta. Es pot pensar que això va amb els temps que corren, que passa gairebé a tot arreu, que és la confusió imperant entre la ciutadania en moments tan estranys. Les esquerres no els queda més opció que intentar tornar a connectar amb la seva base social i fer-ho a partir de projectes intel·ligibles i centrats en el que és realment important més que no pas en qüestions identitàries que, més aviat, mobilitzen per reacció als opositors. El principal enemic pel progressisme aquest diumenge és l’abstenció altíssima que es preveu entre els seus possibles electors. Les dades són clares, les classes mitjanes i acomodades estan mobilitzades i motivades, mentre que els sectors populars i més necessitats estan desactivats i apunten a la indiferència. No sembla que en pocs dies puguin canviar gaire les tornes. En política els estats d’ànims tarden un xic en mudar. L’abstenció té les seves raons encara que la “raó política” no les entengui. Amb els resultats a la mà, la dreta parlarà de l’evidència d’un canvi de cicle a Espanya, mentre a l’esquerra li resultarà difícil restringir-ho a una dinàmica purament regional. El discurs i la cultura d’una dreta extremadament agressiva i grollera anirà avançant de manera gairebé inexorable.\nFem el de sempre\n10/06/2022 per Josep Burgaya, posted in Articles\nTot i que la Unió Europea hagi plantejat la recuperació de l’economia com un procés vinculat a la seva transformació estructural i per a això ha articulat els enormes fons Next Generation, en realitat la major part dels països i entre ells Espanya estan fiant la reactivació als seus sectors tradicionals. Restablir el turisme en els mateixos termes que va quedar col·lapsat el 2019 no requereix grans esforços ni molta imaginació. Es tracta de fer més lleugeres les exigències sanitàries, activar la promoció exterior i deixar fer un sector afamat que ha estat gairebé dos anys en dejú. Es torna a fer caixa, es veu moviment i es recupera una ocupació encara més precaritzada, si és possible, del que ja estava. Un pur miratge de recuperació. Els problemes estructurals del sector continuen sent els mateixos, així com la seva externalització de costos, els efectes col·laterals sobre les ciutats o el medi ambient situats on eren. Pa per avui i gana per demà com diria el castís. Més enllà de les bones intencions i els recursos abundants destinats a transformar les economies cap a la sostenibilitat mediambiental, l’augment de la productivitat amb la digitalització i la tecnologia, posar la proa en el concepte d’innovació i considerar més aviat el desenvolupament i el benestar a llarg termini que el creixement quantitatiu en les dades immediates, es va imposant el realisme de “fer allò de sempre, allò que sabem”. El que és urgent no permet veure el que és realment important. Veurem fins a quin punt es deixa d’aprofitar l’oportunitat que signifiquen els fons excepcionals de la Unió Europea, el possible benefici d’aquest keynesianisme pràctic despullat de tota connotació ideològica. Són massa dècades aferrats al PIB com a indicador econòmic, cosa que ens ha convertit en addictes al mer creixement i al curt termini i incapaços d’una visió de més llarg abast.\nLa pandèmia va posar en evidència les misèries i la dependència del turisme. La ciutat pandèmica era la ciutat sense turisme. Nova York, París, Barcelona, Amsterdam…, convertides en urbs fantasmals no tant per la reclusió forçada dels seus ciutadans, sinó per una falta de visitants que els ha acabat donant sentit els últims anys. Com ha escrit el periodista Ramon Aymerich, quan les aigües es retiren, es posen en evidència els estralls del monocultiu turístic. Perquè aquest és un dels principals problemes que es deriven d’aquesta activitat, el desplaçament de bona part de totes les altres activitats fins a establir una simbiosi que és dependència absoluta. D’un dia per l’altre, les estructures turístiques convertides en equipaments obsolets van proporcionar una imatge del que seria un món posturístic, com les fàbriques abandonades i les ruïnes de Detroit ens mostren la distòpia postindustrial d’algunes ciutats americanes. Avui Barcelona torna estar sobreocupada i col·lapsada per l’allau d’un turisme delerós d’experiències després de dos anys d’un cert recolliment. Diuen que aquest estiu es batran rècords de visitants. La ciutat no té un altre motor econòmic. Els turistes ocupen i es fan amb l’espai urbà, dificulten la mobilitat, encareixen els serveis i es pretén que els seus ciutadans ho acceptin de manera disciplinada. La ciutat convertida en un parc temàtic on la població de sempre o bé s’apunta al negoci o bé li toca el paper “d’extra” en aquesta pel·lícula. Queda la solució de marxar cap a barris perifèrics o bé a altres ciutats. Molts ho fan.\nL’impuls del negoci turístic va a l’encontre de l’hàbit. Desig de desplaçament i de viatge continuat. El sentit del nou nomadisme que ens porta a tenir una pulsió d’acció contínua i de canvi constant és una tendència que s’inicia a la segona part del segle XX, però que arriba al paroxisme a les poc més de dues dècades del segle actual. Més que una necessitat inherent a un món global, interdependent i hipercomunicat, s’ha establert com una cultura, un estat d’ànim, un hàbit fixat en el comportament. Viatgem i ens movem per feina, evidentment, però sobretot perquè som incapaços d’establir-nos constantment enlloc. El nostre entorn habitual se’ns ve a sobre. La maleta de viatge s’ha convertit en una extensió del nostre propi cos, igual que el telèfon intel·ligent ens fa les funcions d’extensió física, de pròtesi.\n04/06/2022 per Josep Burgaya, posted in Articles\nAquest és el nom comercial d’un fusell d’assalt molt de moda entre els cossos de seguretat i entre els afeccionats a les armes. No és una peça qualsevol, ni va associada a un últim recurs en l’autodefensa per aquells que creuen que disposar d’aquest equip resulta dissuasori. És un fusell semiautomàtic amb una gran potència de foc i amb característiques d’atac més que no pas de defensa. Poc pesat, ajustable, amb diferents mides de canó i amb nombrosos accessoris, munta carregadors de fins a 30 cartutxos i té una capacitat de foc de 750 trets per minut i 550 metres d’abast. És un instrument de fabricació nord-americana que ja té més de seixanta anys d’història i que s’ha anat modernitzant i posant al dia. Una arma que fan servir nombrosos exèrcits, entre ells l’espanyol, a la que es poden incorporar punters làser o bé llançagranades. El que resulta curiós i dramàtic en una eina de tal calibre és que als Estats Units i als països extremadament liberals amb el comerç d’armes, és que la pot adquirir qualsevol particular com a joguina i fins i tot acumular com qui té un rebost ben proveït. Només cal ser major d’edat i pagar un preu que s’assembla al d’un telèfon mòbil que no cal que sigui dels més cars i de darrera generació. Una peça cobejada per tota mena de col·leccionistes, afeccionats a les armes o bé desequilibrats amb fantasies o pretensions de fer-les servir. A les nombroses fires que reuneixen als amants d’aquestes utensilis, fins i tot poden practicar amb ella les criatures si van acompanyades dels seus pares. La darrera matança en una escola de Texas, on han mort crivellades 21 persones de les quals 19 eren nens, un adolescent es va regalar una arma d’aquestes per celebrar la seva majoria d’edat i en un rampell de bogeria va decidir fer-la servir, fins i tot avisant a les xarxes socials que pensava fer-ho. Demencial.\nAls Estats Units la liberalitat en la disposició i maneig de les armes de foc genera massa sovint que es desfermi violència de la més irracional. Qualsevol personalitat trasbalsada té al seu abast descarregar les seves dèries i insatisfaccions amb el recurs al magnicidi. L’armament és de fàcil accés, es ven al supermercat. Hi ha qui ho justifica en que en un país que es va configurar a partir de la colonització interna portada a terme pels pioners, l’autodefensa estava i estaria prou acreditada. És el mite fundacional del Far-West. En realitat, però, tot és més prosaic. Malgrat episodis redundants de violència extrema que abonarien a qualsevol altra país el control i fins i tot la prohibició d’armes de foc en mans de particulars, el lobby dels fabricants d’armament és tan fort i disposa d’una força propagandística tal que fa inútil qualsevol intent de racionalització. L’Associació Nacional del Rifle, acull a més de quatre milions de nord-americans. La seva capacitat de pressió especialment cap al Partit Republicà és molt gran, com resulta evident la seva filiació trumpista. La mateixa setmana de la massacre de Texas, han celebrat una fira anual a pocs quilòmetres dels fets. Tot una declaració de principis a més d’una falta de tacte notable. El seu raonament és clar: el perill no són les armes, sinó les persones que en fan un mal ús. En la mateixa línia, el governador de Texas reaccionava al luctuós episodi no demanant la prohibició d’armes en mans privades, sinó d’armar més i millor als mestres, els quals a més de ser ensinistrats en àrees de coneixement i en pedagogia i didàctica, haurien de ser adequadament formats en autodefensa i ús d’armes als centres escolars. Conviure i fer societat en un país on hi ha 120 armes per cada 100 habitants ha de resultar molt difícil. Una ciutadania armada no és només un perill, resulta l’evidència d’una cultura de l’individualisme extrem i de la incapacitat per bastir un sentit col·lectiu i solidari. Si més enllà de nosaltres mateixos només hi veiem enemics difícilment construirem relacions socials sòlides. Si les armes són arreu i de tan fàcil accés, resulta impossible evitar que siguin el recurs en determinats estats de propensió a la violència i a la destrucció malaltissa.\nL’autodestrucció de la monarquia\n28/05/2022 per Josep Burgaya, posted in Articles\nLa monarquia, com a sistema d’estat, és un concepte que no té defensa fa com a mínim un segle. Pot resultar acceptable de manera fàctica com passa a diversos i avançats països europeus (Noruega, Suècia, Bèlgica…) per que ja només ostenta un caràcter merament simbòlic i es valora que el cost de transformar-se cap a un sistema republicà és més gran que no pas el seu manteniment. Hi ha temors, no sé si fundats, que el període de mudança podria generar un buit poc recomanable en política i un cert grau d’incertesa. És allò de no canviar el que funciona, encara que el concepte en el moment actual resulta més aviat resclosit. De fet, excepte a Anglaterra, sempre tan diferents, no es veu per enlloc una gran professió de fe monàrquica. L’imperi de la raó il·lustrada i la modernitat poc tenen a veure amb una institució de caire medieval que quan exercia el poder efectiu era de caràcter absolutista i més aviat donada a l’arbitrarietat. La teoria política liberal, per allò de sumar canvi i continuïtat, va formular ja fa més de dos segles el concepte de monarquia parlamentària, evitant el caràcter autocràtic d’aquesta forma de govern, per treure-li finalment fins i tot el caràcter de poder executiu que havia ostentat en el sistema de divisió de poders de l’estat de dret, per convertir els monarques en meres figures simbòliques i representatives sense cap mena de capacitat, allò que es va definir com “el rei regna, però no governa”. Es dona per suposat que, el darrer pas, és que la mateixa figura desaparegui, una vegada convertida més en rèmora que no pas en facilitadora.