La cal·ligrafia mongola, en perill de desaparició - Tornaveu\nLa cal·ligrafia mongola, en perill de desaparició\nLa cal·ligrafia mongola confereix un sentiment d'identitat i continuïtat històrica a la població de Mongòlia en el seu conjunt, revitalitzada per la democratització del país durant la dècada dels noranta. Avui, la pràctica d'aquesta cal·ligrafia compleix funcions socials i econòmiques que la UNESCO ha decidit protegir declarant-la Patrimoni Immaterial de la Humanitat. La base d’aquesta tècnica d’escriptura clàssica és un conjunt de noranta lletres que s'uneixen verticalment amb traços continus per formar paraules. Les lletres es formen amb sis traços principals anomenats respectivament "cap", "dent", "tija", "estómac", "arc" i "cua". Encara avui s'utilitza per a la redacció de cartes oficials, invitacions, correspondència diplomàtica i cartes d'amor, i també per a una modalitat de taquigrafia anomenada escriptura sincrònica.\nEls mestres en aquest art d'escriure seleccionen els seus millors alumnes per fer-los cal·lígrafs, i els vincles que s'estableixen entre professors i alumnes subsisteixen tota la vida, i tots ells s'estimulen mútuament per perfeccionar la seva tasca artística. Però el ritme veloç de la transformació de la societat, la urbanització i la mundialització ha tingut com a conseqüència una important disminució del nombre de cal·lígrafs joves. Actualment, només hi ha tres professors universitaris d'edat madura que ensenyen voluntàriament l'art de la cal·ligrafia a un petit grup d'uns vint joves. A més, l'augment del cost de la vida ja no permet que els mestres cal·lígrafs segueixin ensenyant el seu art a més generacions de joves sense percebre cap remuneració.\nEn aquest sentit, la UNESCO avisa que la cal·ligrafia mongola corre perill de desaparició, també a causa de la manca de polítiques de salvaguarda adequades per part de l’administració. El pla d’acció de la UNESCO en aquest sentit inclou activitats de formació, publicació de material de suport educatiu, treballs de recerca i documentació, i activitats de sensibilització. Es compta amb el suport d’organitzacions de cal·lígrafs, instituts de recerca i organismes governamentals. La cal·ligrafia mongola s'ha inclòs a la Llista Nacional del Patrimoni Cultural Immaterial que requereix mesures urgents de salvaguarda.


Crida municipal a prendre mesures preventives davant del mosquit tigre | La Clau - Revista gratuïta del Maresme\nCrida municipal a prendre mesures preventives davant del mosquit tigre\nDes de l’Ajuntament de Cabrera de Mar es recorda la importància de l’acció individual per a evitar la proliferació d’aquests insectes\nEl consistori cabrerenc iniciarà properament els treballs que habitualment es desenvolupen per a reduir la presència del mosquit en l’entorn d’espais en els quals és freqüent la presència d’aigua estancada com ara embornals i bases.\nCoincidint amb aquestes actuacions, des del propi Ajuntament es fa una crida al conjunt de la població per tal de prendre mesures que dificultin la reproducció d’aquests insectes.\nAixí ens recorden la importància de:\n– Buidar dues vegades la setmana els recipients de l’exterior que puguin acumular aigua: en plats de sota els testos, regadores, piscines de plàstic, plats d’animals domèstics.\n– Buidar dues vegades la setmana o tapar amb tela mosquitera espessa els safareigs i els tolls.\n– Eliminar l’aigua dels recipients on trobem larves del mosquit: joguines, cendrers, gerros, galledes, etc.


