Coneixement del paisatge vegetal de Mallorca - Cursos d'estiu 2017 - Summer courses - Summer courses - Universitat de les Illes Balears\nConeixement del paisatge vegetal de Mallorca\nEl paisatge vegetal i la rica biodiversitat vegetal present a Mallorca és un dels tresors més grans que ens ofereix la natura i que està a l’abast de tothom. Conèixer les comunitats vegetats que configuren l’illa de Mallorca, la seva estructuració i les plantes més característiques és l’objecte d’aquest curs, el qual té un enfocament eminentment pràctic i es durà a terme mitjançant sortides de camp que permetran donar una visió real i global de l’estat del paisatge vegetal.\nEl curs va dirigit a persones que tenen uns certs coneixements naturalístics i que necessiten eines per a la interpretació del paisatge. Està especialment indicat per a professors de Ciències Naturals de l’ensenyament de secundària i per a professionals del medi ambient, també pot ser d’utilitat per a qualsevol persona amant de la natura que vol ampliar els seus coneixements sobre la vegetació. No és imprescindible però sí útil uns certs coneixements de la flora balear.\nDel 17 al 22 de juliol de 2017\nde les 9 a les 14 hores, menys el dia 17 que serà de les 18 a les 20 hores.\n30 hores (25 hores presencials i cinc hores per l’elaboració d’una memòria de les sortides).\nEdifici Guillem Colom (Laboratori de Botànica). Campus universitari. Cra. Valldemosssa, km.7.5. Palma\n3 de lliure configuració de la UIB\nConèixer les característiques més rellevants de la vegetació de Mallorca.\nReconèixer in situ les principals comunitats vegetals que hi ha a Mallorca.\nSessió 1 – teoria\nL’organització del paisatge\nLes comunitats secundàries\nLes sèries de vegetació\nLes comunitats permanents\nEls pisos bioclimàtics i la zonificació\nLa vegetació a Mallorca: principals formacions vegetals\nDistribució de la vegetació a Mallorca\nSessió 2 – sortida de camp. Els alzinars, els ullastrars, els pinars i les arboceres\nSessió 3 – sortida de camp. Els salobrars i els sistemes dunars\nSessió 4 – sortida de camp. Les zones humides\nSessió 5 – sortida de camp. Costa rocosa\nSessió 6 – sortida de camp. Vegetació de muntanya\nEl curs està estructurat en sis sessions. La primera serà teòrica i assentarà les bases de l’estudi de la vegetació; les altres sis seran eminentment pràctiques, sortides de camp per a conèixer in situ els diferents tipus de comunitats vegetals que es troben a Mallorca. Cada sortida tindrà una durada de 4 hores efectives més 1 hora de mitjana de desplaçament. Abans de cada sortida s’ha previst una hora de classe teòrica introductòria a la sortida. Els participants disposaran d’una guia de cadascuna de les sortides on hi figurarà l’itinerari i la descripció dels principals ítems que s’hi podran veure.\nConsistirà en el control de l’assistència (mínim 80% de les hores). L’alumne necessita una nota numèrica per això és necessari fer examen, treball, etc. pels crèdits ECTS.\nLlengua vehicular del curs\nDra. Juan Rita Larrucea (Professor titular d’universitat a l’Àrea de Botànica del Dept. de Biologia de la UIB)\nÀrea de Botànica del Dept. de Biologia de la UIB\n96 euros (abans 120 euros):\n130 euros (abans 163 euros):\nFins al 25 de juny de 2017.\nPer obtenir un certificat haureu d'assistir a un 80% de les classes i realitzar el treball personal que es reque


Pla de Manlleu | Visita Santes Creus... i més | Pàgina 2\nCategory Archives: Pla de Manlleu\nDescobreix l’antiga comanda templera de Selma a través de les seves vinyes\nVitiexperiències +500 organitza el proper dissabte 16 d’abril una nova activitat que combina el patrimoni històric i el món del vi i que permetrà descobrir l’antiga comanda templera de Selma a través de les seves vinyes. Continua llegint →\nPosted in enoturisme, General, Pla de Manlleu, Selma\nEtiquetat Templers, Vitiexperiències, Zona +500\nEl Pla de Manlleu caminarà per la Marató de TV3\nCom cada any el Pla de Manlleu col·laborarà amb la Marató de TV3, però aquest any ho farà amb una caminada popular el dimarts 8 de desembre. La trobada de voluntaris i caminadors serà a la plaça del Pla de Manlleu a les 8:30 hores. Les persones que no vulguin o puguin caminar podran col·laborar preparant l’esmorzar i/o venint a esmorzar. A les 9:00 està prevista la sortida de la caminada, que passarà per la Quadra, les Apieres, la Moixeta, Cal Janer i Cal Sord. Continua llegint →\nPosted in Caminades, Pla de Manlleu\nEtiquetat Marató de TV3\nGaudeix de la pluja d’estels entre vinyes al Pla de Manlleu\nAquest dijous 13 d’agost ens arriba una nova proposta de Vitiexperiències +500: gaudir de la “pluja d’estels” a un dels singulars paratges del Pla de Manlleu. L’activitat començarà a les 19.30 al Pla de Manlleu, on farem un taller de vinya i un petit recorregut per la zona. Continua llegint →\nPosted in enoturisme, Pla de Manlleu, senderisme, Turisme\nEl Pla de Manlleu està de Festa Major del 26 de juliol al 3 d’agost\nEl Pla de Manlleu viurà a partir del diumenge 26 de juliol la seva Festa Major, que s’allargarà fins el 3 d’agost amb un programa que aplega actes consolidats al llarg dels darrers anys -com la tercera edició de la Gimcana popular i la segona edició de la Festa jove no tan jove- i altres de nous, com és el cas de la primera edició de la Paella Popular el dissabte 1 d’agost a la pista de les escoles. Continua llegint →\nPosted in Festes, Pla de Manlleu\nEtiquetat Festa Major\nSortida nocturna a Selma amb bastons\nVitiexperiències ens proposa aquest proper 30 de juliol una nova activitat que combina enoturisme, territori i esport: una sortida nocturna al poble abandonat de Selma (Pla de Manlleu) amb bastons. La trobada és precisament a la plaça del Pla de Manlleu a les vuit del vespre i la finalització està prevista a la una de la matinada. Continua llegint →\nPosted in Caminades, enoturisme, Pla de Manlleu\nEtiquetat marxa nòrdica, Selma\nLa 2a Mostra de Gastronomia i Vins d’alçada ja té data: el 18 de juliol\nEl Pla de Manlleu acollirà aquest proper dissabte 18 de juliol la segona edició de la 2a Mostra de Gastronomia i Vins d’alçada, després de l’èxit de la primera, celebrada el mes d’agost passat. L’organització ha anunciat que aquest any hi hauran més cellers participants. Continua llegint →\nPosted in enoturisme, fires, Pla de Manlleu\nEtiquetat Mostra de Gastronomia i Vins d'alçada\nSortida de marxa nòrdica fins al poble de Selma\nAquest dissabte 27 de juny, Vitiexperiències +500 organitza una nova activitat que uneix senderisme i territori: una sortida de marxa nòrdica fins al poble de Selma. Un cop a dalt es podrà gaudir d’aigua i vins fresquets per acompanyar l’entrepà. Continua llegint →\nPosted in Pla de Manlleu, Selma, senderisme


PREINSCRIPCIÓ BATXILLERAT [2020-21]: llistat de sol·licituds amb baremació | INS Ventura Gassol\nSi la sol·licitud no s’ha puntuat correctament o hi ha alguna errada en les dades es pot presentar una reclamació a la bústia electrònica oficial del centre per correu electrònic: a8046751@xtec.cat\nPer fer-ho, cal enviar un correu electrònic indicant l’error o l’omissió, adjuntant-hi el document d’acreditació que correspongui escanejat o fotografiat.\nDe manera puntual, i si no es pot efectuar la reclamació telemàticament, es podrà demanar cita prèvia al centre per telèfon per anar a fer el tràmit presencialment.\nPUBLICACIÓ DE LES SOL·LICITUDS DE PREINSCRICIÓ BATXILLERAT: LLISTATS AMB LA BAREMACIÓ\nD’acord amb la normativa de protecció de dades, es presenten anonimitzades.\nPREINSCRIPCIÓ 20-21 [Batxillerat]: llistat de sol·licituds amb baremació.\nTambé podeu consultar els resultats des d’aquest enllaç; per fer-ho es necessita:\nEl número del document d’identificació personal (DNI, NIE o passaport) del tutor o tutora que s’ha indicat a la sol·licitud com a referent per fer les consultes, o de l’alumne (si és major d’edat o fa els 18 anys durant el 2020).