\nA Espanya la reinstauració de la monarquia va ser el resultat del pacte de la Transició. Era l’aposta del franquisme moribund i l’oposició democràtica que estava faltada de la força per imposar la ruptura democràtica es va haver d’empassar aquesta forma d’estat i el que se’n va dir la “reforma”. En tant que monarquia parlamentaria i sense poder, es va acceptar per a aquells que no hi creien, com un mal menor. Era més important dotar el país d’estructures democràtiques sòlides i desmuntar l’aparell dictatorial del franquisme que no pas discutir que hi hagués un monarca, més si aquest feia professió de fe dels ideals democràtics. Simplificant, a Espanya només hi ha monàrquics convençuts a la dreta, mentre que l’esquerra era i és majoritàriament de cultura republicana. Per sostenir el pacte de la transició l’esquerra força en general i el PSOE en particular, es varen haver de menjar aquest gripau. El problema s’ha plantejat quan alguns elements d’aquesta monarquia han estat poc exemplars en el seu comportament tan públic com privat. Més enllà de les dubtoses activitats econòmiques dels gendres, el rei emèrit tan ara que ho és, com abans de ser-ho, ha exercit de lobbista, ha cobrat comissions injustificables, ha defraudat a hisenda i fa exhibicions públiques d’arrogància i falta de tacte molt poc acceptables.\nHi ha qui diu que el seu aparent paper de “salvador de la democràcia” quan el cop d’estat del 23-F de 1981, li va fer creure a Joan Carles I que era una figura blindada i inexpugnable. No va entendre que els temps havien canviat i que hi ha comportaments i demostracions d’arrogància i de classisme que la societat no pot acceptar. Ja no som a l’Espanya en blanc i negre. La societat espanyola ha vist com la seva petició de disculpes quan la cacera d’elefants a Bostwana ho era tot menys sincera. El que ha vingut després resulta suficient per endur-se per endavant la mateixa monarquia. Que hagi estat exonerat pels jutges d’activitats econòmiques corruptes i fraudulentes que resulten evidents per a tothom, no el fa moralment innocent. La “fugida” als emirats va resultar patètica, però una manera de donar una oportunitat de continuïtat la seu successor. La tornada d’aquests dies a Galícia, l’evidència que la monarquia a Espanya no caurà per l’acció del republicanisme, sinó per la pròpia imperícia i una mala noció de l’orgull. Des del punt de vista de la imatge pública no es podia fer pitjor. “Explicaciones, ¿de qué?” quedarà com el colofó d’un monarca que s’ha devorat a ell mateix. Més per realisme que per convicció el PSOE ha aguantat la monarquia a Espanya i ha evitat que fos només la forma de govern preferida per la dreta més castissa. Com s’ha evidenciat aquests dies, els socialistes ja no poden jugar un paper que els acabaria per desnaturalitzar i devorar. Més que de regates, l’emèrita sembla haver vingut aquests dies a Espanya a posar uns quants claus al taüt de la monarquia. I d’aquí poc, tornarà amb el martell i més claus. Algú hauria d’anar pensant en com es gestiona el final del règim.\n14/05/2022 per Josep Burgaya, posted in Articles\nL’individualisme, un cert grau, resulta consubstancial tant a la societat liberal-democràtica com al funcionament de l’economia de mercat. Però allò que era un individualisme moderat en la primera modernitat i en temps de predomini del sistema de correccions de l’Estat de benestar, va ser desplaçat a partir de la recuperació de l’hegemonia neoliberal per un individualisme total, sense cap sentiment de col·lectivitat i mancat de qualsevol obligació cap a ideals compartits. Un individualisme que ha generat la primacia del narcisisme com a centre de gravetat de l’existència. La personalitat i la satisfacció prové de magnificar i convertir en perpetu l’acte de consum. Per Gilles Lipovetsky, estem davant d’un “capitalisme de la seducció” en què les possibilitats en la temptació del consum, entès aquest com a falsa satisfacció, són ininterrompudes i omnipresents. Aquest capitalisme de la fascinació basat tant en allò material com en allò immaterial ha suposat crear un món nou. S’han abatut les antigues formes de pertinença col·lectiva, s’han destruït les ideologies emancipadores i el sentit moral del sacrifici. Tot desig ha de ser omplert immediatament. Un èxit, un producte, una distracció, substitueix una altra. Tot és ràpid, transitori, fugitiu i contingent. Com assenyalava Freud, “la novetat constitueix sempre la condició del gaudi”. En aquest món de l’abundància i el predomini dels productes low cost, preval la varietat, la possibilitat d’elecció i la capacitat d’individualització. Profusió de models canviants i facultat de personalitzar el producte. El que és massiu ha de permetre la pràctica de la singularitat.\nIgual que es produeix una gran abundància de béns materials, també resulta significativa la profusió de productes culturals, entesos aquests com a ofertes recreatives. Estem en una cultura “mediaticomercantil” l’objectiu de la qual és procurar una distracció continuada. La profusió de pantalles a les nostres vides i la connexió digital ho fan possible. Vivim sempre fora de nosaltres mateixos en una prolífica distracció que inhibeix no sols la capacitat de raonament, sinó també la pràctica de la reflexió serena o de la sentimentalitat pausada. Predomina la superficialitat. Joc, lleure i comerç es combinen i recombinen sense separació aparent. De fet, han perdut importància els objectes per guanyar posició l’economia de l’experiència. La publicitat ja no fa “demostracions”, proporciona emocionalitat, seducció, espectacle i fantasia. El profund individualisme que ha penetrat en tots els àmbits genera canvis en la relació d’emmotllament entre estructures socials i actituds individuals.\nLes democràcies liberals viuen, ja fa anys, una profunda dinàmica de despolitització dels seus ciutadans. La política ja no és portadora d’esperança històrica i els partits polítics ja no són dipositaris d’una forma d’identitat. Tampoc d’una ideologia en sentit estricte. El neoliberalisme, el seu triomf inexorable en les dues darreres dècades del segle passat, va portar a l’escepticisme en relació amb el paper de la política i de l’Estat per a la governació del món. El desplaçament de la centralitat va ser clar cap a l’economia. L’eslògan de campanya de Bill Clinton –“és l’economia, estúpid”- no era una anècdota sinó una afirmació del que eren els nous temps a la dècada dels noranta. Una economia com a variable independent, desregulada i fora de control com a condició per a l’augment de la riquesa del conjunt, però que seria monopolitzada i concentrada en uns pocs. La força de la globalització, el caràcter supranacional i monopolístic de les grans corporacions generava frustració en l’àmbit públic i corroïa l’atracció i la consideració cap a allò polític. Un déu menor al que anava perdent sentit apel·lar-hi. La política va esdevenir un focus d’interès només circumstancial. O un àmbit on projectar frustracions.\nAls seus exitosos Diarios, l’escriptor valencià Rafael Chirbes constata la paradoxa que a Espanya la cultura de la Transició va suposar una profunda despolitització de la societat espanyola: “Va haver d’arribar la democràcia perquè ens sentíssim expulsats de la política”. El perill de la despolitització creixent és preveure cap on ens porta. La història ens indica que la “desconnexió del món” per part de la població humiliada, ofesa i ressentida ens aboca, com va escriure Hannah Arendt, a alguna forma de barbàrie. En temps políticament foscos, el nacionalisme identitari i la xenofòbia recobren protagonisme ja que la ciutadania desposseïda d’aquesta condició abandona la confiança en les institucions polítiques de manera imparable i l’individualisme ben incubat pel pensament neoliberal assoleix nivells que posen en qüestió la pròpia noció de societat. La cultura de l’individualisme comporta, de manera gairebé inexorable, la despolitització.\nA propòsit de Pegasus\n06/05/2022 per Josep Burgaya, posted in Articles\nPer a la mitologia grega aquest era el cavall alat de Zeus. Ara, és el nom d’un software per espiar i el leitmotiv d’una gran operació propagandística. L’escàndol polític no acostuma a existir en sí mateix, sinó que es construeix quan se’l necessita. Aquests dies, en la política catalana i espanyola, sentim nombroses declaracions de to alt i esquinçament de vestidures que blasmen el presumpte espionatge fet a partir d’un reconegut programa israelià creat a tal efecte. No sen sap l’abast ni el què ni el com ni el qui, però funciona una campanya ben organitzada i informativament ben greixada, tot prefigurant responsables, corroint les institucions i el govern de torn tot exigint no només que rodin caps, sinó la verbalització pura i simple que ha existit un projecte organitzat i executat de seguiment de l’independentisme. Lògicament que hi pugui haver hagut espionatge no s’hauria de banalitzar. Val a dir, que es el que fan els serveis d’intel·ligència de tots els estats moderns, com també grups privats en una defensa poc neta dels seus interessos. L’acceptació de que passi, hauria de dependre si es fa amb autorització judicial o sense. Aquesta és la clau, tot i ser un tema que sempre es mou als marges. L’independentisme, de manera esbiaixada, aprofita per erigir una “causa general” contra l’estat espanyol. En el seu decaïment actual, especialment el sector més hiperventilat que creu en el “quan pitjor, millor”, necessitava una via per tornar aixecar la dialèctica de l’enfrontament tot identificant allò “espanyol” amb democràcia de baixa qualitat, falta de respecte als drets fonamentals i, fins i tot, amb franquisme. Un intent per revertir la desmobilització dels fidels, els efectes geopolítics adversos que significa la invasió d’Ucraïna, les manifestes vinculacions amb la Rússia de Putin, el descrèdit internacional. I reagrupar un moviment no només dispers, sinó dividit i confrontat de manera profunda. A més, s’acosta un cicle electoral.