Importants declaracions durant el juí pel crim de Ponsoda\ndijous, 16 de gener 2020 - 16:20h\nEste matí de dijous, durant el juí que se celebra per l'assassinat de l'alcalde de la localitat de Polop, en la comarca de la Marina Baixa (Alacant), Alejandro Ponsoda (PP), el testimoni protegit ha declarat que li oferiren 35.000 euros per matar-lo.\nSegons 'Información', el confident, que ha declarat entre un discret dispositiu de seguretat, havia treballat com a porter en el club d'altern de Mesalina de Finestrat i que, pocs mesos abans de la mort de l'alcalde, es van reunir amb ell els seus caps per a proposar-li l'assassinat. El testimoni es va negar, però va sugerir el nom de dos persones que ara estan acusades de l'assassinat, Radim Rakowski i Robert Franek.\nEn la mateixa reunió estava també Juan Cano, un dels investigats i el posterior successor de Ponsoda i abans regidor d'Urbanisme. Sobre ell ha declarat que era conegut com 'el director', que era un client habitual i que consumia drogues. El confident ha assegurat que el va identificar anys després de què la Guàrdia Civil li ensenyara una fotografia. El testimoni també ha dit que fer estes declaracions no li aporten res bo, ja que va haver de fugir de Benidorm i que ha viscut amenaçat per a que canviara el seu testimoni.\n"Entren a robar i els pillen en una cambra frigorífica d'un comerç de Quart de Poblet" "El fiscal demana presó per a un home que va violar a la seua parella en Xàtiva"


A PEU: Caminant a poc a poc s'observa millor la vida: Espanya no m'interessa...\nEspanya no m'interessa...\n"Visto lo visto" -com dirien els castissos- Espanya no m'interessa gens. Bé, ja feia temps que no m'interessava però ara, com era previsible, me n'he acabat d'assabentar perquè una colla de jutges caducats se n'han cuidat prou de fer-m'ho saber.\nAquests dies diuen que està corrent pels mòbils un missatge amb aquest text: "Adéu Espanya...passa-ho". A mi no m'ha arribat perquè acostumo a tenir el mòbil apagat i encara no m'he avesat a aquest aparell tan modern, tan útil a vegades i tan inútil la majoria... Generalment tinc el mòbil apagat i quasi no el faig servir; però si el fes servir potser sí que ho faria córrer. Però... si ho penso bé, a qui li enviaria el missatge si la majoria de amics, coneguts i saludats meus ja n'estan convençuts d'aquesta realitat...\nEls meus amics, coneguts i saludats saben prou bé que cada mes -des de fa anys- marxen de Catalunya 1.000 milions d'euros que no tornen mai més. Que en un any fan 12.000 milions..... Aneu sumant! Aquest és el dèficit de Catalunya respecte a l' Estat. Són diners que haurien de tornar i no tornen.\nAra només falta aclarir una cosa: Ens deixaran marxar si veuen que fan un molt mal negoci? Voleu dir que no necessiten molt (cada dia més) aquests diners i que el trobarien massa a faltar? A mi em sembla prou clar que en aquests moment no cal mirar més cap a Espanya i que ens cal mirar només cap a la Unió Europea. I ser prou intel.ligents per aglutinar les forces necessàries per dir: aquí us quedeu. No sols no us necessitem sinó que ens feu més nosa que servei...\nNo n'hi haurà prou de fer una gran manifestació, cridar molt, exclamar-nos encara més i seguir pel mateix camí de sempre. Ara és l'hora que surti algú que es posi al davant i sàpiga aplegar -sense aires de messiànics- voluntats diverses i transversals i, de mica en mica, traçar un nou camí. I que els polítics no siguin tan curt de vista, si us plau! Mirant-se només el melic i fent contes de quant vots trauran o deixaran de treure a les properes eleccions no anirem enlloc...\nEtiquetes de comentaris: Catalunya, Espanya, Estatut, Política