Joan (la porta de l’estiu) | Bienve Moya\nJoan (la porta de l’estiu)\nSan Joan feu-lo ben gran,\nSant Martí feu-lo dormir.\nFeu-li fer una dormideta\nFins a demà al dematí.\nEm cantava ma mare perquè dormís.\n«Sant Joan és a l’estiu, i les figues a l’agost», diem quan opinem que no cal precipitar-les. Altrament quan alguna raó no ens acaba de fer el pes, posem per testimoni al mateix sant i objectem que “i sant Joan és a l’estiu!”; encara què també podríem utilitzar el més castís, encara que barbar “de veranu!”. Una mostra de la familiaritat amb que la canalla del barri on vaig nàixer tractàvem aquest sant, s’expressa en aquesta cançoneta:\nTira una tronja, mata una monja;\nI es ben infundada aquesta alegria, pobre Joan. Perquè entre nosaltres ja podem dir-ho. El duro que tenia era bo. I e1 que al canviar-li li han donat, es precisament el sevillano.» A part dels bons Jans, en el vocabulari popular català trobarem infinitat d’adagis, cançonetes burlesques, contalles, etc. que donen fe del què s’apunta al començament. Per exemple en el llegendari pirinenc trobem un ‘Joan de l’Ós’, heroi mitològic emparentat amb els ossos, que ve a representar una mena d’Hèrcules autòcton. La rondallistica ens narra les aventures d’un ‘Pere (o Joan) Sense Por’, prototip del jove coratjós i temerari. Arreu, la canalla fa servir una cançoneta burlesca per escarnir els nois que porten aquest nom «Joan de la Carbassa Gran, deixa la petita i agafa la gran!», I encara la saviesa popular, sorneguera i escarmentada, ens adverteix que «Pagant sant Pere Canta», fent-nos observar que en aquest sant Pere ens hi podem reconèixer cadascú de nosaltres. Però deixem sant Pere per més endavant. ● A Catalunya el principal fenomen festiu d’aquesta nit són Les fogueres, l’encesa, més o menys ritualitzada, de la foguera a les onze de la nit. Al voltant de la foguera, el ball i la beguda, i, atenció, la coca, la coca de fruita confitada o de pinyons; altre cop, com pel Corpus (que no ens queda lluny), tornem a trobar-nos amb el pa litúrgic. No hi ha festa sense àpat més o menys col·lectiu, i a sant Joan li correspon la ingesta de la coca. També és habitual per sant Pere i altres diades que seguiran, sant Jaume, el Carme, sant Cristòfol, i altres d’àmbit més local. Ignasi Domènec (la veu de la cuina catalana) diu que la coca de sant Joan ha de tenir una mica canònica, el doble de llarg que d’ample i la seva composició no ha de tenir altres ingredients que: farina, ous, sucre, llet i fruita confitada. Sembla que aquesta pasta ja es coneixia a Barcelona cap a 1860, però en el seu ‘Calaix se sastre’, el Baró de Maldà, que va nàixer el segle XVIII, ens conta que ja en menjava en els seus viatges, sobretot quan passava per les terres del Penedès. ●A la ciutat de València aquesta activitat de la nit del foc s’ha avançat al dia de sant Josep, i el costum s’ha anat estenent arreu del territori, menys a la part sud del País; per tota la comarca d’Alacant se celebra sant Joan de la mateixa manera que al Principat. I per què el foc per sant Joan? A primer cop d’ull és fàcil deduir-ho (encara que mai sabrem sí la deducció és encertada o no): A quest sant, que la tradició cristiana fa cosí de Jesús, el celebrem coincidint amb el solstici d’estiu, el dia més llarg i la nit més curta, així com a Jesús dediquem el d’hivern. La civilització cristiana ha situat als dos herois principals del mite del galileu, en els dos extrems de l’any: solstici d’estiu, sant Joan baptista; solstici d’hivern, Jesús. Totes dues festes tenen la llum com un dels elements principals: Les fogueres d’arreu per sant Joan, i les antigues fogueres de Nadal, un record ben viu de les quals encara es conserva, entre altres racons, al Bergadà, a Bagà i Sant Julià de Cerdanyola (de les quals ja d’hem fet referència anteriorment) amb la cala de la Fia faia, que enceses dalt dels cims, baixen a lloms dels joves fins el centre de la població. També hem de comptar com una remota evocació d’aquell foc del Nadal rural, les extraordinàries il·luminacions urbanes. ●Aquestes falles, o faies, del Nadal bergadà tenen el seu èmul per sant Joan enalgunes poblacions de l’Alta Ribagorça, Durro, Senen, Pont de Suert, Taüll, que es posen d’acord en no celebrar-ho tots la mateixa setmana per allò de l’atracció de forasters. Potser la població més coneguda de les que celebren aquesta festa sigui Isil a la Vall d’Àneu. L’activitat consisteix en baixar des de la muntanya, tions encesos damunt de les espatlles fins la plaça de cada una de les viles. ●La més gran d’aquestes falles, sens dubte, deu ser la de Les a Val d’Aran. Cada any, la vigília de sant Joan, es cala el haro (h=f)  a la plaça de la vila.. el haro és un gran tronc de pi plantat a terra, al qual s’hi ha obert tot de clivelles clavant-hi falques per permetre una millor combustió. Antany, abans de botar foc al haro es requeria la presencia de la imatge de sant Joan i la benedicció del mossèn. Tot seguit  el haro ja podia calar. Els joves confeccionen les seves halhes ( lh=ll) lligant amb filferro escorça de cirerer o de bedoll, d’aquest paquet en surt un cap el qual es deixa llarg per poder-ho agafar tot, i un cop encès fer-lo giravoltar pel damunt dels caps corrent per tot el poble. A Andorra, han reprès aquest costum de les falles, com a Val d’Ara. L’escorça, però ha estat constituïda amples tires de paper cartró.  ●Segons la vella tradició aquestes nit les herbes remeieres, contenen la seva màxima virtut, especialment la misteriosa rel de mandràgora, o la fatal belledona amb les quals les bruixes elaboraven els seus ungüents narcotitzants. Jaume Roig, en ‘Spill o llibre de les dones’, poeta entre el medieval i renaixentista, d’una rotunda misogínia, escriu, sobre el cas:\n«Se fan enguent / en la nit bornen / del Déu reneguen / totes honoren / qui es diu Biterna. «e bruixes tornen / moltes s’apleguen / un boc adoren / la llur caverna.»\nPerò també totes les altres, la ruda, la sàlvia, la farigola, el romaní, contenen el màxim concentrat del seu benèfic poder si són collides la nit de sant Joan.\n●Així com bruixes i altres éssers malèfics fan seva la nit de sant Joan, també les goges, aloges i altres ninfes de les fonts i els estanys s’ensenyoregen de les aigües la matina de sant Joan. A punta de dia la rosada i les deus d’aigua són pures, nascudes de nou. El seu contacte és salutífer per conservar la bellesa durant la resta de l’any. Joventut i eterna bellesa que són el signe de les fades de les fonts. Les noies que, a la matinada s’hi banyin han de recitar aquesta oració ─que més aviat podríem dir-ne sortilegi: «Sant Joan Baptista / apòstol i evangelista/ Per la virtut que Déu us ha dat/ feu-me tornar més maca que no era l’any passat.» ●En les fires que aprofitant aquests dies es feien per les revetlles, s’hi venien, entre altres petites joguines i entreteniments, tota mena de xiulets d’aigua, de fang de vidre, de llauna, que imiten el so dels ocells. I entre aquestes innocents joguines hi tornem a trobar el nostre Joan arquetípic, aquest cop apel·lat ‘Joanet de l’aigua’, un ninotet articulat al qual se li feien moure braços i cames tivant un cordill amb una ma, mentre amb l’altre es subjectava un fil que aguantava el cap. L’aigua i els vegetals, contenen, doncs, aquesta nit de sant Joan, la seva essència original, són, segons la vella creença, renovellats, i el foc, element purificador per excel·lència, no deu ser pas aliè del tot a aquest imaginari. ●Dues festivitats, entre altres mil, ce celebren durant sant Joan què mereixen la nostra atenció, la festa de Ciutadella de Menorca i la Festa major de Valls. La primera, és, sens cap mena de dubte d’un dels cinc millors espectacles festius de la cultura popular catalana. La festa té el remot origen en un romiatge fins l’ermita de Sant Joan de Missa, documentada cap el segle XV. Les activitats que es conserven en l’actualitat tenen tot l’encant dels encontres cavallerescos dels segles passats, i si hi assistiu, i hi feu cabal i esforceu una mica la imaginació hi trobareu coincidències, no gens casuals, tan amb els Moros i Cristians d’Alcoi, com amb la Patum bergadana. La festa comença la setmana anterior a sant Joan, el ‘Diumenge des Be’. S’homo des be, un sant Joan que duu un anyell a les espatlles, acompanya els organitzadors en el ritual recapte dela festa. Aquest mateix dia, de part de fosc, a l’avinguda de la Constitució, els joves enceten una espectacular guerra d’avellanes animats perla banda. La festa recomençarà la vigília del dia amb d’espectacular caragol des Born. Els genets es llencen amb els seus corsers entre els assistents a l’acte que omplen la plaça, fent alzinar les muntures. El dia de Sant Joan, a las 8 del matí, el “flabioler” sol·licita l’autorització del “caixer senyor” per agrupar la resta de membres de la colcada i tot seguit tenen lloc les proves dels Jocs des Pla, les Corregudes de Sa Plaça i el Caragol de Santa Clara. A la nit, la colcada baixa altre cop cap el Pla. Tot seguit animats per la música de la banda, i després del primer “Caragol” se celebren els jocs de “s’ensortilla”, “les carotes” i “córrer abraçats”. Acabats els jocs es fa el darrer caragol i s’acomiaden caixers i cavallers. I amb el darrer toc del flabiol finalitzala festa. Ambla Festa Major de Valls, per sant Joan, les dues colles de castells vallenques obren la temporada oficial, potser fora més convenient dir, ortodoxa, o dels castells, ja que per aquesta data, i darrerament, més d’una plaça ja ha vist plantar castells de vull i de nou.\n●Ja les podeu fer ben altes\nles fogueres d’aquest any .\nL’any 1955, des del Rosselló, Francesc Pujades, inspirat pel poema de Jacint Verdaguer, tingué la iniciativa d’encendre els Focs de sant Joan en la pica del vell Canigó i des d’allí repartir la flama arreu dels Països Catalans. La iniciativa ha tingut prou èxit i avui, aquest foc del Canigó arriba, certament, amb més o menys fortuna i difusió, arreu del territori dela nació. Iencara, per acabar, amb el riquíssim costumari d’aquesta nostra festa, una vella cançoneta que sembla feta per els nostres dies.\nés festa tot lo dia.\nLa celebren els cristians\nextractes del meu proper llibre, Cada dia és festa.\n El Boc de Biterna, és la forma catalana del que hom coneix com l’Akelearre de les bruixes


Sílvia Urenya: “Per tota aquesta digna lluita i perquè la continuen, el Premi Roure 2016 és per a l’associació Més Que Dones” – Compromís per Ontinyent\nLlibertat i Igualtat Premis Roure Valencià\nBona nit, companyes i companys.\nLa setmana passada, 22 anys de l’Aplec del Benicadell.\nAvui, 21 anys de Premi Roure.\nEls anys passen, i ací seguim!\nI encara que a molts els pique, ací seguirem.\nDesprés d’un any de campanyes eternes, i olorant que en breu tornarem a estar de campanya, o no… veurem si entre barons i botiflers s’aclareixen, avui és una nit de germanor.\nSi fem una visteta enrere als últims anys, podem veure ben bé com han estat canviat les coses.\nFa tres anys, el premi Roure va recaure en les escoles Martínez Valls i Bonavista, per la lluita incansable per una educació pública i en valencià, digna. Eixa lluita sembla que a poc a poc deixarà de tindre sentit. En això treballem i ja es va veient el resultat a tants anys de lluita.\nL’any passat, el premi Roure a la plataforma del fem. Aquesta lluita està encara viva, i més que ho estarà. I ahi estarem nosaltres.\nL’any passat també, li atorgàvem el 20é premi Roure a Mónica Oltra, com a símbol de 20 anys de resistència a les polítiques del partit popular. 20 anys de resistència que culminaven amb l’entrada de Compromís al Govern valencià. Vicepresidenta de la Generalitat i consellera d’igualtat i polítiques inclusives. Una conselleria que també ha fet molt de camí, però que necessita de la ciutadania en la tasca pedagògica que implica la lluita per la igualtat.\nI ací és on entra el premi d’aquest any.\nAquest any atorguem el Premi Roure a una associació que justament centra la seua lluita en la defensa de l’equitat, contra la violència masclista i per la igualtat de drets de les dones. I ho fa des de Bocairent, però amb visió comarcal.\nVaig a contar-vos una anècdota personal de com vaig conèixer Més Que Dones: El curs 2011 m’ofereixen fer classes del mitjà de valencià a Bocairent, per a adults. Com que no tinc cotxe, ni carnet tampoc, li passe la responsabilitat a Rubén, la meua parella. Passen els mesos, i Rubén em conta converses que té amb algunes de les dones que van a classe, i finalment vaig un dia a conéixer-les, perquè d’aquelles converses era evident que amb aquelles dones tenia més que el valencià en comú.\nEfectivament, així va ser. De fet, crec que va ser millor no fer jo les classes, perquè no sé jo si haguérem tingut temps per a dedicar-li al valencià.\nPoc temps després, em diuen que algunes d’aquelles alumnes del mitjà estaven organitzant una parada d’informació a la fira medieval de Bocairent i necessitaven dites i refranys en què el centre fóra el masclisme. Per descomptat, els en vaig enviar tantes com vaig poder. I per descomptat, les vaig anar a visitar en la fira.\nUn temps després d’allò, en setembre del 2013, una associació feminista de Bocairent realitza el Mural de la Vergonya. Un mural on anaven a visualitzar amb llaços violeta, les dones assassinades per la violència masclista. El Mural començava amb 39 llaços.\nEm vaig interessar per aquella iniciativa, i quina va ser la meua sorpresa, quan em van dir que les responsables eren l’associació Més Que Dones, on estaven aquelles dones valentes que havia conegut dos anys abans.