\nEn els temps que corren, tot necessita d’una marca simplificadora i identificadora. Això que se’n ha anomenat pomposament el “catalangate” és poc més que un invent producte d’un encàrrec del mateix independentisme fet a un laboratori canadenc, Citizen Lab, que té poc d’independent i al que se li assigna una solvència que no mereix. És el que fa, informes sota encàrrec. Que qui l’hagi elaborat sigui justament un català que va jugar un paper destacat en el Tsunami Democràtic i els aldarulls de fa uns anys, es pretén un fet casual. Fa tems que el muntatge estava elaborat, però es dóna a conèixer justament quan el Parlament Europeu va comunicar la creació d’una comissió per investigar l’abundant ús fet arreu del món d’aquest programa d’espionatge telefònic d’origen israelià, perquè així es confongués allò català amb la preocupació general. Que el mateix dia de donar-ho a conèixer es tingués apunt una pàgina web de nom “catalangate” ja preparada i farcida, es veu que també és una casualitat. Estem davant una campanya orquestrada amb la finalitat que la pressió informativa i el predomini del tema en l’agenda política espanyola posi en crisi la majoria governamental. L’intent de creació d’una comissió parlamentària al respecte obeeix justament a aquesta pretensió de desgast i de bloquejar qualsevol avenç en la desescalada catalana. No interessen les explicacions i encara menys la veritat. La finalitat d’una comissió d’investigació al Congrés és només que existeixi i convertir-la en el centre de la política espanyola. Els grans beneficiaris de tot plegat, el Partit Popular i Vox.\nQue l’independentisme “unilateralista” faci aquesta aposta resulta poc sorprenent. Crida més l’atenció i surt de tota lògica la sobreactuació d’Esquerra Republicana. On els porta? Sembla absurd que ERC jugui esportivament en forçar el final de legislatura. Si ho fa, vol dir que la seva estratègia de realisme se’n va a fer punyetes i queda en terra de ningú davant de plantejaments catalans més radicals o essencialistes. Fer arrossegar l’actual majoria parlamentària durant l’any i mig que queda de legislatura implica preparar el terreny per una victòria nítida d’una dreta que ve de bracet amb la dreta més extrema. Això a almenys una part de Junts, la CUP i ales anomenades entitats de la societat civil, ja els va bé. Significa abandonar qualsevol pretensió de bastir ponts i arribar a transaccions satisfactòries per a tots. Representa recuperar la dialèctica salvatge i empobridora amic-enemic, entre el bé i el mal. Hi ha qui fa el càlcul que això reagrupa i cohesiona els seus, però haurien de pensar que això comporta un drama pel país. Tenim ja massa evidències que els que s’omplen la boca afirmant que atiant el conflicte defensen la pàtria, els interessa poc el futur de Catalunya i, encara menys, el dels seus ciutadans. La dreta més reaccionària té pressa per arribar al poder. I són molts els que ajuden.\n01/05/2022 per Josep Burgaya, posted in Articles\nQui més qui menys és a Twitter. És, probablement, la xarxa social més influent encara que no sigui la més nombrosa. No té més de 15 anys d’història, però les dinàmiques que es creen en aquesta trama de microblogging condicionen sens dubte la política, però moltes altres preses de decisions en el nostre món. Aparentment un espai d’opinió lliure i de contrast de punts de vista, que funciona en realitat com un univers de pressió i de manipulació. Sembla una plaça pública, però l’anonimat dels opinadors fa que el tot acabi essent rude i poc adequat, on les dinàmiques de difamació i persecució poden resultar sovint esfereïdores. El comportament t grupal en forma de manada que tendeix a accentuar i a prioritzar les posicions extremes és molt gran, com ho és que una part dels actuants son perfils falsos automatitzats –bots-, preparats per contraatacar de manera sistemàtica determinades persones o arguments. Unes poques persones i màquines organitzades poden crear fàcilment sensacions de pensament dominant i convertir temes irrellevants en trendig tòpic, el qual serà emulat ràpidament per qualsevol tema encara més vulgar. Hi ha qui es creu socialment influent perquè fa quatre tuits cridaners i alguns polítics hores d’ara són poca cosa més que professionals de llençar missatges ocurrents. Una xarxa social amb més de 300 milions de seguidors al món, però un negoci que encara a dia d’avui no s’ha aconseguit de rendibilitzar. Té un gran potencial per l’aportació voluntària de dades que els usuaris hi fem i les possibilitats publicitàries encara poden donar molt de si. Amb tres mil treballadors ocupats amb monitoritzar, controlar i posar al dia l’algoritme, malgrat la popularitat és una companyia que està econòmicament en zona de pèrdues. Malgrat això, aquesta setmana el magnat Elon Musk l’ha comprat per la increïble quantitat de 43.000 milions de dòlars. Encara que sembli una excentricitat, ben probablement farà els canvis necessaris per convertir-ho en un negoci més. En sentirem a parlar.\nElon Musk és una de les figures més rellevants de les noves grans fortunes amassades a partir d’iniciatives tecnològiques. No l’adorna la discreció de moltes d’elles, sinó que li agrada exhibir-se públicament de manera arrogant i opinant de manera atrevida quan no purament temerària. No pertany al nucli dur de Silicon Valley. Actua com un vers lliure i amb el desacomplexament que li dóna disposar d’una fortuna valorada en prop de 200.000 milions de dòlars. Va començar a fer-se notar i enriquir amb la plataforma de pagament electrònic Pay Pal i s’ha fet popular amb els cotxes Tesla. Els seus interessos principals són ara els viatges a l’espai, amb SpaceX, o d’intel·ligència artificial per mitjà de NeuraLink. Poc amant de pagar impostos, ha anat desplaçant les seves seus dins els Estats Units per tal de contribuir ben poc a l’erari públic. Liberal extrem, se’l situa dins el que s’anomena l’anarcocapitalisme. La seva vocació és substituir el paper d’allò públic i reduir el pes de les administracions al mínim. Justament, la seva aposta per Twitter la fa, afirma, en la defensa de la llibertat absoluta en els missatges, sense cap mena de limitació en una plataforma ja de natural molt reticent a moderar i eliminar missatges i comptes problemàtics. En contrapartida, afirma que eliminarà els perfils falsos que actuen de manera robotitzada i es compromet a fer més transparent i a millorar un algoritme de visualització de missatges que no se sap ben bé com actua i sobre el qual hi ha nombroses sospites de funcionar de manera molt esbiaixada.\nEns agradi més o menys Twitter fa el paper de substitutiu de la plaça pública. Molt en la cultura del nostre temps, redueix el debat a formulacions bàsiques la finalitat de les quals no es aportar llum, coneixement, sinó el crear impacte. Un espai on tothom pot expressar la seva opinió encara que no tingui cap formació ni criteri. El nivell de la conversa tendeix a igualar-se per la part baixa i on l’insult, la barroeria, la falsedat i el menyspreu campen de manera triomfant. Certament ben utilitzada és una eina d’intercomunicació, però més que el diàleg hi predominen els monòlegs simultanis. També aquí, d’alguna manera el mitjà és el missatge. Justament fa uns dies vaig llegir un tuit que, de manera molt eloqüent, afirmava: “Twitter és com un bar, on tu no ets un client, sinó la cervesa”.\n24/04/2022 per Josep Burgaya, posted in Articles\nLa corrupció no és estranya al món polític i qui, més qui menys, tots els partits han patit els seus episodis. S’ha de reconèixer, però, que el Partit Popular s’ha especialitzat i molt en la qüestió, tant pel nombre de casos com per la seva redundància especialment en temps que sembla que haurien d’haver après a ser una mica més curosos. Acaben de patir la darrera condemna del cas Gürtel i, de manera paral·lela, Pablo Casado ha hagut d’abandonar el lideratge per haver-se atrevit a denunciar els negocis a l’empara del poder de la família de Díaz Ayuso. En un context tan poc edificant potser no resulta tan estrany que s’hagi produït l’escàndol de les comissions draconianes cobrades per intermediaris a l’ajuntament de la capital tot fent servir -ves quina novetat- el vincle amb un familiar de l’alcalde Díaz Almeida. El cas no és de tràfec d’influències o d’activitats que forcen una mica les línies de l’ètica pública. És senzillament una estafa. En plena pandèmia uns desaprensius arribin a altes instàncies de la corporació municipal i prometen material sanitari a preus desorbitats i, a sobre, defectuós. No ha estat un accident. A l’entorn de certes cultures polítiques els voltors disposats a fer negocis fàcils tirant de contactes resulta més que habitual. És el microclima idoni. Els pinxos en qüestió són de manual. El típic fantasma que es presenta com “home de negocis” i un aristòcrata sevillà d’allò més decadent i habitual de les revistes i programes del cor. La culminació, era que també es trampejaven entre ells. Ja posats, perquè no fer-ho. Una vegada vista l’evidència, la reacció política tan patètica com sempre: negar-ho i fer-se l’ofès. Demencial.\nPerò el tràfec d’influències i la corrupció també es donen més enllà de la política. De fet, el món de l’esport en general i el del futbol en particular és un terreny força abonat per a saquejos organitzats en forma de comissions, les quals tenen poc a veure amb feines realment realitzades d’intermediació que es mereixin una remuneració. Són pura i simplement una mossegada que cada vegada és més grossa. Els afeccionats, sempre obnubilats pel sentiment passional, ho perdonem tot menys perdre els partits. Cada vegada més, la gestió de fitxatges i traspassos és un mercat persa ple de representants, intermediaris, familiars, agents, executius de clubs…, els quals arramblen, com bé s’ha vist al Barça, les finances dels clubs de manera francament esportiva. Com que el club és dels socis, en realitat no és de ningú i, durant el temps de mandat, les directives es dediquen a l’activitat extractiva, a col·locar amics i familiars i a malbaratar frívolament els diners, justament perquè no són seus. En aquesta cultura tan exemplar que predomina a Can Barça, amb decisions incomprensibles i contradictòries, amb periodistes a sou del club mentre es dinamita tan la marca com el prestigi adquirit, no és estrany que un “llest” com Gerard Piqué es cregui amb el dret de pastissejar en l’organització de competicions per treure’n uns magnífics rèdits econòmics en forma de comissions que s’autoadjudica. Faltat de tot sentit de les proporcions i de l’ètica, no veu el conflicte d’interessos evident que això significa i la mala posició en la que queda precisament el club on ell -oh, sorpresa!-, és el jugador més ben pagat. Les converses que s’han sentit amb el president de la Federació Española de Futbol els inhabiliten a tots dos, no només per continuar on són sinó per merèixer cap mena de consideració i credibilitat. Portar una competició espanyola, amb tot el que significa, a celebrar-se en un país llunyà com Aràbia Saudí, una autocràcia medieval on les dones ho tenen tot vetat, no hauria de ser acceptable, ni tan sols una possibilitat. El col·leguisme i to de les converses, malgrat les pretensions classistes del nostre jugador, fan vergonya aliena. Una mala pel·lícula de gàngsters de dissabte a la tarda. La resposta, com en el cas del PP, ha estat la de disparar a tort i dret i fer-se l’ofès. I reivindicar el dret a fer negocis.