Articles de porc fluidant per a un gran menjar de barbacoa | LVMedia\nPorc dibuixat: sandvitx\nPosa tot això junts per a un bon menjar barbacoa\nHi ha diverses maneres de fer-ho servir barbacoa de porc. En molts llocs trobareu que se serveix sense salsa en un plat, però, sovint, trobareu que se serveix en sandvitx. La tradició dels entrepans es remunta a l’antiga reconstrucció de les tendes de campanya i les reunions polítiques on es van fer centenars de sandvitxos de porc desgastats per centenars o fins i tot milers per garantir un bon funcionament. Sempre podeu obtenir aquests entrepans als restaurants de Grand Au Petit a tot el sud.\nDe fet, comencen a aparèixer a les cadenes de restaurants de tot el món.\nporc ratllat: per fer un sandvitx de porc desgastat, heu de començar amb carn de porc. Hauria de ser ben triturat, sense peces grans. Voleu que estigui solta al bollo i fàcil de menjar. Ara, si el porc és fumat, no serà esponjós. A partir d’aquí, necessiteu un bollo. Els pa blancs de pa blanc són el pa d’elecció. Els rotllos chic i cars no ho faran. No necessiteu un pa d’alta qualitat ni saborós per a aquest sandvitx. Tot el que fa el pa és donar-li alguna cosa per recordar. Els petits pans simples absorbeixen sucs i salsa, però no afegiu un munt de sabor de sandvitx, de manera que la carn és el que surt.\nCole slaw: llavors ve el problema de l’amanida. Per a la majoria de la gent, l’amanida de col és una amanida portàtil que se serveix en petits contenidors de poliestirè amb pollastre. En algunes zones del Globus de porc desgastat, l’amanida de col pot estar al costat o pot estar al sandvitx.\nDe totes maneres, és bo, ja que l’amanida de col no és massa forta. El tipus d’amanida de col utilitzada no sol sentir-se extraordinari. De fet, vaig veure entrepans amb porc desgastat rematat amb col només picats. No obstant això, l’amanida de col estàndard és la col, la maionesa, el vinagre i el pebre. Igual que el bollo, l’amanida hauria de ser senzilla.\nAfegeix acidesa i una textura cruixent, però permet que la carn es mantingui l’espectacle de l’espectacle.\nPer què serveix aquests entrepans, crec que és millor deixar que els convidats es reuneixin. D’aquesta manera, obtenen exactament el que volen. Intenta servir-los amb dues salses de barbacoa, calenta i suau, una amanida de col simple i molts rotllos. Tot pot ser opcional. L’última vegada que els vaig servir, no crec que dues persones les han reunit de la mateixa manera.


query_builder 23 desembre 2016 14:06\nÉs un instrument que ha de permetre millorar la comercialització de la fruita dolça i ajudar a prevenir crisis de preus\nLa circumscripció econòmica és un dels instruments que ha de permetre millorar la comercialització de la fruita dolça i ajudar a prevenir crisis de preus\nAquesta mesura se suma a la declaració dels preus agroalimentaris com a estadístiques d’interès de la Generalitat, fet que garantirà més transparència dels mercats\nEl Departament d’Agricultura, Ramaderia, Pesca i Alimentació ha tramitat al Ministeri la sol·licitud de la circumscripció econòmica de la fruita per a Catalunya, que ara haurà de ser aprovada per la Unió Europea. Aquest és un dels instruments que ha de permetre millorar la comercialització de la fruita dolça, ja que es podrà establir una extensió de normes d’obligat compliment, sobre les característiques del producte que va al mercat, acordades per tot el sector. Això permetrà incidir en la regulació del mercat en moments de crisi de preus i ajudarà a prevenir-les.\nLa sol·licitud de la circumscripció econòmica a Catalunya inclou la poma, la pera, el préssec i la nectarina i s’ha fet a través d’AFRUCAT, l’associació catalana de les empreses productores i comercialitzadores de fruita, que agrupa, a través de les 44 organitzacions de productors sòcies, prop del 60% de la producció de fruita dolça.\nLa tramitació de la circumscripció econòmica és un dels compromisos assumits pel Departament d’Agricultura i el conjunt del sector, en el marc de la Taula Sectorial de la Fruita Dolça, per a millorar el funcionament i la transparència dels mercats.\nEn aquesta línia, el Parlament de Catalunya va aprovar ahir la Llei del Pla estadístic de Catalunya 2017-2020, que estableix que els preus agroalimentaris són d’interès estadístic per a la Generalitat. Aquesta declaració obliga als operadors a facilitar a l’Observatori de preus agroalimentaris els preus de compra i venda de les produccions, amb la qual cosa es farà més transparent el mercat.