\nI per si no fóra bastant amb la meua sorpresa, resulta que la samarreta de l’associació és morada i du el lema 3 voltes rebel. No vos dic quantes en tinc, perquè és de ser friqui total. La que duc hui és la de mudar.\nI des de llavors, que els he continuat la pista, la feina i la lluita compartida, com no.\nAl llarg de 2013 i 2014, dos anys de lluita de valent, ens trobem en la Fira de les Associacions, Més Que Dones i la Plataforma Prou. Més Que Dones dóna suport a la tancada al Martínez Valls i al Bonavista, on venen a presentar el documental Las maestras de la República. Uns mesos abans del Mural de la Vergonya, ja havien organitzat a Bocairent pel 8 de març activitats amb tallers i un sopar de germanor des d’on ja es començava a treballar la sororitat. Davant la intenció, per part de l’Ajuntament de Bocairent, de declarar les Danses de Bocairent com a Bé d’Interés Cultural Immaterial, Més Que Dones va moure una recollida de signatures per a la modernització de les danses de Sant Agustí, sumant-se així a una reivindicació que ja portava temps escoltant-se. Quan la tradició i el dret a la igualtat es contradiuen, és hora de canviar la tradició. Perquè la festa té nom de dona, i sense dona no hi ha festa.\nEl passat mes de juny, Més Que Dones organitza les primeres Jornades Feministes de les Comarques Centrals, titulades “Sororitat, Empoderament i Treball en Xarxa”. Les jornades van facilitar que es trobaren i es coneixeren associacions com Mariola Violeta, Aldea Violeta, les Merudes d’Ontinyent, el col·lectiu Dones Malva, les Xateba i l’associació Homes valencians per la igualtat. Al seu blog, articles que conviden a la reflexió, manifestos pel 25 de novembre i pel 8 de març, una ferma oposició a la llei gallardón contra l’avortament amb informació detallada tant de la llei com del per què a l’oposició, articles que responen a algun que altre retor amb la invitació de traure els rosaris dels nostres ovaris.\nCom bé diuen al blog:\n“Som la veritat silenciada entre mentides,\nperò avui ens plantem:\nsabem fer i fem saber”.\nPer tota aquesta digna lluita i perquè la continuen, el Premi Roure 2016 és per a l’associació Més Que Dones.\n←Gran acollida de la ruta històrica per l’Ontinyent de Jaume I organitzada per JovesPV-Compromís\nContra la pobresa, justícia fiscal #PobresaZero | Sílvia Urenya→


Thiago arriba físicament pletòric\nEls equips de José Mourinho i Pep Guardiola reprenen aquesta nit (22 hores, TV3 i La 1 de TVE) les coses allà on les van deixar al maig\nTONI PADILLA Madrid (enviat especial) 14/08/2011 08:00\n260x366 Alexis Sánchez. / Miguel Ruiz / FC Barcelona Alexis Sánchez. / Miguel Ruiz / FC Barcelona\nEl Barça i el Madrid reprenen aquesta nit (22 hores, TV3 i La 1 de TVE) les coses allà on les van deixar al maig. Amb el Barça com a favorit però amb el Madrid jugant totes les seves cartes per discutir la seva superioritat. El partit d'anada de la Supercopa d'Espanya posa el punt final a la treva de l'estiu i esdevé un símbol del que tothom dóna per fet que serà la temporada: un nou duel entre els blaugranes i els blancs.\nAmb tots els seus nous fitxatges i Sergio Ramos lògicament recuperat, el Madrid va fer pinya ahir amb un entrenament que va deixar poques pistes sobre què té pensat el tècnic de Setúbal. Els blancs, tot i les gires per tres continents, fa setmanes que fan pinya treballant plegats i Mourinho ja té pensat com jugaran aquesta nit.\nPepe endarrerirà la seva posició i deixarà de jugar al mig del camp, ja que a la mitja han arribat reforços llestos per aportar més energia, més múscul, com Coentrao. Mourinho, de fet, va admetre ahir que l'únic dubte del seu onze és entre Di María i Coentrao. Si juga l'argentí seria un 4-4-2, i si juga el portuguès, un 4-3-3.\nPep Guardiola, per la seva banda, ha treballat només dos dies amb Alexis, l'únic reforç fitxat a dia d'avui. L'única novetat respecte fa pocs mesos, doncs, és el pas endavant d'un Thiago amb moltes possibilitats de jugar perquè físicament està pletòric. Per sort per al Barça, homes com Messi, Dani Alves i Mascherano es cuiden i tenen un físic fort, de manera que, encara que s'han entrenat poc, arriben preparats per entrar a l'onze inicial.


Kristen Noel Crawley en la seva rutina de cura de la pell, berenar - Bellesa\n10 minuts amb la reina de l'emmascarament\nFoto: Cortesia de Kristen Noel Crawley\nKristen Noel Crawley és coneguda per les seves inicials, KNC, l’acrònim i la marca de bellesa que ara és sinònim d’aquelles màscares de llavis en forma de llavis i màscares en forma d’estrella que heu vist a Instagram.\nA més d’il·luminar les cares dels Stateside amb la seva autodenominada línia, KNC Beauty, Crawley també és la propietària d’un Instagram aspirant als amants de la bellesa. Es tracta d’un estudi de cas sobre com fer una imatge excepcional de producte, com és realment l’ull de gat perfecte i com preparar-se amb glamour quan sortiu d’un bany.\nFa poc, Crawley va fer tot això abans d’assistir al sopar de fragància de Dior Homme a París, on va ser servida a la fantàstica patata al forn i va portar una boina en un entorn refrescant adequat (París, França, a l’hivern). The Cut va encertar ràpidament amb el fundador prèviament per parlar sobre l'ús de quatre màscares facials a la nit, rodar la cara, hidratar-se i patates fregides.\nComenço a netejar amb l’escuma netejadora de suavitzant Clé de Peau Beauté. Després de netejar-me, exfolio amb la màscara exfoliant clàssica Tri-Active iS (tres vegades a la setmana) de iS, després emmascara amb les meves màscares de bellesa KNC i la màscara Sisley Black Rose. Exfolio els meus llavis amb la meva nova KNC bellesa Supa Scrub i segueixo amb una màscara labial. Un cop fet el meu emmascaratge, faig servir el sèrum àcid hialurònic de Barbara Sturm.\nHo segueixo amb el meu Dior Capture Totale Serum i crema d’ulls.\nDesprés d'això, faig servir el meu rodet de cara Joanca Txeca: 20 cops a cada costat. L’últim pas és el meu Supa Bàlsam per als meus llavis a OG Rose.\nIntento anar al llit abans de mitjanit cada nit.\nQuins productes de tres a cinc sempre permeten reduir el producte?\nMybviament, el meu Supa Bàlsam, Byredo Rinse Wash Hand Hand-Free (Odio fer servir l’aigua del bany d’avió), Crema d’ulls Dior Capture Total, raspall de pèl Mason Pearson i el corró facial Joanna Czech.\nSents un fred que s’acosta. Quin és el vostre pla d’acció?\nPot Neti; dutxes de vapor; molta aigua calenta amb llimona, mel i gingebre fresc; i la vitamina C lipoesfèrica tres vegades al dia.\nDe quin color són les ungles actualment i per què?\nActualment, tinc una punta d’ombre marró amb brillantor daurat i una superposició de ratlles de tigre. Vaig triar això perquè sabia que tenia molts vestits marrons i negres per a la setmana de la moda i volia que les meves ungles anessin amb tot.\nJa sabeu per què sóc aquí a #diorday @diormakeup\nUna publicació compartida per Kristen Noel Crawley (@kristennoelcrawley) el 17 de gener de 2020 a les 7:18 am PST\nVa bé, ronda de foc ràpid:\nUll de fum o ull de gat?\nUll de gat, sempre. M'encanta experimentar amb línies de colors i formes gràfiques. Mai he estat un gran fan d’ulls fumosos per a mi.\nsabatilles de falda isabel marant\nBrillant tot el camí!\nQuè escolteu mentre us prepareu?\nQualsevol cosa de Frank Ocean.\nLes dues temporades de Vostè. Perturbador.\nUna foto del meu fill petit quan era un bebè.\nQuin és l'últim text que vau enviar?\nInformació del vol per al meu conductor a L.A.\nCom t’agrada la teva aigua?\nAigua de font naturalment alcalina, temperatura ambient. Odio l’aigua freda!\nI, per últim, quin és el teu refrigeri preferit?\nXips d’arròs enganxós de Dang, amb gust de sriracha.\nFoto: alexandre gaudin / Cortesia de Kristen Noel Crawley De l'esquerra: Foto: Cortesia de Kristen Noel CrawleyFoto: Cortesia de Kristen Noel Crawley De l'esquerra: Foto: Cortesia de Kristen Noel CrawleyFoto: Cortesia de Kristen Noel Crawley Foto: Cortesia de Kristen Noel Crawley Foto: alexandre gaudin / Cortesia de Kristen Noel Crawley Dior Capture Totale C.E.L.L. Crema d’ulls d’enredament i correcció d’arrugues ENERGY 105 $ a Bloomingdale’s Buy Mason Pearson Popular Brush Hair Hair Mix 240 $ a Dermstore Comprar 240 $ a Nordstrom Comprar KNC Beauty Supa Bàlsam a OG Rose 22 $ a Net-a-Porter Comprar\nDurant hores, es van produir fotografies d’assassinat brutal d’una nena de 17 anys a Instagram\nEl doctor Tiller va ser un heroi per als seus pacients amb avortament\nSegons els informes, els marins dels Estats Units encara estan compartint fotos despullades\nL'Instagram de Gillian Anderson és gloriosament divertit\n30 de les millors botes per comprar aquesta tardor\nPotser no et burlis de Mormon amb 'Ropa interior màgica'\nJugador de futbol ex-Vanderbilt va trobar culpabilitat després d’orquestrar i enregistrar la violació de banda de la seva pròpia nòvia


Villa le Due Palme Isola delle Femmine Itàlia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nVeure tots els 28 allotjaments a Isola delle Femmine.\nVia Vittorio Pozzo, 19, Isola delle Femmine, Isola delle Femmine, Itàlia, 90040 - Excel·lent ubicació - Veure al mapa\nMés informació sobre Villa le Due Palme\nTant si es tracta d'un viatge de plaer com si és de negocis, Villa le Due Palme és una elecció d'allotjament magnífica quan visiten Isola delle Femmine. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nEl Villa le Due Palme, s'esforça al màxim per tal que els seus hostes es tribin còmodes. Per tal d'assolir això, l'hotel compta amb els millors serveis i instal.lacions. Per a la comoditat i comfort dels seus clients, l'hotel ofereix habitació familiar, àrea de TV/saló compartit.\nLes instal.lacions de l'hotel han estat seleccionades amb cura per tal de satisfer el més alt grau de comfort i conveniència, amb aire condicionat, calefacció, balcó/terrassa, aparell de televisió LCD/pantalla de plasma, nevera a cada habitació. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Sigui quina sigui la seva raó per visitar Isola delle Femmine, el Villa le Due Palme és el lloc perfecte per una estimulant i emocionant escapada.\nAllotjaments a Isola delle Femmine


L'estètica de l'anunci de Sant Fèlix\nAls administradors de la festa major de Vilafranca 2020 se’ls ha de felicitar perquè han anat per feina a l’hora de decidir el cartell de Sant Fèlix, que és el que es demana sempre de cara a la planificació del calendari de les colles. En canvi, no han estat encertats en la gestió de la comunicació i se’ls ha girat en contra.\nEra més fàcil seguir el model recent; fent una trucada a les colles, confirmar-los la seva presència o no, i tot seguit anunciar les escollides a través de les xarxes socials. Potser estèticament aquella comunicació a través d’una piulada a Twitter no agradava de cara a la galeria, però era el més efectiu per tal d’evitar filtracions com la d’enguany.\nNingú no és perfecte i segur que el penediment per aquesta gestió informativa hi és, però no es pot pretendre comunicar qui actuarà i qui no el 30 d’agost a dues setmanes de fer l’anunci oficial i que a ningú se li “escapi” aquesta informació, que és el que ha passat. I com la informació s’ha servit en safata a un mitjà, sigui per descuit o per despit d’algú (no assenyalo a ningú), el mitjà ho ha aprofitat.\nSobre el cartell que s’anunciarà formalment el pròxim 9 de març tinc la meva opinió, que no val res. Ara bé, que ni tan sols es visiti als Minyons de Terrassa considero que ha estat un error de grans dimensions. Es mereixen més atenció i respecte. Parlo d’una visita i escoltar el seu projecte, de rebre imputs per part de la colla… Després, òbviament, que s’imposi el criteri dels administradors, només faltaria. Que l’encertin o no a mesos vista és molt arriscat, però que ho facin havent trepitjat tots els terrenys i evitin obrir ferides innecessàries entre la figura dels administradors del futur i, en aquest cas, amb la colla malva.\nL’estètica de l’elecció del cartell de Sant Fèlix necessita millorar. No es pot passar d’estendre la tradicional ronda de visites a colles amb poques possibilitats de veure-les actuar el 30 d’agost, a ignorar una colla que a Vilafranca ha signat grans actuacions al llarg del temps. No es pot passar de congelar les visites a colles candidates fins que no escullin la nova tècnica i junta de torn, a tancar acords amb tècniques i juntes en funcions.\nDit això, em molesta que aquesta ronda de visites tradicional a colles candidates de veritat es posi en qüestió. És una carta de presentació, un primer contacte de les cinc persones que organitzen la festa, amb qui negociarien les condicions i signarien els contractes, etc., si finalment les acaben escollint. Cinc persones que, com els castellers i els responsables tècnics i directius de les colles, es dediquen a gestionar una festa major -i no pas una festa major qualsevol- de manera totalment altruista. I els administradors mereixen tenir dubtes i visitar a les cinc colles que ara marquen les diferències.\nUna altra cosa ben diferent és que l’elecció de les colles per part dels administradors ens sembli millor o pitjor. El que està clar és que no s’ha de prendre una decisió a partir d’un sistema de valoració objectiva. Ja sabem que els estats de forma de les colles poden ser molt diferents d’una temporada a l’altra i el criteri dels administradors és l’únic que val. De fet, escollir les colles és una de les funcions dels administradors, i si un rànquing ho ha de fer per ells, malament anem.