\nTant en un cas com l’altra, més enllà del caràcter il·legal o delictiu que puguin tenir ambdós temes, hi ha la dimensió moral. Els protagonistes no la tenen en compte i la menyspreen. Però la societat no ho hauria de fer. Hi ha conductes que no són acceptables perquè alliçonen negativament, fan malbé la confiança col·lectiva. Tant els partits polítics com els clubs de futbol fan bandera dels “valors”. Ni que sigui per una vegada, estaria bé que es fes evident.\nSocietats petites, grans esdeveniments\n15/04/2022 per Josep Burgaya, posted in Articles\nTant en la dimensió personal com en la col·lectiva el que es porta és actuar en funció i de cara a l’aparador. No importa el que realment s’és, sinó el que s’aparenta. Resulta obvi que, a vegades, grans operacions que mobilitzen recursos i energies de tota una ciutat o un país poden resultar fructíferes i rellevants. Es tracta d’alinear voluntats a partir d’una gran cita que té un component simbòlic i que posa en marxa una societat perfectament impulsada pels seus governants. Les olimpíades de Barcelona-92 en són un magnífic exemple. La ciutat necessitava un estímul. L’olimpisme només era un leitmotiv perquè una immensa energia inversora i transformadora es posés en marxa. Hi havia un projecte, una direcció política molt clara i la cita esportiva era excusa i culminació per a una gran obra compartida. Les coses van funcionar. El problema i el gran error és creure que organitzar grans proves internacionals, per elles mateixes, et donaran el dinamisme i l’estratègia dels que estàs faltat. Una ciutat o un país requereixen de projectes de desenvolupament sòlids i de governants que els proporcionin escenaris de futurs creïbles i factibles a partir de polítiques públiques i de relats propicis. Apostar només pel què és aparent es garantia de fracàs. No es pot anar saltant de festa en festa. Només recordar que l’intent de repetir a Barcelona l’èxit olímpic amb el Fòrum Universal de les Cultures del 2004, es va saldar amb un notori fracàs que va vorejar allò grotesc. Les grans cites estan bé quan han de representar la culminació d’un projecte econòmic, social i urbanístic sòlid. Però cal sempre un pastís per poder col·locar la cirereta.\nEl sainet sobre la candidatura a les Olimpíades d’Hivern del 2030 al Pirineu sembla inacabable. Com que el país no té projecte ni narrativa, només performances, no se sap si es vol o no. L’independentisme governant recorre a un referèndum i es fa un embolic a l’hora de definir qui hi hauria de participar. Es com deixar que decideixi l’atzar o bé com crear una comissió de treball quan no saps que carai decidir. Si el Comitè Olímpic Internacional que és qui ha en últim terme de d’adjudicar-ho fos una organització seriosa -que no ho és-, ja ens hauria engegat a dida. És per això i malgrat l’esperpent de la coorganització amb Aragó, que correm el risc de que ens ho atorguin. A dia d’avui, esdeveniments com aquests ja no els vol ningú. Només hi guanyen calers quatre aprofitats de l’entorn olímpic, però els organitzadors a perdre-hi. Apel·lar que serviran d’excusa per construir infraestructures necessàries, resulta poc creïble. La connexió amb el Pirineu és certament dolenta i si no que ho demanin als usuaris de la línia de tren Barcelona-Puigcerdà. De les obres d’adequació i modernització se’n parla des de que els Rolling Stones van debutar en el seu primer concert. Pel que fa a l’eix del Llobregat, està concebut perquè turistes i barcelonins arribin a les segones residències, no perquè la gent del territori tingui un just accés als serveis i a les oportunitats. S’oblida en aquesta candidatura que, probablement, el 2030 la neu la Pirineu ja serà història i ves a saber si també l’hivern. El canvi climàtic existeix i avença inexorable pel qui el vulgui veure. Fiar-ho tota als canons de neu artificial potser resulta d’un optimisme excessiu.\nBarcelona acaba d’anunciar que serà la seu de la Copa Amèrica de Vela del 2024. Les autoritats d’una i altra banda de la Plaça Sant Jaume ho han anunciat de manera cofoia i triomfalista. Un esdeveniment que, es veu als competidors que ho demanaven, ja interessa a poca gent. O més ben dit, la majoria de ciutats ja no els agrada que els prenguin el pèl. València, que ho ha organitzat dues vegades, està farta de deixar-hi diners i donar lloc a entorns de corrupció que aquesta activitat afavoreix. Una exhibició de rics i per a rics que el primer que fa una vegada anunciada la seu, és demanar bonificacions fiscals per facilitar-ho. De fet, és costum d’adinerats el pagar pocs o gens d’impostos. Per això ho són. Potser el que més ha sorprès és que celebrés amb tant entusiasme aquesta concentració de “pijerío” internacional l’alcaldessa Ada Colau, que sembla que en pocs anys ha passat de prioritzar evitar desnonaments a promoure que els iots luxosos puguin amarrar al port de Barcelona. Un esdeveniment caspós i anacrònic que més que brandar-lo orgullosos ens hauria d’avergonyir. Denota la declinació de país i la falta de polítics amb projectes amb cara i ulls tant per Catalunya com per Barcelona. Tot es fia a la recuperació del turisme. Estratègia que quan és predominant i gairebé única sempre resulta fallida. Mentrestant, al País Valencià, tips de dècades de focs artificials, s’han centrat no en obtenir regates sinó la fàbrica de bateries de liti de Volkswagen a Sagunt. Qüestió de prioritats.


Celebreu amb nosaltres els 15 anys del Front Diabòlic! | La Garriga Digital\nCelebreu amb nosaltres els 15 anys del Front Diabòlic!\nCom veieu al cartell, el Front Diabòlic La Garriga celebrem els 15 anys d’existència cremant i fent gaudir tothom qui ha participat d’aquesta festa de cultura popular que són els correfocs de les colles adulta i infantil i els balls del nostre estimat drac, La Garrifera.\nFarem festa a la Placa de Can Dachs el proper 7 de maig i desitgem viure aquest aniversari amb la màxima participació d’amics i amigues. Per això us animem a tots a venir a plaça vestits com cal i xalar amb nosaltres de l’espectacle de foc, música i pólvora.\nSalut, Foc i Tabals Tradicionals!\nLa Junta, ACR Front Diabòlic de La Garriga\nArticle anteriorL’Aplec dels garriguencs a Puiggraciós retorna amb força\nArticle següent‘La Garriga en temps de covid. De l’alarma a la vacuna’, es presenta la vigília de Sant Jordi


Nexus 6P - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\nGoogle i Huawei\n159,3 ( ) × 77,8 ( ) × 7,3 ( ) mm\nSnapdragon 810 (en)\n← Nexus 6\nPixel (en) →\nEl Nexus 6P és un telèfon intel·ligent de gamma alta desenvolupat per Huawei en col·laboració amb Google. És la setena versió de la família de smartphones Nexus. Es caracteritza per la seva pantalla AMOLED amb resolució WQHD de 5,7 polzades i el seu processador Snapdragon 810. Va ser presentat al costat de l'última versió de android Android 6.0 Marshmallow. És el segon Nexus a superar les 5.2 polzades de pantalla.\nS'ha descobert que el cristall que cobreix la càmera posterior i el flaix es fractura per si solament si hi ha un canvi de temperatura ràpid, a causa de la manca de juntes d'expansió.\nHi ha problemes amb el micròfon que resulten en una deficient qualitat de veu. Google està investigant el problema.\nDes que Google decidís llançar fa ja alguns anys el seu propi sistema operatiu mòbil, no han estat pocs els fabricants que han optat per fer ús d'ell. De la mateixa manera, no són poques les companyies (per no dir totes), les que decideixen personalitzar els seus telèfons perquè aparentment siguin diferents a la resta.\n1 El SOTA tal qual ha estat dissenyat\n2 Afegeix el que vulguis\n3 Actualitzacions al dia\n4 Màxim rendiment\nEl SOTA tal qual ha estat dissenyat[modifica]\nAquesta és, probablement, la major diferència enfront dels altres. El sistema operatiu és Android, sense cap modificació o afegit. Aquesta és considerada un dels avantatges, perquè, com que no porta res “extra”, pot rendir al 100%, la qual cosa, segons la companyia, ofereix una experiència d'ús única.\nAfegeix el que vulguis[modifica]\nEl sistema porta les aplicacions necessàries o justes per al seu ús inicial, amb el que l'usuari decideix quines aplicacions instal·lar, i quines no. On això es fa més significatiu és en els terminals Samsung, que per norma general venen bastant carregats d'aplicacions pre-instal·lades que en la seva majoria no es poden desinstal·lar, i que l'usuari probablement no les farà servir amb tanta freqüència o solament les farà servir alguna d'elles.\nAixò dona llibertat a l'hora de triar la millor aplicació per a cada situació. Per exemple, moltes companyies ofereixen aplicacions socials que unifiquen diversos comptes, algun calendari especial, aplicacions de descàrrega de música, etc. Pot ser que cap d'elles interessi a l'usuari i que prefereixi descarregar una altra, per la qual cosa tindrà aplicacions sobrants que no podrà treure.\nActualitzacions al dia[modifica]\nAquest és un altre dels punts fonamentals que fan a la gamma Nexus especial, i és que les actualitzacions de sistema arriben sempre primer a aquests dispositius. En ser el telèfon de Google, té prioritat a l'hora de rebre les millores del SOTA, encara que això no sigui del tot cert, ja que les altres companyies podrien actualitzar les seves terminals en relativament poc temps de no ser per voler ficar-li tant la mà.\nÉs el cas del Motorola G, que malgrat ser també de Google, no és un Nexus, però ve amb el sistema 100% Android, la qual cosa li atorga aquest avantatge. Òbviament, les actualitzacions tenen “data de caducitat”, i els primers terminals Nexus com el One o el Nexus S, no rebran Kit Kat de forma oficial, encara que sí que poguessin suportar-ho, però això ja és un altre tema.\nCom hem dit, els Nexus són el telèfon de Google, i són els encarregats de provar totes les novetats i modificacions que es realitzen sobre Android. Això els dona un altre plus, perquè el sistema està optimitzat i adaptat al 100% a aquest terminal. Tant els seus components com les seves prestacions estan fetes a mesura per Android, o viceversa, la qual cosa ens permet gaudir d'una experiència d'ús, fluïdesa i rapidesa magnífica.\nI això no implica que sigui un telèfon d'altíssima gamma quant a Maquinari o components, perquè aquesta és una altra de les diferències davantTA de la resta, que té a veure amb el punt següent.\n↑ Nexus 6P con graves problemas de diseño\n↑ Many Nexus 6P Owners Are Reporting Microphone Problems, May Be Related To Noise Cancellation; Google Is Investigating\nReproductors de mitjans digitals\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Nexus_6P&oldid=27696948»\nArticles amb text per millorar des de 2017\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 2 jul 2021 a les 18:14.