7–9 de novembre\nFIL 11W vol ser un guia pels visitants del festival MIRA, un feix de llum brillant que recorre i s'endinsa al Fabra i Coats dibuixant un recorregut pels diferents espais ocupats. Un fil que mostra el camí i ens dirigeix de manera subtil cap al centre, cap a l'interior.\nAquesta instal·lació neix d'una exploració cap a noves maneres de veure l'espai públic, neix de proposar altres possibilitats per l'enllumenat dels carrers, tal com el coneixem. Vol plantejar —en comptes de llums— línies de llum que il·luminen i dibuixen la retícula de la ciutat. I contemplant com de disruptiu pot ser per a les persones, es planteja, fins i tot, utilitzar-lo com a mitjà de senyalització viària, indicador, guia...


Boti, boti, “butanero” qui no voti | Fartografia\n← La llibertat del cementiri\nUf!! De “Ll” i “y”, quin mal d’ulls! →\nAbril 8, 2014 · 9:55 am\nBoti, boti, “butanero” qui no voti\nAvui, dimarts 8 d’abril, tindrà lloc al Congrés de Diputats de Madrid la primera i única representació d’una de les obres de teatre més comentades als darrers temps al nostre país (i aquí que cadascú posi els límits territorials que més li vinguin de gust). Dic “única” perquè malgrat l’expectació que ha aixecat no se’n preveuen més i de totes formes, ja sabem el final; per tant no cal que patim perquè ens l’expliquin abans d’hora i perdem l’interès en seguir la història ja que coneixem els qui faran tots els papers de l’auca i també els diàlegs, què dirà cadascú. Amb tot això suposo que haureu deduït que m’estic referint, per descomptat, a la defensa que faran uns quants diputats catalans perquè el govern espanyol autoritzi la consulta per al referèndum que demana el Parlament català. En altres paraules, i salvant les diferències que puguin haver-hi quant a context, època, contingut, etc, un “Pla Ibarretxe 2“: tothom donant per fet quina seria la resposta a la cort madrilenya i el Sr. Ibarretxe tornant cap a casa seva amb la cua entre les cames (m’imagino, però, que ell devia ser el primer en saber què passaria). Doncs bé, igual que al món del cinema, en què de moltes pel·lícules -bones o dolentes- se’n fa sempre una segona, tercera i les parts que convinguin, aquí en tenim un altre exemple. I igual que en el cas basc, una absoluta pèrdua de temps per als diputats que agafin l’AVE direcció Madrid a fer el paperot. En certa forma em recorda una mica al Festival d’Eurovisió, que de tanta degeneració i desprestigi que arrossega, s’ha arribat a un punt que més o menys tothom que el segueix sap quin país votarà a quin altre.\nD’aquesta qüestió de la possible independència de Catalunya no és que hagi fet abans cap referència directa en cap entrada d’aquest mateix bloc, i no faré aquí una reflexió sobre el que en penso i la meva posició ja que qui em conegui ja sabrà quina és. Només deixo a l’aire aquesta pregunta que sovint s’ha plantejat: no és normal que es demani l’opinió de la gent sobre una qüestió tant cabdal com pot ser aquesta? Al cap i a la fi se suposa que l’essència de la democràcia és aquesta, fer possible que tothom digui la seva, sigui quin sigui el seu parer. No deixa de ser una mica paradoxal que emparant-se en un escut de legalitat emanat d’un document que es diu Constitució, que tothom fa seva i que ningú se l’ha llegida, s’impedeixi una consulta perquè ningú pugui votar. És trist, doncs, veure com hi ha persones, a títol individual i agrupades també en entitats, partits polítics, mitjans de comunicació, etc. que lluiten perquè NINGÚ pugui votar, ni ells mateixos. És clar que també s’ha de tenir ben clar que qui demana fer-ho és per canviar l’actual status quo i en canvi, els qui s’oposen ja els hi està bé seguir com ara. De totes formes, però, si finalment fos possible, a ningú