Cardona es trasllada a l’època medieval amb la tradicional Fira de la Sal - Canal Taronja Comarques Centrals\nIniciNotíciesCulturaCardona es trasllada a l’època medieval amb la tradicional Fira de la Sal\nDurant tot el cap de setmana, el nucli antic de Cardona s’ha traslladat al segle per reviure l’esplendor del seu passat medieval\nLa Fira ha omplert de parades el centre històric de Cardona, convertit en un autèntic mercat medieval. Els carrer i les places del casc antic de la vila ducal estaven completament engalanats per transportar als visitants a l’època medieval a través de recreacions històriques, danses medievals, i músics al carrer entre d’altres. I és que precisament Cardona té un passat molt medieval i amb un tret diferencial com és la sal.\nEls centenars de visitants que han passat aquest cap de setmana per Cardona, han pogut pel casc antic de Cardona i veure les més de cent parades d’artesans que s’hi han instal.lat. Amb mostres de joguines medievals pels més petits, tot tipus de joies i ornaments, i tampoc hi ha faltat els productes alimentaris, pa, formatge, embotit, entre molts d’altres, així com artesans treballant al bell mig del carrer. També s’hi podien trobar diverses zones de joc per als més menuts. I és que es tracta d’una fira de caire molt familiar.\nCom cada any, una de les parts principals de la Fira han estat les activitats al carrer, amb bufons, faquirs, mags i acròbates. Les recreacions històriques també hi han estat molt presents.\nUna Fira molt consolidada a Cardona, que compta amb actes ja tradicionals, com la baixada del Senyor i la Minyona, des del Castell de Cardona fins el centre de la vila, però també amb novetats, com és l’espectacle de foc que es va dur a terme dissabte a la nit.\nSaps que és la Fura dels Embarrats? Aquest cap de setmana a Sant Joan de Vilatorrada hi falta gent\nSeguda amb espelmes a Igualada en contra de la sentència del procés


Classes online - BeKith - Learning English with Values\nAprenentatge de l’anglès des de qualsevol lloc amb metodologia adaptada a l’online i a les diferents edats.\nInici » Serveis » Classes online\nBeKith ofereix classes d’anglès 100% online a través de la plataforma Zoom per a diferents col·lectius:\nReforç d’anglès per a alumnes des de 6è de primària fins a batxillerat, seguint les programacions de l’anglès extraescolar que treballem a les escoles.\nPreparació per a certificacions internacionals com Trinity College London o Cambridge English.\nClasses d’anglès per a adults, tant a nivell individual com per a organitzacions. Poden seguir una programació específica, la preparació per a certificacions internacionals o simplement classes de conversa, que poden ser amb professorat tant bilingüe com nadiu.\nPer què escollir BeKith?\nMés de 35 anys d’experiència en anglès extraescolar\nEspecialistes en anglès en col·legis amb una presència líder en la província de Barcelona\nPioners en l’ensenyament de l’anglès amb valors\nClasses emocionants i motivadores adaptades a l’entorn online\nClasses 100% en anglès\nProfessorat amb vocació i en contínua formació\nExperiència amb més de 2.500 alumnes des de P2 dins a batxillerat a través de la plataforma Zoom\nEstàs interessat/da en aquesta activitat?\nContacta amb BeKith\nOmple el següent formulari o truca’ns i BeKith es posarà en contacte amb tu el més aviat possible per conèixer de prop\nel teu cas.\nSi ho prefereixes, pots trucar-nos al 934817475 i et posarem en contacte amb la persona indicada\nNombre i Cognoms\nSeleccionarClasses de reforç d'anglès per a escolarsPreparació per a certificacions internacionalsClasses particulars d'anglès per a adultsClasses d'anglès per a organitzacions\nConsento el tractament de les meves dades. BeKith tractarà les seves dades amb la finalitat de contestar a les seves consultes, dubtes o reclamacions. Pot exercir els seus drets d'accés, rectificació, supressió, portabilitat, limitació i oposició, com li hem informat a la nostra Politica de Privacitat i Avís Legal.\nSobre les Classes Online diuen...\n"Les classes són divertides, amenes, no és tota l'estona temari. Es barreja jocs, vídeos, cançons ... el petit s'ho passa bomba i a més aprèn."\nFamília Picó PomaresEscola La Salle Horta\n"Els nens s'han adaptat molt ràpid a les classes online. Les classes són divertides i dinàmiques, els nens estan sempre amb una gran actitud i mostrant sempre atenció."\nFamília Martin Mingo Escola La Salle Horta\n"Estem molt contents amb poder seguir les classes en format online. Als petits els va molt bé seguir en contacte amb la seva professora i amb els companys i no deixar de banda l'anglès."\nFamília de Ariadna JimenezEscola La Salle Horta\n"Aquestes classes els ajuden molt a no perdre el ritme, a no desconnectar i seguir aprenent la llengua anglesa. Per això us felicito per la feina que esteu fent."\nFamília Jové GómezEscola Honorable Josep Tarradellas\n"Esperem que el curs vinent puguem seguir tots junts creixent i seguir aprenent una mica més com ho hem fet tots aquests cursos."\nFamília Mateos CodanaCol·legi Inmaculada Concepción de Barcelona


SOBIRANIA I PROGRÉS: 07.2008\nAquí treballem, aquí decidim\nDes del sindicalisme d'obediència estatal, sovint es contesten les demandes de creació d'un Marc Català de Relacions Laborals tot afirmant que només contribuiria a dividir la classe treballadora i, per tant, a fer més ineficient la seva lluita. En realitat, però, la classe treballadora a la que es refereix aquest sindicalisme és aquella que concep com a espanyola, perquè el cas és que aquest mateix sindicalisme abandona el seu internacionalisme proletari així que arriba a la frontera dels Pirineus. La veritat és que és normal: poc a veure té la situació de la classe obrera de l'Estat francés amb la de l'Espanyol, i per tant és normal que cadascuna lluiti des d'un marc de relacions propi sense que això suposi que no pugui col·laborar amb altres classes obreres inserides en marcs laborals propis.\nPerò, pel mateix, caldria reconèixer que la situació de la classe obrera dels Països Catalans sota administració espanyola no és, ni de bon tros, la mateixa que la dels treballadors i treballadores d'Extremadura, Andalusia o Madrid. En primer lloc, aquí el món del treball viu problemàtiques nacionals específiques (la integració lingüística dels treballadors immigrats, la impossibilitat d'emprar el català en nombrosos àmbits laborals) que no tenen correlat en altres realitats laborals de l'Estat espanyol. En segon lloc, els costos de vida i la tradició econòmica dels Països Catalans tenen poc a veure amb el que es pot trobar a Espanya. I en tercer lloc, un aspecte conjuntural però no menor: enlloc de l'Estat espanyol es viu l'espoli fiscal que patim els catalans, i que com recordava Ramon Tremosa en una entrevista recent, afecta sobretot a la qualitat de vida de les classes populars.\nUna bona mostra de fins a quin punt necessitem aquest Marc propi de relacions laborals és la miopia dels sindicats laborals pel que fa a la desastrosa situació de les infrastructures a Catalunya. Un tema que afecta de ple al creixement econòmic (per tant, a la creació de llocs de treball) al país va rebre una atenció deficient per part de sindicats com UGT i CCOO, que van ser incapaços d'incorporar-se a l'enorme mobilització social unitària que va desembocar en la manifestació de l'1 de desembre, amb l'excusa que es barrejaven dos temes segons ells desconnectats: la situació de les infrastructures i el dret a decidir. Res més lluny de la realitat: la primera és una conseqüència directa de la manca del segon. La prova és que les infrastructures que funcionen malament a Catalunya són precisament aquelles que porten la “E” d'Espanya: les que mantenen la Renfe, Endesa, Red Eléctrica Española i altres peces de l'entramat empresarial (públic o privat, tant és) espanyol.\nAvui dia, la lluita per la igualtat, per la justícia social i per un Estat del Benestar robust als Països Catalans requereix no només d'un major autogovern (de fet, de l'assoliment de la sobirania), sinó també del bastiment d'una societat civil pròpia, aliena a tota obediència estatal. I el cas del sindicalisme aquí no és una excepció sinó que n'és la prova més flagrant d'aquesta necessitat. Sens dubte, hi ha molts sobiranistes a UGT i CCOO, en uns casos per trajectòria personal i laboral, en altres per una determinada manera d'entendre el pragmatisme. Però fora bo que fossin conscients, si no ho són ja, que la seva opció, si és que és correcta, no pot ser sinó provisional, i que és el seu deure treballar perquè algun dia puguem veure els Països Catalans dotats d'una força sindical nacional equiparable al que són LAB o ELA al País Basc. Al cap i a la fi, entre l'apologia i el mal menor hi ha una important diferència: davant el mal menor hem d'estar, al menys en teoria, en condicions de saber quan ha deixat de servir-nos i per tant quan podem deixar-lo enrere sense més problemes i, fins i tot, amb satisfacció.\nPublicat per Moisès Rial Medina a 6:59 a. m. Cap comentari:\nElisenda Paluzie, economista i professora de la Universitat de Barcelona\nEls silencis i les intencions de Felip Puig\nLlegia aquest dimarts passat un apunt de Pau Comes, un d'aquells blocaires que no escriuen gaire sovint però que quan ho fan la claven, i pensava que la seva reflexió-denúncia toca un punt central en el sistema neurològic de la simbiosi nacionalista-independentista, un punt que segurament tindrà un gran pes a la catosfera sobiranista els propers mesos; i si no és així, malament rai.\nFelip Puig va acabar la seva intervenció al recent congrés de CDC amb aquella frase que tant li agrada i que resa que en la independència s'hi ha de pensar sempre però no se n'ha de parlar mai. Comes gira la /boutade/ com un mitjó i l'estampa a la cara de Puig: si aquesta és la millor estratègia per aconseguir un objectiu polític, com és que no la segueixen per fer fora en Montilla de la Generalitat i col·locar-hi en Mas? Com és que dia sí i dia també ens expliquen quins són els defectes de l'actual president de la Generalitat? No seria millor combatre aquests defectes en silenci?\nAparentment, Felip Puig i el silenci no són tan amics com sembla. El número dos de CiU s'ha ficat tot solet en una polèmica per la baixa competència lingüística en català del Molt Honorable. Que el català de Montilla no és perfecte ho sabem tots, i que l'home no s'ha cregut del tot la conveniència de l'esforç fins que l'han fet president, també. Però Puig s'equivoca, i molt, quan transmet una idea de rebuig, d'intolerància i de prepotència. És allò tan típic de “per parlar-lo malament, val més que no el parli”. Tan típic com allò altre de “háblame en cristiano”. Tan típica i tan errònia una cosa com l'altra. Puig no ha fet mai classes d'anglès? No ha començat parlant malament una llengua amb l'esperança d'anar-la perfeccionant amb la pràctica?