El Col·legi de Periodistes torna a celebrar Sant Jordi amb una parada i una signatura de llibres | Col·legi de Periodistes de Catalunya\nInici / Actualitat / El Col·legi de Periodistes torna a celebrar Sant Jordi amb una parada i una signatura de llibres\nEl Col·legi de Periodistes torna a celebrar Sant Jordi amb una parada i una signatura de llibres\nDesprés de dos anys de pandèmia per fi podem tornar a sortir als carrers a gaudir d'una diada de Sant Jordi periodística. Si encara no saps quin llibre regalar et recomanem les últimes publicacions dels nostres periodistes col·legiats. A més podràs tenir el teu exemplar signat si t'apropes a la nostra parada de Sant Jordi situada davant la seu de Barcelona del Col·legi (Rambla Catalunya 10).\nApropa't a la parada de Sant Jordi del Col·legi de Periodistes\nEl Col·legi de Periodistes de Catalunya organitza una parada amb llibres de col·legiats i col·legiades per celebrar la diada de Sant Jordi. Enguany comptarem amb més de seixanta publicacions de periodistes per regalar i llegir periodisme de casa nostra. Ens podreu trobar davant la seu de Barcelona (Rambla Catalunya 10) on també celebrarem una signatura d'exemplars amb alguns dels nostres col·legiats.\nHorari signatures de llibres\n10:00 h a 11:00 h: Danae Boronat ("No las llames chicas, llámalas futbolistas"), Tomàs Alcoverro ("Tot està per dir") i Xavier Casinos (Barcelona secreta III).\n11:00 h a 12:00 h: Vicens Lozano ("Intrigues i poder al Vaticà") i Danae Boronat ("No las llames chicas, llámalas futbolistas").\n12:00 h a 13:00h: Elvira Altés ("Dones a les ones"), Adrià Soldevila ("De la gloria al infierno" i "El partit més llarg") i Pilar Aymerich ("Presas. 1976 - 1978").\n13:00 h a 14:00h: Laura Manzanera ("Insumisas") i Lluís Foix ("Una mirada anglesa").\n16:00 h a 17:00h: Àngela Vinent ("Pati de veïns") i Mònica Planas ("El petó del capità Kirk").\n17:00 h a 18:00h: Albert Suñé ("Confeti per al clarinet").\n18:00 h a 19:00h: Carles Batalla (" troM, la irreversible") i Joan Guerrero ("Cara Terra / Estimada Terra").\nAquesta iniciativa va sorgir l'any 2019 des del Centre de Documentació Montserrat Roig amb l'objectiu de gaudir d'aquesta diada tan especial amb els col·legiats i col·legiades. En els últims anys degut a la situació sanitària no hem pogut gaudir del tot d'un dels dies més esperats de l'any. Tot i així, la literatura no s'aturat i els col·legiats han continuat publicant llibres de temàtiques diverses


Engega el Projecte global d'immersió a les arts en la primera infància al Teatre Romea - Viu el teatre\nEngega el Projecte global d'immersió a les arts en la primera infància al Teatre Romea\nEl passat dissabte 16 de novembre, des del Servei Educatiu de Viu el Teatre vam començar un nou camí d’investigació i aprenentatge. Es posava en marxa la primera sessió de formació del Projecte Global d’immersió a les arts en la primera infància (Llavors Creatives). Un projecte en col·laboració amb les Escoles Bressol Municipals de Barcelona per a que les arts esdevinguin un recurs pedagògic a les aules dels infants de 0 a 5 anys.\nEs tracta d’un projecte pilot engrescador dirigit a les educadores, a l’alumnat i a les famílies amb línies d’acció diferents per a cada col·lectiu. Les educadores reben una formació, els nens i nenes una experiència vivencial amb activitats a l’aula i a les famílies se’ls ofereix tallers sensorials. Finalment el procés acaba amb un espectacle per a que gaudeixin tots els implicats.\nAquest primer dia de formació va tenir lloc al Teatre Romea i va estar dirigit per l’actriu Maria Santallusia. La sessió de 9 h a 15 h va servir per a trencar gels i aprendre a dramatitzar els contes treballant la veu, la titella i el propi cos. La Lorena Lliró, musicoterapeuta i actriu de Pintamúsica i Cinemúsica va complementar la jornada aportant recursos musicals que acompanyen aquesta dramatització dels contes. Des de l’equip de Viu el Teatre es va comptar també amb la presència de la nostra assessora externa, la pedagoga Esther Belvis.\nLes educadores participants formaven part dels equips de l’EBM Can Caralleu, l’EBM El Tren de Fort Pienc i de diferents escoles Bressol del Districte de Ciutat Vella. El dia 1 de febrer tindran una nova sessió de formació on seguir investigant entorn les arts escèniques, com contribueixen al desenvolupament de les capacitats dels infants de 0 a 5 anys en la gestió d’emocions, de la creativitat i la imaginació.\nPodeu veure en AQUEST VIDEO un recull d’imatges d’aquesta primera sessió de la formació.


Una estudiant demana poder escollir l'opció "altres" en la classificació per gènere - Empordà\nUna estudiant demana poder escollir l'opció "altres" en la classificació per gènere\nEl jove, de 21 anys i d'Olot, sol·licita formalment que hi hagi alternaives al binom home/dona\nEFE 11.11.2015 | 19:42\nUna estudiant de 21 anys d'Olot (Garrotxa) va demanar formalment a l'Observatori Contra l'Homofòbia (OCH) que existeixi l'opció "altres" fora del binomi "home/dona" en la classificació per gènere, quan el mes de setembre passat es va inscriure a l'Escola Superior d'Art i Disseny d'Olot i va haver d'elegir entre dues opcions amb les quals no s'identificava.\nSegons ha informat el President de l'OCH, Eugeni Rodríguez, la demanda d'aquesta persona, que no vol ser identificada, ha estat traslladada a la Generalitat de Catalunya perquè l'opció "altres" s'inclogui a tots els formularis oficials.\nTant l'OCH com l'estudiant d'Olot han al·legat que la llei contra la LGTBIfòbia aprovada pel Parlament de Catalunya el passat 10 d'octubre ha d'emparar aquesta demanda.\nL'article 23 de l'esmentada llei preveu que "especialment en l'àmbit educatiu i universitari, s'han d'establir per reglament les condicions perquè les persones transgènere i les persones intersexuals siguin tractades i nomenades d'acord amb el nom del gènere amb què s'identifiquen, encara que siguin menors d'edat".\nSegons Rodríguez, aquesta persona està "fent patent que a les escoles de Catalunya no hi ha possibilitat de no sentir-se home o dona", i ha dit que la Generalitat està "veient què es pot fer" sobre això.


Valors, Missió i Visió – Via21: Soluciones en T.I.C\nAnticipació: Un dels nostres valors afegits.\nConfiança: És la base de la nostra relació.\nCredibilitat: Sempre complim el que asseverem.\nEmpatia: Projecte comú = garantia d’èxit.\nPerspectiva: Amplitud de mires.\nPracticitat: Prioritzant i anant per feina.\nPuntualitat: En tot el que és previst.\nSeguretat: Amb tot el que fem.\nEl nostre principal valor és l’Empatia, equilibrant les expectatives amb els resultats i revaloritzant dia a dia el nostre principal actiu: la satisfacció dels nostres clients.\nLa nostra única dependència és satisfer les necessitats dels nostres clients i la nostra independència, la solució aplicada.\nExisteixen moltes maneres de dirigir projectes i obtenir resultats, però nosaltres entenem que tan sols existeix una manera de fer les coses: compartint les inquietuds.\nProporcionem solucions basades en les Tecnologies de la Informació i les Comunicacions.\nAportem el dinamisme i el control necessari per a assegurar el retorn de la inversió feta, que justifica la nostra col·laboració davant l’evolució Tecnològica.\nAquests són els ingredients indispensables per aconseguir els objectius estratègics de l’empresa actual.


Home > parc bit> SportBit\nSportBIT, 123 rutes per practicar esport a l'aire lliure pel ParcBIT i voltants.\nUn dels objectius de la Fundació Bit com a entitat gestora del ParcBit és oferir tot un seguit d'activitats que ajudin als seus usuaris a conciliar la vida personal i laboral amb les activitats lúdico-esportives.\nPer això s'ha tingut en compte la tendència creixent d'incorporar l'activitat lúdico-esportiva en l'àmbit del treball, com una resposta lògica a les necessitats de les persones que treballen en àmbits altament competitius i amb grans dosis d'esforç i estrès.\nAixí doncs, aprofitant la situació privilegiada del ParcBit (paisatge, orografia, localització, clima, etc.), s'han dissenyat un conjunt de rutes per a la realització d'activitats a l'aire lliure per permetre una interacció plena entre l'usuari i la natura.\nEs tracta de 37 rutes que sumen més de 500 km de recorregut per practicar esport a l'aire lliure al ParcBit i voltants, amb 8 activitats esportives diferents des de bicicleta, nordic walking, passant per inline skating i rutes a peu (running, walking i X-running).