se li impediria votar i tothom podria fer-ho en un sentit o altre. Tot i això, diria que alguns no ho tenen del tot clar i tendeixen a confondre “legalitat” amb “democràcia”, com per exemple, el Sr. Matias Alonso, secretari general de C’s (enllaç). Això sí, ara que s’acosten les eleccions al Parlament europeu ja tindrem els polítics fent el tour de sempre per aquí i per allà demanant el vot: i estic més que convençut que en la llista de prioritats de la majoria de gent, aquesta no hi apareix (de fet, tinc la impressió que ni ho saben). Això deu ser la democràcia made in Spain.\nSigui com sigui en sentirem a parlar en els propers dies a tort i dret, potser més que un clàssic Barça-Madrid de futbol, però ja ens podem ficar al cap que amb el “No” del Congrés la peça de teatre no s’acabarà, com potser esperen a Madrid. Tant se val, el que us volia mostrar amb aquesta entrada és una iniciativa que m’ha semblat divertida i que quan me’n vaig assabentar -a través d’un seguidor del bloc- reconec que no la vaig entendre fins que ell després m’ho va explicar. És tracta de la samarreta on apareix el lema “vull butà” (en castellà “quiero butano”) i que en català sona igual que “vull votar” (“quiero votar”). La llengua catalana ja ho té, aquestes coses, que la vocal “O” pot sonar com una “U” i que les erres finals acostumen a ser mudes. Però com molta gent està enquistada en això de l’idioma segur que no captarà la ironia del missatge i la forma dissimulada de demanar poder votar en dita consulta, el mateix que al seu moment va aprovar el parlament català però només que d’una altra manera. D’altra banda, no seria gens estrany que aquells que ataquen per tots els flancs possibles el model d’immersió lingüística al sistema educatiu, pensessin que aquesta és una mostra més de la “tragèdia” que suposa aquesta política per als nostres estudiants i de com de malament surten formats de les escoles: ja se sap que només es pot aprendre sota un model monolingüe o trilingue (p. ex. el de José Ramón Bauzá a les Balears) i en canvi el graó intermedi sembla ser que és del tot inútil.\nFinalment, i seguint el missatge de la samarreta, qui no ha sentit (o cantat) allò de “boti, boti, boti, espanyol qui no boti”, o la versió contrària canviant la nacionalitat per “polaco”, i per descomptat ambdues amb un sentit pejoratiu? Doncs jugant amb el lema de la samarreta, anem amb compte amb tant bot no sigui que el butà ens acabi explotant a les mans. BUMMMMMM!!!


El PSOE fracassa amb la reforma constitucional, per José A. Zarzalejos\nEl PSOE fracassa amb la reforma constitucional\nTotes les compareixences fins ara en la comissió del Congrés desaconsellen modificacions a la Constitució perquè es creu que no incidiria positivament en la crisi catalana\n23 de de gener del 2018. 21:19\nEls socialistes no tiren la tovallola però podrien fer-ho si en les compareixences d’avui –exministres i expresidents de comunitats autònomes– i les dels dos pròxims dimecres no es produeixen apostes reformistes a la comissió d’avaluació i actualització de l’Estat autonòmic. El president de la comissió, el socialista José Enrique Serrano, vol aconseguir un document de suggeriments amb modificacions de la Carta Magna que afectin el Títol VIII i el Senat, així com determinats aspectes del finançament autonòmic. Però fins ara, les compareixences estan resultant una galleda d’aigua freda per al PSOE, perquè totes sense gairebé cap excepció expressen reticències insalvables a una reforma constitucional, si bé per diverses raons.