\nPerò encara s'equivoca en una altra cosa. Aquest no és el defecte més important de Montilla. És un altre. És el motiu pel qual un servidor porta més de cinquanta dies fent vaga de bloc. Montilla té una falta de respecte total per la voluntat democràtica de les majories. Ja ho va demostrar quan l'endemà mateix de l'acord assolit al Parlament de Catalunya per l'Estatut va anunciar que hi faria esmenes. I això sí que fan bé de recordar-ho des de CDC, ni que sigui amb la boca petita, perquè després en Mas també en va fer de les seves amb Zapatero. Una persona que demostra tan poc respecte per les institucions parlamentàries no és el millor candidat per presidir la Generalitat, però si el PSC no va trobar ningú més, problema seu, que potser ja els està bé haver passat de 42 a 37 diputats.\nAvui aquesta greu mancança democràtica del Molt Honorable es manifesta d'una altra manera: fent veure que no sent les veus que arriben del poble (que majoritàriament vol deixar de ser una comunitat autònoma segons les enquestes del CEO) i allargant tant com pugui el moment de la ineludible consulta popular. Modèstia? Covardia? Sordesa? M'és igual: democràcia, democràcia, democràcia.\nAixí de senzill els ho posa a Artur Mas i a Felip Puig. Però d'això Puig no en diu res. Un militant independentista de CDC em confessava l'altre dia amb certa preocupació la gran troballa que havia fet Puig amb aquesta mena d'eslògan que és com un monument renovat a la clàssica ambigüitat de CiU. Ell vol dir una cosa però aconsegueix que els militants independentistes de CiU n'entenguin una altra. I qui congrés salva, candidatura empeny.\nEncara que ell no vulgui, doncs, n'haurem de parlar, i molt. Treballar-hi també, és clar; però que no ens digui que és millor no parlar-ne. L'apunt de Pau Comes, tot solet, li esberla la consigna i obre el debat. Perquè això és el que cal: debat i diàleg entre els partits compromesos amb el dret d'autodeterminació. Ensenyar les cartes i dir clarament on es vol anar. La centralitat política s'està desplaçant cap aquí. Desconec les intencions ocultes de Felip Puig (o no), però si manté l'aposta pel silenci estic segur que des del PSC li ho agrairan.\nPublicat per Moisès Rial Medina a 6:57 a. m. Cap comentari:\nTots units fem força (i no parlo de futbol)\nUn cop transcorreguts els congressos dels dos partits més votats de Catalunya es respira un clima de complaença i unitat en totes dues formacions. Tot i així, en breu s’entreveu moviment, que té més a veure amb el país que amb els dos grans partits: la reforma del finançament autonòmic que s’haurà de negociar amb el govern de Madrid i del que depèn en bona mesura el futur de Catalunya i de la seva economia i estat del benestar.\nL’estatut, tot i que retallat, fixa uns criteris clars sobre finançament que el govern de Rodríguez Zapatero (de la mà del seu ministre d’economia) està obviant. Però s’ha de recordar que l’estatut és una llei orgànica aprovada a les corts espanyoles, i que per tant (o així s’hauria de suposar en un país democràtic) s’ha de respectar, i des de Catalunya s’ha de fer respectar.\nAquest respecte s’aconsegueix pel compliment de les paraules que Jose Montilla va adreçar als militants socialistes en el darrer congrés, on, davant del president espanyol, va defensar el que diu l’estatut i que el benestar de Catalunya està primer que el de la federació PSC-PSOE. Però el respecte també s’aconsegueix amb el recolzament que CiU, ERC i IC-V estan donant al govern català en la negociació del finançament.\nÉs amb la unitat dels partits que el finançament que s’estableix a l’estatut per a Catalunya es durà a terme, i és únicament amb la unitat de tots en les grans qüestions com el país tirarà endavant.\nEntre els partits hi ha controvèrsies en molts temes: ideològics, de visió del futur del país o fins i tot de model de gestió econòmica, però en qüestions obvies i vitals com aquesta hem de lluitar plegats sense partidismes.\nMolt sovint a Catalunya s’ha complert la frase de Harrington que deia que si es posen uns quants gossos a un sac i es sacsegen, els gossos es mossegaran entre ells però mai no mossegaran a la mà que els sacseja. Ja és hora de mossegar la mà, de fer-los veure tots plegats, encara que sigui aquesta vegada, que no poden seguir sacsejant sempre a un país sense una resposta clara i unitària.\nXavier Peytibi, politòleg i blocaire\nAbandonant les essències en pro dels individus: llengua catalana, igualtat, inserció i excel·lència\nLa defensa de les polítiques de normalització lingüística s'ha tendit a recolzar en una estratègia argumental que podríem anomenar “de la preservació de la identitat”. Segons aquesta defensa, les polítiques de normalització lingüística tenen sentit en tant que ajuden a preservar un element definitori de la identitat nacional catalana com és la llengua d'Ausiàs March. És a aquesta defensa a la que s'oposen els promotor de documents del Manifiesto por una lengua común quan afirmen que els drets no els tenen ni les llengües ni les nacions, sinó els individus.\nResulta difícil rebatre la idea que tots els drets són, en darrera instància, drets individuals. Els drets importen perquè importen les persones. Els Països Catalans, la seva identitat o la llengua catalana no pateixen, busquen la felicitat ni tenen somnis i projectes de vida. Aquests trets només els posseeixen els individus. És per això que fins i tot aquells drets que habitualment es consideren “col·lectius” (per exemple, els drets dels treballadors o de les dones) tenen, en realitat, un basament individual. Si considerem que “la dona” o “la classe treballadora” tenen drets, o estem dient que els tenen els seus membres en tant que individus amb una problemàtica especial que requereix de mesures especials, o no estem dient res. Al menys, res que pugui assumir-se des d'una perspectiva progressista.\nAra bé, és molt discutible que les polítiques de normalització lingüística siguin només justificables des d'un punt de vista essencialista. Al meu parer, hi ha tres arguments que, plegats, donen una base sòlida a la justificació d'aquestes polítiques; tres arguments que, tots ells, remeten als drets de les persones. El primer, l'argument de la disponibilitat lingüística. El segon, el de la inserció social. I el tercer, el de la protecció de la diversitat. El primer argument vindria a dir que en aquell territori on històricament s'ha desenvolupat una comunitat lingüística més o menys autòctona, els seus membres han de tenir el dret a, si ho volen, desenvolupar una part raonablement ampla les seves vida en la llengua d'aquesta comunitat. Aquest argument s'aferma sobre la convicció que la llengua és més que un instrument de comunicació, igual com la roba serveix per a alguna cosa més que per a protegir-se del fred: ambdues constitueixen, es vulgui o no, una determinada manera de presentar-se al món.\nA diferència del que passa amb la roba, però, la llengua no pot ser utilitzada en l'estricta individualitat. Per a garantir el meu dret a portar una jaqueta de cuir o una samarreta amb la foto d'un cantant, no tinc necessitat que la resta de la gent en porti. En canvi, per a poder desenvolupar la meva vida en una llengua determinada necessito que el meu entorn, si més no, l'entengui, i si pot ser que la parli habitualment. I necessito, també, que una proporció raonablement extensa de la producció cultural que consumeixo (teatre, televisió, cinema, llibres...) estigui disponible en la llengua que empro. Si deixem que l'ús social de les diferents llengües el determini la dinàmica dels mercats (i, per cert, no és tampoc el cas de l'Estat espanyol, que aplica una legislació fortament proteccionista pel que fa al castellà), estem aleshores atorgant premiant els parlants de les llengües majoritàries i penalitzant aquells que voldrien fer la seva vida en altres llengües que, pel motiu que sigui, estan vinculades a la seva identitat personal, tot saltant-nos així un precepte bàsic de tot ideari progressista: “cap desigualtat sense responsabilitat”. L'atzar que ha determinat que la meva identitat personal estigui lligada a la llengua castellana en comptes d'a la catalana, sent majoritària la primera i minoritzada la segona, no em dóna més dret a a mi que a un catalanoparlant (de bressol o d'elecció, tant és) a viure en la llengua amb la que m'identifico.\nL'ideal, doncs, seria que tot individu pogués caminar pel món parlant en la llengua amb la que sent identificada la seva pròpia biografia.. El problema, naturalment, és que al món hi ha milers de llengües, i no és possible aconseguir que tothom les conegui totes, ni tan sols una majoria. D'aquí es deriva, com a second best, l'ideal de la disponibilitat lingüística: si no és factible que tothom, a tot arreu, pugui parlar en la llengua que esculli per a presentar-se al món, com a mínim que sigui possible fer vida en aquesta llengua en aquell territori on històricament s'hagi parlat.\nEl segon argument és el de la inserció social. Als Països Catalans del sud hi ha dues llengües que són socialment reconegudes com a llengües que assenyalen la integració d'una persona a la societat. Una d'elles és el castellà; l'altra, el català. Atès que l'aprenentatge del castellà per part de tots els residents al país està garantit, degut a l'abassegadora presència del castellà als mitjans de comunicació, a la indústria cultural i, en bona part del país, al carrer; i degut també, cal dir-ho, a la legislació espanyola, que ja hem dit que en matèria lingüística és molt proteccionista amb el castellà; atès tot això, dic, cal que les autoritats intervinguin per a aconseguir que els nouvinguts no arribin a inserir-se socialment degut al seu desconeixement del català. Això només pot assolir-se per dues vies: o bé intervenint activament per fer perdre al català la seva condició de llengua que, juntament amb el castellà, exerceix la funció de llengua d'inserció social; o bé assegurant que els nouvinguts aprendran català i l'utilitzaran en un o més àmbits de la vida social, fites clàssiques de les polítiques de normalització lingüística. El primer objectiu quedaria prohibit per l'argument de la disponibilitat lingüística; per tant, només quedaria justificada la via pròpia de les polítiques de normalització.\nEl tercer i últim argument seria el de la preservació de la diversitat. Parteix d'un axioma bàsic: la diversitat de productes culturals és, a priori, bona. Dic a priori perquè determinats productes culturals, com ara la mutilació genital femenina o la tele-porqueria, són impossibles de justificar apel·lant a la defensa de la diversitat. La diversitat que ens interessa és la diversitat cultural d'allò bo, d'allò que fomenta l'excel·lència entre els éssers humans. I existeixen bones raons per pensar que la diversitat lingüística fomenta l'excel·lència: intuïtivament, tots associem el coneixement de diverses llengües al fet de disposar d'una mentalitat oberta, a la curiositat per la diferència i a la seva celebració. Llegant a les noves generacions un món amb menys llengües populars (és a dir, no inventades a un laboratori sinó forjades per les persones al llarg dels segles) els hi estem fent heretar un món cultural ment més pobre que el que ens vam trobar.