Finalitza el programa de seguiment a la gent gran de Mont-roig del Camp amb nombrosos vincles personals que perduraran més enllà de l’emergència sanitària | La Guia De Reus\nInici La Guia del Camp Finalitza el programa de seguiment a la gent gran de Mont-roig del...\nFinalitza el programa de seguiment a la gent gran de Mont-roig del Camp amb nombrosos vincles personals que perduraran més enllà de l’emergència sanitària\nL’Ajuntament de Mont-roig del Camp plantejarà, quan sigui possible, un acte de retrobament entre la xarxa de voluntariat i les persones ateses durant aquests tres mesos, perquè es puguin conèixer personalment\nEl programa de seguiment a la gent gran que l’Ajuntament de Mont-roig del Camp va engegar a l’inici de la declaració de l’emergència sanitària ha deixat moltes històries boniques, emotives i per al record, tant per a les persones grans, com per a l’equip de voluntariat que hi ha participat. La iniciativa va acabar aquest divendres, coincidint amb la finalització de l’estat d’alarma i l’entrada al període de la nova normalitat, previst per aquest cap de setmana, però amb nombrosos vincles i afinitats creades que perduraran en el temps. Tant és així que, en el moment en què es pugui, l’Ajuntament durà a terme un acte de retrobament entre voluntariat i persones que han estat ateses perquè es puguin veure i conèixer personalment.\nDe fet, la majoria de persones que han participat en el programa demanen poder-se trobar. A més, hi ha voluntaris que han dit que encara que finalitzi el programa continuaran les trucades pel vincle personal que s’ha creat, més d’enllà de la tasca de voluntariat. També les persones que han rebut el seguiment demanen poder agrair personalment a les persones que les han trucat o els han ajudat durant aquests mesos. I és que han estat quatre mesos amb històries ben entranyables, com l’àvia que va fer arribar una mona a casa d’una voluntària el dia de Pasqua o una trucada per felicitar un aniversari que un voluntari va fer amb gran il·lusió i que va emocionar a la persona gran que la va rebre. També, és clar, hi ha hagut històries de superació, com la d’un home de 77 anys, que va estar a punt d’ingressar per coronavirus i que la persona voluntària el trucava per dir-li bon dia, bona nit i per saber com es trobava, si millorava, si li feia efecte l’antibiòtic o si necessitava ajuda. Tot un suport prestat de cor, i que l’home, que finalment va acabar revertint, també ha dit que voldria agrair.\nArticle anteriorLes obres del Museu del Port de Tarragona superen la fase de desmuntatgede la coberta\nArticle següentEl 56 RallyRACC es disputarà els pròxims 23 i 24 d’octubre


Home » Blog » Mitjans de comunicació » “Soc asexual, no em posa ningú” Col-laboració a rac 1 a la Revolució sexual\nROSANNA CARCELLER ESCUDERPeriodista de RAC1\nEl Pau i la Clara es defineixen com a asexuals i tenen ben clar que es tracta d’una orientació sexual. “Es pot definir com no sentir atracció sexual cap a altres persones. Hi ha estudis que resolen que és una orientació”, diu la Clara. “És molt important entendre que és una orientació sexual, jo l’he sentida tota la vida. L’any que ve no seré heterosexual, jo soc asexual i no reconèixer que és una orientació ens invisibilitza molt. Si s’admet que hi ha persones que senten atracció per tots dos sexes –bisexuals–, persones que la senten només per un –homosexuals o heterosexuals–, per què tanta resistència a admetre que les persones que no sentim atracció sexual puguem identificar-ho com la nostra orientació?”, afegeix el Pau.about:blankPUBLICIDAD\n‘Soc asexual, no em posa ningú’. // Freepik\n‘Sóc asexual, no em posa ningú’. // CC0\n– Què és ser asexual romàntic? I asexual arromàntic? I asexual aloromàntic?\n– Què és l’atracció platònica?\n– Si creus que ets asexual, què has de tenir en compte quan et planteges anar a un psicòleg o sexòleg?\n– Com és sortir de l’armari, quan t’adones que ets asexual?\nCapítol 15: Soc asexual i no hi ha ningú que em posi00:0020:36\n[15:50] Asexual aloromàntic, asexual arromàntic… Aclarim conceptes dins l’espectre asexual.\n← Models anatómics\nAmar sin sufrir. Congreso Online →


Alabama Monroe: un drama amb bona música country, per Jordi Guasch - MúsicaCountry.cat\nHome » Articles » Alabama Monroe: un drama amb bona música country, per Jordi Guasch\nAlabama Monroe: un drama amb bona música country, per Jordi Guasch\nAlabama Monroe: un drama amb bona música country\nDesprés d'haver visionat al cinema aquest magnífic drama belga dirigit per Felix Van Groeningen i molt ben interpretat, manifesto que qualsevol aficionat al Country tradicional pot donar-se per satisfet. Actualment estic veient capítols de la sèrie televisiva "Nashville" (2012), l'argument gira al voltant de músics immersos en el microcosmos de Music Row. Admeto que la seva trama, encara convencional, és àgil, pot enganxar, i gaudeix de dignes interpretacions. No obstant això, exceptuant algunes escenes (com les del "Bluebird Cafè") Country pur brilla per la seva absència. En els episodis que ja he deixat enrere, gairebé tot és Country -Pop, Nash -Pop o balades Country - Folk dins d'aquesta línia "nashvillera" contemporània. Per a qui connecti amb això, ja que la música és encertada. Sí, els seus intèrprets toquen i canten correctament. A més, es cau en l'error d'identificar aquesta tendència "popera" de Music Row amb el Country en general. O potser és que va bé per al guió, però és una cosa tan absurd que un iniciat en Country seguida detecta. No obstant, si es vol música Country autèntica, cal veure "Alabama Monroe".\nVaig a comentar alguns aspectes del film des de la perspectiva d'un aficionat a aquest gènere...\nLa pel·lícula pivota entorn del Clàssic "Will The Circle Be Unbroken?", Una peça Old - Time molt habitual posteriorment dins de l'estil Bluegrass, que és el que practica la banda liderada per la parella protagonista. Es tracta d'un tema popularitzat per The Carter Family i basat en una lletra original de principis del 1900 a càrrec d'Ada R. Habershon i Charles Gabriel. La van gravar per primera vegada el 1935, amb Sara Carter com a vocalista acompanyant del acostumat ritme de autoarpa i guitarra.\nEl famós trio va començar a adquirir el seu enorme poder d'influència en la música Country després d'aparèixer en les "Bristol Sessions" de 1927. En aquesta mateixa data és precisament quan es va registrar la gravació pionera de "Will The Circle Be Unbroken" per Frank & James McCravy, si bé no tan important per als amants al country com la de l'any següent gràcies a Frank Luther & Carson Robison. I ja que Didier té a Bill Monroe com el seu ídol, oportú és afegir que els Monroe Brothers la van registrar el 1936. De fet, la companyia discogràfica Victor va gravar aquesta peça, titulada originàriament "Can The Circle Be Unbroken" el 1933, però no es va comercialitzar. Els Carter decidir provar sort en 1935 amb ARC obtenint un enorme èxit. També l'interpretarien etiquetant com "Shall The Circle Be Unbroken".\nLa cançó té una alta càrrega emocional ( la mort d'una mare és el tema principal que donarà peu a celebrar la fe en el Més enllà ..." When I saw that Hearse menja Rollin' for to carry my mother away...") i espiritual, sobre l'esperança de que els éssers estimats es reuneixin al Cel, segons el fonament cristià d'aquesta música. Hi ha hagut infinitat de versions d'aquest tema, i fins i tot va servir de títol per a tres excel·lents àlbums dobles de la Nitty Gritty Dirt Band amb convidats de luxe. Encara es continua interpretant tant en el context de la música country com en el de les esglésies. La tolerant visió religiosa dels membres de The Carter Family ens ocuparia massa espai. Fa temps vaig gaudir d'un llibre biogràfic sobre el grup i ho explica molt bé.\nEls aficionats/es al gènere també s'hauran identificat altres cançons com: Wayfair Stranger, Over The Gloryland (basada en una composició de 1906 de Gospel meridional), Reuben's Train (en els títols de crèdit figura erròniament com "Rueben's Train"... ), If I Need You (de Townes Van Zandt) cantada per Elise en pla "Alison Krauss", etc... Ja en els títols finals sona "Where The Soul Of Man Never Dies" que els més honky-tonkeros recordaran el cd "Three Hanks" (1996).\nIl·lustracions que formen part del llibre "Country music stars" (Josep Julià/ Jordi Guasch) (Més informació del llibre a aquesta pàgina\nMENCIONS RELATIVES AL COUNTRY:\nN'hi ha diverses, citaré algunes...\nDidier al·ludeix en un moment a l'àlbum "J.D. Crowe & The New South" de 1975 com si fos una joia, demostrant com estima el Bluegrass. En l'escena on coneix Elise, aquesta identifica la balada "Im So Lonesome I Could Cry" amb Elvis Presley però Didier li diu que és de Hank Williams. Efectivament, i la va registrar el 1949. Un esment desgraciadament molt oportuna a jutjar pel futur que els espera ...\nDidier la convida a que assisteixi al concert que donen a la nit i ella li pregunta si això del Bluegrass té a veure amb la música Country. Ell, demostrant un cop més la seva passió per aquesta música, la il·lustra dient-li que es tracta "del més pur"...\nBé, Didier no està massa informat ja que "no és així exactament" ...\nRepassem molt esquemàticament com es gesta el Bluegrass:\nBill Monroe, pare d'aquest estil country, formava part dels Monroe Brothers, exponents del Old - Time en la seva última fase. El 1939 va crear la seva pròpia banda: The Blue Grass Boys, generant un estil propi basat en l'Old - Time, amb aportacions particulars (com el protagonisme del seu mandolina o la conjunció de veus) i pinzellades d'altres gèneres, fins i tot jazzístiques. Hi ha doncs una estructura concreta en el so que aporta al gènere, produint un tipus de música muntanyenca dotada de personalitat pròpia. S'ha gestat el "Bluegrass" però encara ha d'adquirir el seu estat de plena maduresa. Això esdevindrà amb la incorporació de Lester Flatt (guitarra) i Earl Scruggs (banjo).\nEls primers enregistraments amb els "Blue Grass Boys" clàssics (Flatt, Scruggs, Cedric Rainwater i Chubby Wise) tenen lloc el 1946. Al 48, Flatt i Scruggs formen la seva pròpia banda de Bluegrass i un any després, Bill Monroe contempla sense grat que els Stanley Brothers signin amb Columbia Records tocant el seu estil. Com a acte de protesta, Monroe deixa el segell discogràfic fitxant per Decca. El 1950, grava "Uncle Pen" i Flatt & Scruggs l'instrumental "Foggy Mountain Breakdown" per Mercury Records .... L'estil Bluegrass ja és un fenomen que es va escampant pel context musical del país i no deixen de sorgir més grups, músics i cantants que el veneren. Quan Music City apostava per "poperitzar-se" cada vegada més, el Bluegrass va ser reivindicat per alguns intèrprets, aficionats i entesos com l'exponent més pur del Country tot i que més tard sorgirien conjunts modernitzant els seus esquemes més tradicionals, i, com de costum, ocasionant a vegades divisions entre els més puristes i els innovadors. Heus aquí un sòlid motiu per justificar la futura separació entre Lester Flatt i Earl Scruggs...