\nEl cop de gràcia a la comissió d’estudis, en què no participen ni els partits nacionalistes ni Podem, el va donar Miguel Herrero y Rodríguez de Miñón fa dues setmanes. El qui va ser portaveu del PP –partit en què va militar fins al 2004– va desaconsellar el model federal i va anteposar «una mutació» de la Constitució, és a dir, una nova interpretació, abans que la seva reforma. Miguel Herrero és el polític espanyol més llorejat pels nacionalistes bascos i catalans. Aquells li van concedir el 1998 el premi Sabino Arana i aquests el Blanquerna el 1998 i la Creu de Sant Jordi el 2000. És autor a més de Los territorios históricos como fragmentos de Estado, una obra que ha marcat les teories polítiques del nacionalisme basc. Herrero, un dels pares de la Constitució, ha sigut, fins i tot, assessor dels partits nacionalistes i passava per ser el més comprensiu dels intel·lectuals sobre les dinàmiques segregacionistes a Catalunya i el País Basc.\nHerrero no va ser l’únic pare constitucional a refredar els ànims. També ho va fer Miquel Roca entre la sorpresa generalitzada. L’interès pel que podien exposar tots dos compareixents va fer que assistissin a la sessió membres del PDECat, entre ells el seu portaveu, Carles Campuzano. En versió d’un dels ponents, els dos polítics «van desinflar la comissió si és que no va néixer ja desinflada». Per la seva banda, José Pedro Pérez-Llorca va desestimar com a oportuna qualsevol reforma constitucional. Criteris que han continuat exposant els ponents que van seguir els tres pares constitucionals. José Manuel Romay Becaria, president del Consell d’Estat, es va mostrar, fins i tot, partidari de tornar competències a l’Estat; Benigno Pendás, director del Centre d’Estudis Polítics i Constitucionals, va aprofundir en la idea que és innecessària una reforma sense consens, i els directors del Centre Estudis Sociològics (CIS) i de l’Institut Nacional d’Estadística van reconèixer que la reforma de la Carta Magna no és una prioritat per als espanyols. L’últim baròmetre de l’Institut Elcano constata que el grup més voluminós dels consultats (el 36%) es decanta per la recentralització.\nExcepte que noves compareixences insuflin vida a la comissió, tant el Govern com Ciutadans –que aposta per altres prioritats, com ara la supressió dels aforaments i la reforma de la llei electoral– creuen que el seu objectiu ha fracassat i que el PSOE no ha aconseguit introduir en l’agenda política la federalització de l’Estat. El mateix Pedro Sánchez, a la vista de l’ambient que es respira a Madrid sobre la reforma constitucional, ha aparcat el debat sobre la plurinacionalitat d’Espanya.\nDiversos dels compareixents consideren que «aquest no és el moment d’obrir el meló» perquè es podria interpretar –i així ho va advertir el mateix Miguel Herrero– com una operació per «calmar els independentistes catalans». A alguns dels ponents el simple fet que una reforma pogués semblar «una concessió als separatistes» ho consideren «motiu suficient per posar el fre, esperar que tornin al bon camí i intentar la interlocució, si això és possible, per vies que no impliquin en cap cas l’alteració de la Constitució ni, fins i tot, de lleis orgàniques». De tal manera que el que fa uns mesos –abans del setembre– semblava una sortida parcial a la crisi catalana mitjançant la reforma constitucional, s’ha convertit ara en una mesura contraindicada.\nEls socialistes es resisteixen al fracàs, que el PP i Cs donen per fet, i confien que les compareixences dels 10 catedràtics, o una representació seva, que al novembre van presentar a l’Acadèmia de Ciències Morals i Polítiques el document Idees per a una reforma de la Constitució, revifarà la necessitat de modificar-la. Esperen que els catedràtics Eliseo Aja, Enric Fossas Espadaler, Joaquin Tornos Mas, Francesc de Carreras i Víctor Ferreres Comella –tots cinc catalans– insuflin nous ímpetus al reformisme del PSOE. Tot i això, s’escampa l’escepticisme si –en paraules d’un dels compareixents– «se suposa que amb les reformes que pugui recomanar aquesta comissió es disminueix l’envergadura de la crisi catalana».\nEntre els socialistes hi ha sensació de fracàs. Al PP, seguretat que aquest ja s’ha produït. I en els nacionalistes bascos i independentistes catalans, indiferència. L’independentisme català ha aconseguit que el reformisme espanyol deixi de ser-ho. Almenys, de moment.\nCongrés PSOE Pedro Sánchez Reforma constitucional