\nDes del punt de vista dels drets individuals, doncs, la normalització lingüística del català pot ser justificada sobre la base d'arguments que condemnen la discriminació dels individus en raó de la seva identitat lingüística, que recorden la importància de les llengües en el procés d'inserció social a que tot individu té dret quan canvia d'emplaçament, i que apel·len a la bondat de la diversitat lingüística en el camí de les persones vers l'excel·lència cultural.\nBall de balances\nAquest dimarts el govern central ha reconegut explícitament el dèficit fiscal català i l'ha publicat segons el mètode del flux monetari amb el segell "Gobierno de España". Si la informació és poder, la informació tributària és la més poderosa. Hem guanyat un bri de qualitat democràtica: si el govern central ho sap tot de nosaltres fiscalment parlant, nosaltres hem de poder saber on recapta i on gasta per territoris aquest govern. El govern català va avançar-se dijous passat publicant el dèficit fiscal català entre els anys 2002 i 2005. El gol final, però, sempre el marquen els alts funcionaris de l'Estat. La Generalitat va acceptar un canvi notable en el mètode de càlcul del dèficit fiscal, forçat per l'Institut d'Estudis Fiscals: el capítol 3 de les despeses de l'Estat, que registra el pagament d'interessos del deute públic de l'Estat, havia de computar-se també com a despesa a repartir territorialment. Mai abans s'havia fet això: fins i tot els acadèmics de diferents universitats de l'Estat espanyol, que van calcular i publicar Las balanzas fiscales de las CCAA, 1991-1996 (publicades finalment per Ariel i no pel govern espanyol, que n'havia facilitat les dades: Antoni Castells, Jesús Ruiz Huerta, Ramón Barberán...;), els havien exclòs.\nA diferència dels altres capítols de despesa pública de l'Estat, el pagament d'interessos no respon a la discrecionalitat d'un govern: el nombre de funcionaris (capítol 1), les compres de béns i serveis (cap. 2), les transferències corrents i de capital (cap. 4 i 7) i les inversions reals (cap. 6) són decidides pel govern de torn, mentre que els interessos del deute públic es paguen invariablement als seus compradors. En el cas espanyol cada any entre un 25% i un 30% d'aquests interessos se'n van a la resta del món, atès que una part del deute públic és comprat per no residents. Això explica l'elevat dèficit en la balança de rendes de la balança de pagaments espanyola, que registra anualment aquest pagament d'interessos a l'exterior. Als EUA els japonesos són els principals compradors del seu deute públic i per això el superàvit de la balança de rendes japonesa ja és més gran que el superàvit comercial japonès.\nUna part dels interessos del deute públic espanyol (18.500 milions d'euros l'any 2005) van ser gastats en altres països, però ara el govern espanyol, per tal de conciliar els saldos fiscals calculats per la Generalitat i per l'Estat, havia exigit que fossin inclosos en els càlculs. La Generalitat ho ha fet i ha considerat que d'aquests 18.500 milions només un 12% havien d'imputar-se a Catalunya (percentatge de la despesa pública estatal a Catalunya en els darrers anys) i això va suposar rebaixar el dèficit fiscal català l'any 2005 en uns 2.000 milions d'euros, reduint-lo de l'11% del PIB català de 2005 fins al 9,8%. El govern central, però, ha decidit que aquests interessos es reparteixin segons el pes de l'estalvi (Catalunya en genera un 18% del total), supòsit que redueix en 4.000 milions d'euros el dèficit fiscal català l'any 2005: d'aquí surt el 8,7% del govern central. Aquests dos punts de dèficit fiscal en % del PIB són molt importants: si el govern català no millora, pel cap baix, en 4.000 milions el finançament català, s'haurà fracassat estrepitosament en la negociació (que serà, per cert, multilateral i ensenyant les dents: euro per euro).\nTot i això, però, ni així es pot dissimular que és amb un govern del PSOE a Madrid i amb un govern del PSC a Catalunya quan s'assoleix el dèficit fiscal més alt en percentatge de PIB des del 1986. I això que el govern central no ha facilitat totes les dades de l'any 2006! Ja havia lliurat els impostos recaptats per l'Estat a Catalunya, que van créixer el 2006 un 14%, però no han gosat donar-ne les despeses: ja teníem servit un nou dèficit fiscal històric màxim, ara sí, de dos dígits en % del PIB, per a més glòria de Castells i del seu govern amic!\nMés enllà de l'Ebre diuen que les balances fiscals no serviran per a res i només parlen de saldos fiscals segons criteri de benefici, que presenten Madrid com la campiona de la solidaritat i rebaixen notablement els superàvits fiscals de l'Espanya subsidiada: com a la comptabilitat, però, els saldos fiscals han de representar la imatge fidel, en aquest cas de l'actuació del govern central en un territori. És cert que el paper ho aguanta tot (Enron presentava beneficis fins que la realitat de les pèrdues camuflades es va imposar), però si el nou finançament no redueix el dèficit fiscal català tornarem a fracassar.\nÉs lacerant la frivolització i el descrèdit que el govern espanyol ha fet dels seus propis càlculs (per a què tants milers d'hores esmerçades si no han de servir per a res: els hospitals fan costoses radiografies perquè després no afinin i millorin les operacions quirúrgiques?), així com també que s'hagin publicat fins a sis estimacions diferents de les balances fiscals. Però el camí català cap a la sobirania tributària, que això evoca el saldo del flux monetari, ha començat. Ara esperem els comprovants per verificar aquests saldos fiscals del 2005 (450 pàgines lliurades fa 10 anys de despesa pública detallada per territoris: a veure d'on surt, per exemple, el 6% de dèficit fiscal de Madrid l'any de la T-4). I, òbviament, esperem tots els altres anys.\nPublicat per Moisès Rial Medina a 6:52 a. m. Cap comentari:\nAquesta és la intenció: destruir. Destruir la fidelitat de la seva audiència, destruir el vincle entre el país i l'emissora, destruir tot allò que obstaculitza el projecte socialista de la definitiva espanyolització de Catalunya. L'espanyolització que Franco no va aconseguir vol fer-la realitat el PSC. I és que amb l'increment de l'independentisme, aquest partit necessita com l'aire que respira que els seus altaveus mediàtics neutralitzin la creixent consciència nacional catalana. D'aquí que concentri tota la seva energia en l'assoliment d'aquest objectiu. El més escandalós de tot, però, és que el projecte compta amb el vist-i-plau d'Esquerra Republicana. De fet, ERC s'ha convertit en l'aval d'aquesta política a través d'Albert Sáez, president del consell de govern de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals, que el passat 11 de juliol, en una compareixença al Parlament, va justificar la substitució d'Antoni Bassas afirmant que respon a la voluntat de "mantenir el lideratge". I, ves per on, per aconseguir-ho, fa fora la persona que liderava el lideratge. Sembla clar que no és només Catalunya Ràdio qui va cap a l'abisme, també hi va Esquerra Republicana.\nCarta a un amic del PSOE\nEn l'Expansión d'avui, es pot llegir que la recaptació de l'IRPF a Madrid és de 82.000 milions d'euros i a Catalunya de 15.500. Ja que la població de Madrid, segons El País d'avui, és de 6'25 milions i la de Catalunya de 7'35, resulta que l'IRPF per capita de Madrid és de 13.120 euros i a Catalunya de 2.100 euros.\nPodria semblar que, fent servir una terminologia “envellida”, a Madrid hi ha la classe dominant i a Catalunya el proletariat, i que per tant tot aquell que es reivindiqui d'una mínima tradició d'esquerres hauria de ser partidari de transferir recursos de Madrid a Catalunya, no?\nJa sé que aquestes coses de comparar no t'agraden, però les xifres són les xifres i alguna explicació i alguna conseqüència haurien de tenir, suposo.\nT'he de dir que és encara més greu del que sembla, ja que una part de l'IRPF madrileny (i per tant de l'aportació madrilenya segons les balances fiscals) es fictícia ja que s'ho paga el mateix Estat a si mateix i per tant s'hauria de fer el càlcul net. És a dir, l'IRPF que paguen tots els funcionaris estatals (en la seva majoria residents a Madrid) no és una contribució a l'Estat sinó un simple canvi d'apunts entre diferents comptes estatals, mentre que el que es paga a Catalunya si que és real en tant que prové majoritàriament del valor afegit empresarial.\nEl mateix es podria dir de l'impost de societats (15.400 a Madrid contra 9.200 a Catalunya). Si ens creiem aquestes xifres, podria semblar que Madrid està gairebé el doble d'industrialitzada que Catalunya, i em sembla que no és el cas. Simplement es tracta de “l'efecte seu” que assigna tot l'impost liquidat per les empreses a la comunitat on tributen per activitats que realitzen a tot l'Estat.\nÉs per això que la suposada “solidaritat” màxima de Madrid és un “conte xino”. A Madrid resideix i tributa la flor i nata de l'Estat, la classe empresarial, política i militar dominant, i a Catalunya resideixen en gran part els treballadors que amb l'esquema actual a més a més de ser “explotats” localment també ho són globalment, contribuint no només a sostenir la seva pròpia classe dominant sinó també a la d'altres territoris.\nA aquest concepte abans li dèiem colonialisme, recordes?\nMarcel Coderch, doctor pel Massachusetts Institute of Technology\n(Publicat al bloc de l'Elisenda Paluzie)\nPublicat per Moisès Rial Medina a 6:48 a. m. Cap comentari:\nAlfons López Tena, vocal del CGPJ i membre del Cercle d'Estudis Sobiranistes\nPublicat per Moisès Rial Medina a 6:47 a. m. Cap comentari:\nPublicat per Moisès Rial Medina a 6:46 a. m. Cap comentari:\nPresentació de l'edició del manifest i del vídeo "El català, llengua comuna"\nVint-i-tres associacions de persones immigrades i organitzacions de suport presentaran avui dijous 17 de juliol a les 19.30 hores a la sala d’actes de l’Ateneu Barcelonès (C/ Canuda, 6, de Barcelona) l’edició del Manifest «El català, llengua comuna» i un vídeo de sensibilització que es difondrà per Internet. El Manifest, consta de 10 punts “als quals la societat catalana no pot renunciar si pretenem construir una societat justa i cohesionada”, segons diuen les associacions. El pròleg del Manifest, signat per la darrera guanyadora del Premi Ramon Llull de novel·la, Najat El Hachmi, destaca la importància d'utilitzar la llengua del país amb les persones nouvingudes com a forma de reconeixment mutu i de no exclusió.