\nConseqüentment amb aquest concís apunt, el Bluegrass sí que és una de les facetes del que consideraríem "tradicional" dins del Country, igual que, per exemple, el Honky-Tonk, El Western dels Singin' Cowboys o el Western Swing. No obstant això, la música country més antiga pertany al concepte "Old - Time", els fonaments essencials de tot el posterior. L'Old - Time és llavors, "el més tradicional". Però, evidentment, referint-nos al Country en termes globals i en la seva vessant muntanyenca del sud-est, el Bluegrass s'erigeix sens dubte com un dels pilars que sustenten la tradició.\nTornem a "Alabama Monroe" (sobra dir d'on procedeixen tots dos noms...)...\nUna prova fefaent de la devoció de Didier pel creador del Bluegrass es defineix en aquesta frase: ... Jo vaig tenir la sort de veure'l en directe al Festival de Wembley... També a part del fecund llinatge musical de la Carter Family.\nDidier fa als orígens de la música country, si bé de manera molt escarida, limitada i una mica confusa... No importa, únicament és l'opinió d'un personatge fictici i no afecta el film...\nÉs quan parla dels "aventurers en els Apalatxes" ... Ve a expressar que allí es van ajuntar un espanyol aportant la guitarra, un jueu fent el mateix amb el violí, l'italià amb la mandolina i l'africà amb el "banjar" que va donar origen al banjo.\nExplicat molt breument:\nLa guitarra es va introduir al Country per dues vies: la frontera mexicana (en el seu model de guitarra clàssica espanyola) i l'urbà nord, mitjançant els models de guitarra acústica de procedència alemanya. I seria la versió germànica què arribaria als Apalatxes (bressol del Country) amb més antelació, almenys a nivell genèric. Aquest instrument no adquireix suficient rellevància en el gènere fins a finals del segle XIX i sobretot, principis del XX. A més, en els primers enregistraments, talentosos guitarristes country com Frank Hutchinson, Dick Justice o Henry Whitter, utilitzaven unes guitarres barates usades denominades "ladder - braced guitars" que van atorgar un so característic a la seva música. I què dir del violí? El fiddle ... Sí, la imatge de violinistes jueus tocant en territori nord-americà és pròpia de l'herència cultural d'aquesta comunitat, però en els Apalatxes el més apropiat seria relacionar el violí amb els colons escocesos - irlandesos o per extensió, de les Illes Britàniques. Justament, el fiddle és el primer instrument country en importància. No hi ha dubte que el banjo va ser aportació africana i és molt encertat el detall del "banjar". També ho és el fet que els italians contribuïssin amb la mandolina a enriquir el arcaic so que temps després es coneixeria com Country Music.\nA hores d'ara ja sembla evident per què es diu "Maybelle" la filla de l'Elise i en Didier, també el banjo d'ell. Per neòfits, aclareixo que es deu a Maybelle Carter; tota una institució en el gènere i referència indiscutible pel que fa a un molt influent estil de tocar la guitarra. I la banda compleix la fórmula típica d'una formació Bluegrass: Banjo, fiddle, guitarra, mandolina, i dobro. El contrabaix, o la seva versió més contemporània de "baix ", és una opció igualment representativa de qualsevol banda d'aquest estil.\nDibuix de Jordi Guasch\nLES MEVES ESCENES FAVORITES:\nÉs una obvietat que ho són totes aquelles on hi ha música en directe. Però també va destacar el numeret que dedica la banda de Didier a la seva filla quan torna d'una sessió de quimioteràpia, tots ells ballant simpàticament amb mocadors al cap. M'encanta el moment en el qual el grup s'acomiada de l'Elise al costat del seu llit de l'hospital interpretant a més una melodia alegre. Subratllo especialment el discurs ateu del protagonista enmig d'un concert, una sala que, potser intencionadament, evoca una mica el Opry... Anteriorment, ja m'agrada aquest instant on Didier esclata davant la pantalla del televisor quan apareix George Bush, però la seva arenga en ple concert contra la creença en un Déu, la religió, el Papa i el president nord-americà, no només connecta amb la meva manera de pensar sinó que la considero molt valent...\nL'ateisme o el rebuig a la religió és aliè a l'entorn de la música country, particularment en el seu sentit més tradicional, i als EUA en general. A part de les diferents modalitats de credos protestants relacionades amb el context del sud, molts cantants country es van formar cantant en esglésies. Iris Dement declarar per la revista "No Depression" (fora de Music Row sempre han hagut molts microcosmos dedicats al country autèntic ...): ...\nNo obstant això, ella no considerava cristiana. Però matisant que això no li impedia connectar amb el sentiment de les velles cançons gospel, no només per ser un element primordial de la cultura del sud sinó pel fet que expressa el sentiment sincer de la gent rural, afectada per constants penúries. Dement, sens dubte, connecta amb l'espiritualitat que emana de la mateixa música. Jo tampoc crec en Déu, igual que Didier, però puc sintonitzar amb l'emoció sorgida de la melodia d'un himne religiós. És més, hi ha cançons com "Will The Circle Be Unbroken" que transcendeixen el mer condicionament cristià. Descobreixo un misticisme especial en aquest tipus de tonades i fins i tot en algunes de les seves lletres. Això convida a que aquelles persones que advoquem per una Espiritualitat sense Religió, connectem que la profunditat transcendental materialitzada al bell art musical. Tampoc resulta estrany que el cristianisme del Sud, propi del Country, quan supera la seva tendència més fonamentalista, s'aliï amb altres creences o religions. Aquí tenim el cas de Willie Nelson amb el budisme, per exemple, o la creença en la Reencarnació d'aquest, Reba McEntire o Loretta Lynn. Tanmateix, va ser acceptada en el Cristianisme fins al segle sisè, sent declarada heretgia durant el Concili de Constantinoble ...\nUna altra escena que m'atrau és quan l'ànima de l'Elise s'allibera del seu embolcall físic contemplant el que succeeix a l'hospital. Aquí potser caldria preguntar-li al director del film quina va ser la seva veritable intenció. El fet de ser ateu no implica negar un Més Enllà o altres dimensions, la reencarnació, l'existència del món espiritual, etc... Al diccionari il•lustrat Larousse, per exemple, "Ateisme" vol dir: . I en el cas que Didier fora agnòstic, la definició de Agnosticisme seria aquesta: . El Cristianisme creu en un Déu, però no altres religions com el budisme. En un dels llibres més documentats sobre aquesta religió d'una banda i filosofia espiritual de l'altra, diu: . El mateix Dalai Lama va qualificar la seva religió d'atea. En el seu agosarat discurs, Didier refereix al Déu de l'Antic Testament, en definitiva, el Déu original, desvestit dels ulteriors amaniments. Una deïtat que coincidia amb l'Era d'Àries (d'aquí els sacrificis de moltons...) però això ja és part d'una altra història...\n"Little Log Cabin In the Lane", escrita a finals del XIX per un curiós personatge, rebel i poeta, que mereixeria tot un biopic, fa esment d'uns esperits que vaguen al costat dels "benaurats feliços". I aquesta és la primera cançó country no instrumental que es va gravar. Ho va fer Fiddlin'John Carson el 1923. No és per tant desgavellat observar com el cos astral de l'Elise abandona el seu cos després del període d'autodestrucció causat per la terrible tragèdia narrada en el film.\nA "Will The Circle Be Unbroken", s'hagi la clau o el misteri de semblant drama. Els qui hem patit el sofriment d'un amic i/o familiar proper amb càncer, podem experimentar una particular sensació de compassió i empatia pels protagonistes del film. Els que més, de la mateixa manera que els propis budistes, concebem el pensament de la mort qual eina de saviesa per comprendre el sentit d'impermanència, de constant canvi i d'aprofitar l'Ara (sota un codi de nobles valors) com el més preuat tresor, som més capaços d'entendre el missatge ...\nNo oblidem mai el bon humor (d'aquí el meu especial deferència a l'escena del numeret amb mocadors al cap, per exemple) i en conseqüència, cito una versió irreverent de la susdita melodia: "Will The Fetus Be Aborted"... Pertany a l'àlbum de Jello Biafra i Mojo Nixon "Prairie Home Invasion" (1994). Les ments més conservadores, els del PP i els antiavortistes la detestaran... però m'atreveixo a dir que a Didier li agradaria.


Lottis Utkiek - Apt. 02 Middelhagen Alemanya - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA Fer un comentari al lloc web\nLottis Utkiek - Apt. 02Dorfstraße - Apartment 02, Middelhagen, Middelhagen, Alemanya - Veure al mapaExcel·lent8,8Basada en1comentariLottis Utkiek - Apt. 02Veure més fotosVeure més fotosVeure totes les 19 fotos\nTant si es tracta d'un viatge de plaer com si és de negocis, Lottis Utkiek - Apt. 02 és una elecció d'allotjament magnífica quan visiten Middelhagen. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat. El Lottis Utkiek - Apt. 02, s'esforça al màxim per tal que els seus hostes es tribin còmodes. Per tal d'assolir això, l'hotel compta amb els millors serveis i instal.lacions. L'hotel ofereix accés a una gran gama de serveis, inclosos habitació familiar. A més, totes les habitacions ofereixen una gran varietat de comoditats com ara calefacció, balcó/terrassa, aparell de televisió, reproductor de DVD/CD, cuina americana per satisfer els clients més exigents. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Descobreixi una encantadora mescla de servei profesional i ampla gama de característiques a Lottis Utkiek - Apt. 02.\nCal que informeu el Lottis Utkiek - Apt. 02 de la vostra hora d’arribada amb antelació. Podeu fer servir l'apartat de Peticions especials en fer la reserva o posar-vos en contacte amb l'allotjament directament mitjançant les dades de contacte que apareixen a la confirmació. Cal fer el pagament abans de l'arribada amb transferència bancària. L'allotjament es posarà en contacte amb tu després de fer la reserva i et donarà més informació.