\nEl vídeo que es presentarà de la campanya «El català, llengua comuna», és un reportatge dels actes celebrats a la diada de Sant Jordi del 2008 a Barcelona, per part de les 23 associacions de persones immigrades i organitzacions de suport a aquestes. El vídeo mostra petits talls d’actuacions com la de Miquel Gil i la Orquestra Àrab de Barcelona i declaracions dels representants de les entitats i del President del Parlament de Catalunya, Ernest Benach. La Presentació anirà a càrrec d'en Miquel Strubell, sociolingüista i membre fundador de Sobirania i Progrés, i representants de les entitats signants del manifest; es comptarà amb la presència de l'ex-president de la Generalitat de Catalunya Jordi Pujol, el president del Parlament de Catalunya Ernest Benach, membres del Consell Consultiu de la Plataforma per la Llengua i altres personalitats de la societat catalana. Després de la presentació se servirà un refrigeri a l’entrada de Carruatges de l’Ateneu Barcelonès.\nPublicat per Moisès Rial Medina a 6:45 a. m. Cap comentari:\nosicionament de Sindicalistes per la Sobirania sobre la jornada laboral de 65 hores\nPosicionament de Sindicalistes per la Sobirania sobre la jornada laboral de 65 hores\nPublicat per Moisès Rial Medina a 6:44 a. m. Cap comentari:\nPublicat per Moisès Rial Medina a 6:42 a. m. Cap comentari:\nPosició de Sobirania i Progrés sobre la tercera hora de castellà a les escoles\nEl passat divendres 4 de juliol de 2008 hem sabut que el Tribunal Superior de Justícia de Catalunya ha ordenat al Departament d'Educació de la Generalitat de Catalunya que a partir del mes de setembre les escoles de primària apliquin la tercera hora d'espanyol, atenent un recurs presentat per Convivencia Cívica Catalana. La decisió judicial és una mesura cautelar, no pas un pronunciament sobre el fons de la qüestió.\nEl Tribunal exigeix, doncs, l’aplicació de la normativa estatal, i no la catalana, mentre no hi hagi una decisió en ferm sobre el recurs.\nLa decisió del Tribunal, d’admetre a tràmit el recurs de Convivencia Cívica Catalana i, a més, de deixar sense efecte l’Ordre de la Generalitat, publicada el 5 de juny al Diari Oficial de la Generalitat, pot crear un caos considerable. L’organització dels horaris dels docents en un centre escolar és una tasca lenta, difícil i complicada, que ara s’haurà de tornar a fer, justament a les portes de les vacances laborals dels ensenyants.\nEncara que sigui notori que Sobirania i Progrés no combrega amb les tesis defensades (en aquest cas i en d’altres) per l’entitat recorrent, no podem ni volem qüestionar el dret de tota persona física o jurídica que se senti afectada per un acte administratiu de presentar-hi recurs. És un dels puntals d’un estat de dret.\nPerò justament l’Ordre impugnada el que fa és prorrogar el termini perquè les escoles formulin els seus projectes lingüístics, i l’administració els autoritzi, d’acord amb el Decret 142/2007. En vista que, segons l’Ordre, era clar que “alguns centres” no podrien complir amb el termini inicial (el 30 de juny de 2008), el Departament estableix en l’Ordre un nou termini perquè el projecte lingüístic pugui ser formulat i autoritzat, de forma improrrogable, durant el curs 2008-2009.\nQue es deixi sense efecte una mesura que justament vol garantir el correcte funcionament dels centres, ni que sigui amb caràcter temporal, és, a parer nostre, una irresponsabilitat i una invitació al caos. És més: segons les nostres notícies, el tribunal requereix al Departament que adopti les mesures necessàries per garantir que a partir del curs vinent s'imparteixin 655 hores d'espanyol. És difícil d’imaginar-se quines mesures poden ser aquestes, en les dates que som.\nTot això ho diem sens perjudici del tema de fons: si l’Estat té potestat per intervenir en el sistema educatiu d’una comunitat autònoma fins al punt d’establir les hores mínimes que s’han de dedicar a l’ensenyament d’una llengua. Creiem fermament que això és una invasió intolerable de competències que són del nostre govern. Recordem, a més, que la mesura es va prendre després d’un hàbil campanya de desinformació a la premsa, (en la qual ha participat l’entitat abans esmentada) per fer creure que els alumnes catalans surten de l’ensenyament obligatori amb un coneixement defectuós del castellà (i inferior al que obtenen en regions monolingües castellanes). Ningú pot pretendre, per altra banda –ni tan sols la Generalitat- que els alumnes de llengua catalana hagin d’arribar a dominar tan bé la seva segona llengua com ho fan els que la tenen com a primera llengua.\nNo cal dir que quan el nostre país tingui el seu propi Estat, com pretén Sobirania i Progrés, els problemes com aquests desapareixeran de cop.\nPresentació del llibre "El catalanisme ha mort. Visca Catalunya!"\nIgnasi Planas, conseller nacional de Convergència Democràtica de Catalunya, ha assolit cert resó mediàtic en presentar una esmena a la totalitat de la ponència oficial que la direcció d'aquest partit ha redactat pel seu proper Congrés Nacional, amb la intenció de forçar la formació d'Artur Mas a adoptar la reivindicació d'un Estat propi per Catalunya. Dies abans que se celebri aquest, Planas ha publicat un llibre titulat El catalanisme ha mort. Visca Catalunya!, que presentarà avui a les 19:30 a a llibreria ONA (Gran Via de les Corts Catalanes, 654) . No hi falteu!\nJosep-Maria Terricabras, catedràtic de Filosofia de la Universitat de Girona\nPublicat per Moisès Rial Medina a 6:36 a. m. Cap comentari:\nAvui, 4 de juliol és l'Independence Day, l'aniversari de la independència dels Estats Units d'Amèrica. Una nació fundada sobre valors progressistes que avui malauradament hi estan de capa caiguda, però que tinc la intuïció que no trigaran gaire a ressorgir de les seves cendres. Valors que quedaven consignats en la Declaració d'Independència que Thomas Jefferson, futur president de la jove república nord-americana, redactà conjuntament amb altres notables independentistes i feu pública un dia com avui de fa més de dos-cents anys, el 1776. La Declaració començava així:\nQuan en el decurs dels esdeveniments humans es fa necessari per a un poble dissoldre els vincles polítics que l'uneixen a un altre (...) un just respecte al judici de la Humanitat exigeix que declari els motius que l'impulsen a la separació.\nI quins eren aquests motius?\nSostenim com a evidents en sí mateixes aquestes veritats: que tots els homes són creats iguals; que són dotats pel seu Creador de certs drets inalienables; que entre aquests estan la vida, la llibertat i la recerca de la felicitat; que per a garantir aquests drets s'institueixen entre els homes els governs, que deriven els seus poders legítims del consentiment dels governats (...). La prudència, per descomptat, exigirà que no es canviïn per motius lleus i transitoris governs d'antic establerts (...). Però quan una llarga sèrie d'abusos i usurpacions, dirigida invariablement al mateix objectiu, evidencia el designi de sotmetre el poble a un despotisme absolut, és el seu dret, és el seu deure, derrocar aquest govern i proveir-se de noves garanties per a la seva futura seguretat i felicitat. Tal ha sigut el pacient patiment d'aquestes colonies (...). La història del present Rei de la Gran Bretanya és una història de repetides injuries i usurpacions (...).\nA continuació s'esmentava una llista d'aquestes injuries contra els nord-americans, i arribava al punt clau que justificava la opció independentista:\nTampoc hem faltat a la consideració deguda als nostres germans, els habitants de la Gran Bretanya: els hem advertit de temps en temps (...); hem apel·lat a la seva natural justícia i magnanimitat (...). Ells han sigut també sords a la veu de la justícia (...). Nosaltres devem per tant sotmetre'ns a la necessitat que anuncia la nostra separació, i mirar-los com a la resta del gènere humà: enemics en guerra i en pau amics.\nI acte seguit es proclamava la independència dels Estats Units d'Amèrica. Així de simple. Cap apel·lació a la tradició, a unes essències simbòliques que justificarien la independència dels EUA, a una abstracta identitat cultural "pura" que separaria quirúrgicament els nord-americans dels altres pobles de la Humanitat i que hauria de quedar salvaguardada per un Estat propi. No. La declaració parteix de l'individu, dels seus drets (la vida, la llibertat, la recerca de la felicitat), i xifra en l'associació entre individus l'origen de la legitimitat dels governs. És la nació la que es troba al servei de l'individu, i no l'individu al servei de la nació.\nNo sé vosaltres, però jo trobo que aquesta Declaració d'Independència és enormement inspiradora des del punt de vista de l'independentisme català, particularment pels independentistes d'esquerres i pels independentistes liberals. Uns i altres no poden, des de les seves respectives tradicions polítiques, justificar la opció independentista si no és apel·lant a que la independència dels Països Catalans assegurarà i promourà els drets dels individus dels Països Catalans. Jo, persona d'esquerres, veig més reflectit els meus ideals en la Declaració d'Independència dels EUA que no pas en La Nacionalitat Catalana de Prat de la Riba, tan propera a l'essencialisme germànic. Si aspiro a la independència del meu país no és perquè aspiri a coses tals com "salvaguardar la personalitat nacional catalana", sinó perquè aspiro a la vida, a la llibertat, a la recerca de la felicitat. Aspiro a aquests drets i vull que els que m'envolten també els gaudeixin. I, com els nord-americans de 1776, estic cansat d'haver d'anar a la metròpoli a reclamar, sense èxit, solidaritat dels ciutadans de la mateixa amb les justes reivindicacions que sostenen des de fa segles els catalans. Estic cansat de la sordera dels que es proclamen compatriotes meus. Bàsicament, perquè la sordera demostra que no en són, de compatriotes. La vida, la llibertat, la recerca de la felicitat. Per a això vull la independència.\nPublicat per Moisès Rial Medina a 6:35 a. m. Cap comentari:\nPublicat per Moisès Rial Medina a 6:34 a. m. Cap comentari:\nEspanya trenca el pacte\nEl 1895 deia el diari "La Discusión" de l'Havana: "Existen los derechos del individuo, pero la Colonia no tiene la libre disposición de sus intereses. Se publican periódicos. Se pronuncian discursos. Se forman asociaciones, pero los presupuestos no se hacen aquí. ¿De qué sirve la libertad de hablar sin el derecho de ejecutar?". Tres anys després, Cuba era independent.\nAlfons López Tena, vocal del Consell General del Poder Judicial i d'Òmnium Cultural\nPublicat per Moisès Rial Medina a 6:32 a. m. Cap comentari:\nCaçatalents i 'mobbing' lingüístic\nDesprés d’AirBerlin i de l’Académie Française, és el torn de les universitats catalanes. La companyia aèria ridiculitza les nostres aspiracions a l’ús del català als seus vols. Els acadèmics de la França rebutgen el català, perquè el seu sol esment a la Constitució posaria en perill la identitat nacional. Ara unes universitats catalanes rebutgen el requisit docent del català, perquè el consideren un obstacle per a captar talents.\nEl posicionament d’aquestes universitats no és gens original ni difereix gaire del d’AirBerlin o de l’Acadèmia Francesa. És un tic de bilingüisme atàvic. Un reflex condicionat que fa del català no només una llengua prescindible, sinó una llengua nosa per a obtenir el que en cada cas interessa, clients d’avió, francesos identitaris, universitaris espanyols. Canvien els mitjans, però l’argumentari repeteix els sofismes arxiconeguts del bilingüisme substitutori: una llengua es defineix A i es declara superior a una altra llengua definida B. I ja està. La resta ve sola: es pot ridiculitzar, estigmatitzar d’antipatriòtica, declarar antitalentosa. No ve d’aquí. El resultat és el que compta, fer mobbing a la llengua B per instal·lar-hi la llengua A.\nLa diferència és que la missió de les universitats no és fer negoci com AirBerlin ni fer ciutadans identitaris francesos com l’Académie, sinó que la missió de les universitats és fer Educació Superior i Recerca promovent el talent dels universitaris. Siguin estudiants siguin professors, que posen el seu talent al servei de la ciència i de la cultura del país. I del món, obvi. Siguin d’aquí siguin de fora, que vénen a les universitats catalanes a intercanviar talent, a més d’intercanviar turisme acadèmic. El mobbing a una llengua és un disbarat, però fer mobbing al català a les universitats catalanes i des de la direcció de les universitats catalanes és l’expressió del bilingüisme substitutori més pervers.\nL’argumentari no cola, sinó que posa en evidència l’escàs talent dels caçadors de talent d’aquestes universitats. El seu mobbing ja no és només lingüístic sinó ideològic, doctrinari. Volent captar talents negant al català la condició de llengua primera, les universitats catalanes incorren en una perversitat fatal: obstruir l’ús del català en l’àmbit de la ciència i de l’educació superior. Com si el català s’hagués d’amagar de la seva condició de llengua que vertebra la nació cultural.\nEl pobre caçatalents a qui el català fa nosa ha quedat caçat a la pròpia trampa, convertint-se en un obstacle per al talent i en un aliat de les agències de mobbing lingüísticocultural. Les universitats catalanes necessiten millors captadors de talents.\nRicard Torrents, professor i escriptor\nPublicat per Moisès Rial Medina a 6:29 a. m. Cap comentari:\nSobirania i Progrés, en col·laboració amb altres entitats sobiranistes, està impulsant al Camp de Tarragona una campanya d'informació als turistes sobre la realitat nacional del nostre país. Tot i les diferències ideològiques, les entitats, plataformes i joventuts polítiques tarragonines que tenen en comú la defensa del dret a decidir -d’autodeterminació- del nostre país col·laboraran plegades al llarg de l’estiu per explicar als turistes la realitat del lloc on es troben. Així doncs, cada entitat farà diverses accions per informar als visitants i fer-se notar entre els autòctons.\nLa campanya ha estat impulsada pels membres de la Plataforma pel Dret a Decidir-Camp (PDD-Camp) i ha estat objecte d’adhesions per part de les Joventuts d’Esquerra (JERC), Convergència (JNC) i Esquerra Verda (JEV). A més a més d’Òmnium Cultural (OC) i la Plataforma per la Llengua (PL) que se centrarà en la difusió de la llengua. Té el suport, com no podia ser d’una altra manera, de Sobirania i Progrés (SiP), que juntament amb la Federació Nacional d’Estudiants de Catalunya (FNEC) es dedicaran als estudiants Erasmus a partir del setembre.\nLa presentació -que ha tingut lloc aquest mateix matí dia 26 de juny a la Plaça del Rei tarragonina- ha estat protagonitzada per Francesc Marco Palau (adherit a Sobirania i Progrés) i portaveu de la campanya. També ha gaudit de la intervenció del cap de comunicació de la campanya, Josep Maria Llauradó. Els diversos participants tenen llibertat de moviments dins de la campanya, sempre tenint present l’objectiu principal: “internacionalitzar el fet català aprofitant el turisme de Tarragona i les comarques del Camp, encara que la campanya serà coordinada”. Tot i així afirmen que “la repercussió mediàtica i els actes ajuden a mostrar de portes endins (als conciutadans) que hi ha quelcom per internacionalitzar i actius que treballen amb aquests objectius, com Sobirania i Progrés”.\nAquesta setmana he estat convidada per l'Obra Cultural Balear i el Grup Blanquerna a donar una conferència a Palma sobre el finançament i les balances fiscals. A poc a poc creix també a les Illes la consciència sobre les injustícies de l'actual model de finançament autonòmic. De fet, els Països Catalans són els més perjudicats per l'actual sistema. Així, segons les darreres estimacions de la Fundació Irla, les Illes van tenir un dèficit fiscal de 3.887 milions d'euros el 2005, el País Valencià de 2.168 milions i el Principat de Catalunya de 18.595 milions.\nPublicat per Moisès Rial Medina a 6:26 a. m. Cap comentari:\n(Publicat a la revista Lletres)\nPublicat per Moisès Rial Medina a 6:17 a. m. Cap comentari:\nAbandonant les essències en pro dels individus: ll...\nPresentació de l'edició del manifest i del vídeo "...\nosicionament de Sindicalistes per la Sobirania sob...\nPosició de Sobirania i Progrés sobre la tercera ho...\nPresentació del llibre "El catalanisme ha mort. Vi...


Un regal post-mortem, a "Merlí. Sapere aude"\nDilluns, a les 22.05\nDilluns, 21 de setembre, a les 22.05, TV3 emet un nou capítol de "Merlí. Sapere aude", l'"spin-off" de "Merlí", la sèrie original de Televisió de Catalunya produïda per Veranda TV que se centra en el personatge de Pol Rubio i el seu pas per la Facultat de Filosofia.\n18/09/2020 - 14.02\nLa Calduch, a "Merlí sapere aude"\nEl Pol i el seu pare Alfonso es muden a casa de la Glòria. També rep un regal post-mortem del Merlí: una col·lecció de llibres. En Pol està content i anima la Calduch, que estava mig deprimida. A la facultat, la Bolaño li fot canya al Pol: pot ser el millor alumne, però necessita llegir més i escriure millor. El Pol també fa amistat amb en Rai i descobreix que és ric.\n"Merlí. Sapere aude", l'"spin-off" de "Merlí"\n"Merlí. Sapere aude" és una sèrie original de Movistar+, en col·laboració amb Veranda TV, estrenada en aquesta plataforma el desembre del 2019. Escrita per Héctor Lozano i dirigida per Mena Fité, la sèrie, de 8 capítols, està rodada en català i castellà, i té com a escenari principal la Universitat de Barcelona, a més de diversos indrets de la ciutat, com el barri Gòtic, el Raval i la platja.\nEncapçalen el repartiment de "Merlí. Sapere aude" Carlos Cuevas, que interpreta un Pol Rubio més madur, però també més insegur; i María Pujalte, que dona vida a la professora María Bolaño, una dona de caràcter que no li posarà les coses fàcils. Completen el repartiment Pablo Capuz (Rai), Azul Fernández (Minerva), Pere Vallribera (Biel), i Claudia Vega (Ori); a més de David Solans (Bruno Bergeron), Ana Maria Barbany (la Calduch), Boris Ruiz (Alfonso) i Assun Planas (la professora Glòria), que repeteixen els seus papers de "Merlí".\n"Merlí. Sapere aude" continua la història de Pol Rubio, l'alumne preferit de Merlí Bergeron. En Pol segueix els passos del seu antic professor i comença la carrera de Filosofia a la Universitat de Barcelona. En aquesta nova etapa serà clau la trobada amb María Bolaño (María Pujalte), una àcida professora que veurà el gran potencial d'en Pol i el marcarà de manera definitiva. La Bolaño pressiona constantment en Pol, i l'obliga a desprendre's de la seva actitud fatxenda i a encarar la seva nova vida de manera adulta.\nEntre els nous companys del Pol destaca el Rai (Pablo Capuz), un noi ric i displicent que rep el Pol amb arrogància i superioritat. L'actitud del Rai despertarà el rebuig del Pol i farà sorgir una rivalitat entre ells, gairebé com un joc, que derivarà en alguna cosa més que una amistat. La Minerva (Azul Fernández), l'Oti (Claudia Vega) i el Biel (Pere Vallribera) completen el grup d'amics amb qui el Pol experimentarà tot allò que la vida universitària els ofereix.\nPerò no tot serà nou per al Pol. Mantindrà la relació d'amistat amb el Bruno, fill del Merlí i company d'institut, que fa la carrera d'història en una facultat propera. El Bruno, que no s'ha oblidat del Pol, intentarà seduir-lo i continuar la relació que havien començat.\n"Merlí. Sapere aude" és una sèrie sobre els començaments, els nous reptes i el viatge cap a la maduresa, amb la mirada particular que ofereix, novament, la filosofia. En última instància, aquest és l'esperit d'aquest "spin-off", expressat en el "sapere aude" del títol: atrevir-se a saber, a aprendre, a descobrir.\nTV3 es manté com la televisió líder a internet a Catalunya durant 41 mesos consecutius i Catalunya Ràdio creix un 22% en un any\n"FutbolCat", cada dilluns, a Esport3\nEls membres de la mesa del Parlament del 2017 Anna Simó i Lluís Guinó, a "Els matins"\n"El matí de Catalunya Ràdio" entrevista el Guillem, el detingut durant les mobilitzacions a Via Laietana, i fa un recorregut pels comerços que han tancat per la Covid\nGeni Lozano pren el pols a la societat americana, a "Ruta a la Casa Blanca. Més enllà de Trump"\nDiumenge 18 d'octubre, a les 11.00\nCatalunya Música ofereix el concert matinal de l'OBC en directe des de L'Auditori\nPrimer cribratge massiu en un centre comercial: més de 3.000 PCR a Mataró Parc\nTelenotícies cap de setmana vespre - 17/10/2020\nREPORTATGE - Amb E-Bikes per l'Empordà i la Costa Brava\nJordi Farré: "Crec que Bartomeu no dimitirà"\nSala-i-Martín: "És vergonyós que el Barça hagi acudit a la Guàrdia Civil"


El Consistori del PP de Castelldefels cobrarà per aparcar a la platja\nL'Ajuntament de Castelldefels que governa el Partit Popular implantarà a partir de la segona quinzena de juliol l'aparcament de pagament a la platja que és la mes utilitzada pels barcelonins, mitjançant la creació de zones blaves i verds, un sistema que ha provocat el rebuig dels veïns de l'àrea marítima que han recollit 2.000 signatures en senyal de protesta.\nLa zona blava, amb 1.399 plaças, se situarà en el passeig Marítim i serà de pagament per a persones de dins i de fora del municipi, mentre que la zona verda se situarà a partir de la segona línia de platja fins a l'autovia C-31, serà més cara que la blava però gratuïta per als veïns de Castelldefels que paguin l'impost de circulació a la ciutat i amb un cost de 40 euros anuals per als veïns que paguin l'Impost de Béns Immobles a Castelldefels.\nLa mesura no ha agradat a part dels veïns i comerciants dels barris marítims de Castelldefels, que han creat la Plataforma d'afectats per la zona blava/verd que ha recollit 2.000 signatures en contra d'aquest sistema.\nSegons Luis Riera, membre de la plataforma, la zona verda no s'ha dissenyat bé ja que "hi ha molts punts on els residents no tindran suficients places per aparcar, hi ha àrees discriminades on hi haurà zona verda tot l'any, i per als veïns que vénen d'altres barris a comprar serà un problema trobar lloc lliure i hauran de pagar zona blava".\nEl representant dels afectats assegura que la problemàtica de l'aparcament només es dóna durant l'estiu pel que considera abusiu que es vulgui fer pagar més enllà de juliol i agost, i dubte que els problemes es resolguin "tret que l'Ajuntament posi grues i policies a retirar cotxes".