Dues rèpliques a l’escrit de Bernat Dedéu. Puigdemont ha d’explicar bé que vol dir “forçar l’estat espanyol a negociar”.\nDues rèpliques a l’escrit de Bernat Dedéu. Escrites el proppassat juny d’enguany.\nEnllaç de l’escrit de Bernat Dedéu (El Nacional.cat) al capdavall de les dues rèpliques.\nJo, Salvador Molins, crec i sé que el 1r d’octubre del 2017 el Poble Català no va mentir, i crec també que la votació de la DUI catalana del 27 d’octubre al Parlament Català va ser sincera, legítima i legal de Catalunya, també sé que ens ha mancat fermesa i determinació, per això no hem de parar fins assolir-ho. La independència no ens la donarà ningú, la hem de fer nosaltres. Visquem-la des d’ara. Com? -Donant per bo el Mandat del 1r d’octubre i complint-lo. (Salvador Molins Escudé, Consell Local de la República Catalana Independent, del CDR*BIC.)\nPRIMERA RÈPLICA DE FET (He escollit el següent text (19/6/2020) per fonamentar-la)\nPROCÉS DE RECUPERACIÓ DE LA NOSTRA SET VEGADES SECULAR INDEPENDÈNCIA:\n10-J: una reivindicació del procés Deu anys de procés, persistent en la prova i l’error, em donen molta confiança (Vicent Partal)\nReivindique l’expressió ‘procés’. Fa temps que hi ha aquesta moda de fer-ne befa i escarn, però sempre he pensat, i ho he escrit, que si jo fos l’estat espanyol, la primera cosa que hauria provat que fes algú és denigrar el procés: és el descrèdit del mètode. Aconseguir que els independentistes facen burla i desacrediten la peça clau per a poder guanyar és, aquesta sí, una jugada mestra. Però una jugada mestra de l’estat espanyol.\nEl procés cap a la independència de Catalunya és un procés, és clar que sí. Més encara: ha de ser un procés. Perquè les coses no passen d’avui per demà i els grans canvis sempre necessiten solidificar-se i arrelar, si volen ser profunds de veritat. Això no impedeix la crítica, ni que siga legítim i bo preguntar-se si el procés ha estat alentit a posta o no en algun moment i pels interessos d’algú; o bé si alguns han pres decisions equivocades. D’això se n’ha de parlar, s’ha de debatre i demanar responsabilitats si cal, però aquesta brometa permanent i àcida contra el procés, la cosa aquesta del ‘processisme’ en realitat tan sols amaga un profund desconeixement sobre el funcionament del món i dels mecanismes de destrucció social que el poder coneix i activa. Com ara causar el cansament dels protagonistes del canvi.\nTots els processos polítics volen temps i tots prenen formes que poden desorientar. A la dècada dels anys setanta del segle passat molt poca gent tenia la capacitat de veure la crisi que ja feia esclatar per dins la Unió Soviètica. I qui ho veia podia equivocar-se en la predicció del curs dels esdeveniments, fins i tot encertant en la part fonamental. Publicat el 1978, L’Empire éclaté, d’Hélène Carrère d’Encausse, pronosticava la desaparició de l’URSS. Era una possibilitat, que coincidia amb la que havia expressat un parell d’anys abans el sociòleg Emmanuel Todd. Però, tret d’ells dos, gairebé no hi creia ningú. I tanmateix la Unió Soviètica va acabar desapareixent, tretze anys després, d’una manera absolutament diferent de com l’havia previst l’acadèmica francesa –no en va encertar ni una. Però exactament, i el fet important és aquest, per les raons que ella havia vist d’una manera tan extraordinàriament perspicaç.\nL’URSS, és clar, no va desaparèixer per una construcció intel·lectual, sinó per l’acció política del carrer i les nacions que la formaven. I aquesta acció va ser un tria i descarta constant fins a assolir allò que era evident que havia de passar. Quina altra cosa podia ser? Allà, seguint aquell procés, vaig aprendre que la història s’escriu de meravella des del futur però que s’ha de construir en el present, triant i descartant de manera incansable. Que és plena de contradiccions, per tant.\nAvui fa deu anys exactes de la gran manifestació per la sentència contra l’estatut de Catalunya al passeig de Gràcia de Barcelona, convocada per Òmnium; una manifestació que probablement serà reconeguda pels historiadors com el començament del procés cap a la independència. I en deu anys el país, no únicament el Principat, i l’estat espanyol s’han girat com un mitjó. L’impacte del procés independentista no té parangó amb res d’anterior. I, segurament, tan sols recordant què pensàveu fa deu anys i què penseu avui en tindreu prou per a entendre-ho. Però el procés no ha arribat al final, encara, cosa que si s’entén què és un procés no té res d’insòlit.\nEl 2010 la manifestació va ser un bolet sorprenent. Per a tots. I la prova és que el 2011, a la manifestació de la Diada, només hi van anar quatre gats i Òmnium mateix va refusar de convocar-la. Però el 2012 va nàixer l’ANC i es va obrir una fase, la segona del procés, que va durar dos anys més, fins el 9-N, i que va tenir en la mobilització popular l’eix principal. El 9-N va obrir una fase en què el dret de decidir va ser l’eix central, fase que, passant per Junts pel Sí, va dur el protagonisme a les institucions i va desembocar en el Primer d’Octubre i la proclamació de la independència el 2017. Era la tercera fase. La proclamació va ser frenada per la decisió dels polítics independentistes, però sobretot per la violència de l’estat espanyol, que ens va fer entrar en una nova fase marcada per la por institucional i la repressió, i també pel retorn del partidisme més àcid. Aquesta és la quarta fase, que encara dura. Tanmateix, sembla que som a punt d’entrar en la cinquena i que sumarà per primera volta els dos components revolucionaris que han marcat el procés: la crítica acèrrima al sistema de representació política i la unilateralitat.\nTinc les meues intuïcions sobre què pot passar aquestes setmanes i mesos vinents. Però em reconec en l’espill de Carrère d’Encausse i per això avui m’interessa de destacar més el fons que no la forma: Espanya ha esdevingut en aquests deu anys un impossible per a Catalunya, per dir-ho com ho deien els eslovens al començament del conflicte amb Iugoslàvia. Si en algun moment l’autonomia o la federació havien estat uns possibles per a Catalunya dins Espanya avui ja no ho són. Són impossibles. I per això Catalunya cerca i cercarà els camins que la duguen a la fi d’aquest malviure i Espanya no farà res per trobar la concòrdia que invocava el vell catalanisme: només li queda la repressió com a argument. Repressió nua i crua, carnal: dilluns Jordi Cuixart i Jordi Sànchez compliran mil dies de presó. O repressió intel·lectual: discutir-nos i negar-nos les bases més elementals de la nostra raó de ser, com ara que som una nació o que tenim drets col·lectius o qualsevol tret de la nostra personalitat.\nSobre el futur, avui, no hi ha res escrit. Espanya ja és un impossible per a nosaltres, però ningú no ens regalarà la llibertat que ens mereixem i que necessitem. Ara, deu anys de procés a mi em donen molta confiança. Perquè he vist el nostre país pujar i baixar, triomfar i perdre, excel·lir i fer vergonya, però constate que els revolts no li han fet apartar mai la mirada de l’horitzó. Prova i error. Prova i error. I persistència. Qui vulga esborrar-se’n, per cansament, per desconfiança, per elitisme, per arrogància, pel que siga, naturalment que hi té dret. Però molts, perquè tinc la sensació que sóc tan solament un entre tants, continuarem empenyent avant aquest procés. Fins quan ja no serà necessari.\n(Editorial Vilaweb, 19-6-2020)\nSEGONA RÈPLICA (Text meu 19/6/2020)\n1r octubre – 3 030 000 van anar a votar i enfrontar-se a les porres de la policia espanyola, forçes d’ocupació.\nMai serem prou forts, mai serem prou masses, tot i així el 1r d’octubre, al Referèndum d’Autodeterminació de Catalunya hi van votar prop de 3.030.000 catalans. Anem per feina i deixem-nos de tantes excuses i dilacions!\nELS JUDICIS PEL DIVORCI DE CATALUNYA I ESPANYA.\nSeparació de bens: ACTIUS i PASSIUSFa uns dies vaig participar en una penjada de llaços grocs ben proporcional a la realitat del país i del món, érem set dones i tres homes. Ho fèiem per la llibertat dels presos i exiliats catalans, de Catalunya, de tota la humanitat, … de tots els Pobles. Ho fèiem com ho han fet tantes persones al llarg de la història, i gràcies a ells ho fèiem amb molta més seguretat personal del que no havien pogut fer molts altres.Daniella Levy, corresponsal de Jerusalem Post, pocs dies després del 1r d’octubre del 2017, escrivia que no sabia si ja havia arribat l’hora d’assolir una independència per vies pacífiques, però que sí que estava segura de que si algú podia eren els catalans.\nS’acosten els “Judicis de la Vergonya”, els judicis dels encausats catalans per causa de la Independència de Catalunya. Espanya fa servir els que ha empresonat i segrestat com a eina de xantatge i coacció per aturar els catalans en el seu camí uni direccional d’alliberament.\nSeran els “Judicis pel Divorci de Catalunya i d’Espanya”. Que sigui així perquè així és!\nQue ningú intenti dissimular-ho i emmascara-ho, Espanya ataca els hostatges i tots els encausats catalans amb una sola finalitat, sotmetre de nou a Catalunya, seguir espoliant-la, seguir humiliant-la, seguir colonitzant-la.\nCatalunya afronta aquests judicis amb el cap ben alt i sobretot d’empeus davant la fogacitadora, feixista i inquisitorial Espanya de sempre.\nUna mostra diàfana i internacional d’aquest aixecament català contra la ignominia és el color groc, llaços, creus, pintades a terra, pancartes, pins, sempre pacífics, sempre democràtics, sempre en favor de la llibertat per a tots els Pobles i per a tota la humanitat del present i del futur.\nPer afrontar amb èxit aquests judicis, per a la causa catalana de la Independència, cal que reafirmem el 1r d’octubre i el 27 d’octubre del 2017 sense dubtes ni vacil·lacions. Ara no té sentit lamentar-se pels errors del 10 d’octubre quan en realitat ja tenim votada la DUI catalana del dia 27 del mateix mes i any-.\nPreparem-nos per portar al seu acompliment aquesta DUI, no li girem la cara, milions de catalans en som testimonis, molts érem allà al davant, la resta ho vàrem veure des de la televisió, com quan molts vàrem veure l’arribada de l’home a la lluna.\n“La llibertat de Catalunya un pas més per a la llibertat de tots els Pobles, un gran pas per a l’home, un gran pas per a la humanitat”\nLa unitat catalana davant dels “Judicis de la Vergonya” passa pel reafirmament del 1r d’octubre del 2017, éssent ben conscients que la batalla que estem lliurant contra la tirania i l’opressió només té un objectiu, recuperar la plena llibertat dels catalans i de Catalunya, la Independència!\nFinalment, determinem-nos i preparem-nos, també, per portar aquesta DUI al Tribunal de Dret Internacional de La Haia.\nCatalans! l’únia nostra Victòria serà la Independència!\nEl 1r d’octubre vam votar més de 3 milions de catalans\ni va guanyar República Catalana Independent!\nDues rèpliques a l’escrit de Bernat Dedéu.\nPuigdemont ha d’explicar bé que vol dir “forçar l’estat espanyol a negociar”.


Inici > Expliquem en un webinar totes les claus de les subvencions d'innovació social digital\nEl mes de gener, la Generalitat de Catalunya va publicar l'ordre  per la qual s'aproven les bases reguladores per a la concessió d'unes subvencions a través de les quals els Punt TIC podran adquirir maquinari vinculat a projectes i activitats d'innovació social digital i col·laborativa. Mentre esperem la publicació de la convocatòria, hem realitzat un webinar per aclarir tots els dubtes.\nTambé posem a la vostra disposició la presentació  que vam fer servir al webinar.\nL'adquisició de maquinari s'ha d'adequar a la filosofia i els objectius del programa Catlabs , que promou iniciatives de caràcter experimental per al desenvolupament de solucions innovadores i noves formes d'organització i d'interacció que donin resposta a reptes socials o col·lectius.\nA través de la plana web, el butlletí i les xarxes socials de Punt TIC us mantindrem informats/des sobre aquesta subvenció i us avisarem quan es publiqui la convocatòria. També podeu crear un compte al servei 'El meu CIDO' del Cercador d'Informació i Documentació Oficials  de la Diputació de Barcelona, que permet activar una alerta de novetats via correu electrònic. Així, rebreu l'avís quan es publiqui la convocatòria. Ara com ara, el CIDO ja ha recollit la publicació de la subvenció .\nURL d'origen: https://punttic.gencat.cat/article/expliquem-en-un-webinar-totes-les-claus-de-les