El Seguici Petit demostra galons i il·lusiona pels carrers de la Part Alta\nEl Lleó Petit de Santa Tecla.\nSeguici Petit de Santa Tecla (II)\nSeguici Petit de Santa Tecla (I)\nLa Cercavila va omplir, com fa cada any, el nucli antic de la ciutat, en un ambient festiu que van compartir tant els menuts com els grans de casa\nActualitzada 19/09/2017 a les 20:57\nPossiblement, és el dia més important de Santa Tecla per als menuts de la casa. Participin o no en el Seguici Popular, es fan seva la festa. Surten de l’escola engrescats, nerviosos, fins i tot un pèl pesats, però amb un somriure d’orella a orella propi dels dies grans. La Santa Tecla Petita, com cada 19 de setembre, dóna l’oportunitat als més petits de gaudir de la Cercavila d’igual a igual. Perquè no és el mateix ballar sota el foc amb un diable d’un metre vuitanta d’alçada, que fer-ho amb un d’un metre i escaig.\nEn Jan, de quatre anys, potser no arribava ni als cent centímetres. I si ho feia, era per ben poc. Aquest dimarts era el seu primer dia amb la forca a la mà com a membre del Ball de Diables Petit de Tarragona. El seu pare, el Xavier, és un diable d’aquells de tota la vida. I tant ell com la mare, l’Esther, estaven gairebé tan emocionats com ell. «Ho ha escollit ell, sempre ha tingut el foc a casa», explicaven ambdós. Quan tocaven dos quarts de set de la tarda, el Jan va començar a desfilar pel carril central d’una plaça de la Font plena de gom a gom. Pas ferm, decisió i la forca ben alçada, tal com manen els cànons diablers.\nNo necessàriament, però, cal tenir la cultura popular a casa per començar l’aventura d’aparèixer al Seguici Petit. Això ho sap molt bé l’Arnau, de nou anys. Aquest dimarts, era el seu primer dia com a timbaler del Drac Petit de Sant Roc. «És la meva bèstia de foc preferida, per això vaig decidir apuntar-m’hi», explicava convençut. Ni els seus amics ni la seva família li havien proposat. Això sí, té les idees ben clares: «El meu objectiu és arribar a portar el Drac gran quan creixi una mica més». De moment, s’haurà de conformar amb ballar sota les espurnes de la bèstia els dies 22 i 23, un fet que, ara per ara, tampoc li comportarà gran sacrifici.\nÉs evident que tan el Jan com l’Arnau van viure el Seguici Petit d’una manera especial, però no van ser els únics. Al llarg del recorregut, la il·lusió es contagiava entre les desenes de grups d’amics que esperaven la Cercavila amb el somriure del primer dia. I aquest, per molt que una màscara el tapés, de ben segur que el tenien també els membres del Ball Petit dels Set Pecats Capitals. Aquest dimarts era el primer cop que sortien a la Santa Tecla Petita, després que el ball hagi pres la decisió de fundar-lo.\nAra, els més menuts hauran d’esperar 365 dies per tornar a gaudir del seu dia gran. Però la festa no ha acabat. Aquesta tarda, els amants del foc, podran tornar a ballar sota les espurnes al Correfoc Petit. I aquells que no s’atreveixin, o que prefereixin xalar amb l’Amparito Roca i els balls de l’Àliga i els gegants, encara els queda l’Arrencada i la Baixada –sempre que comptin amb el permís i la companyia dels pares–. La Santa Tecla Petita va tornar a omplir els carrers de la Part Alta de gom a gom, i ho va fer il·lusionant com el primer cop, i demostrant els galons que s’ha guanyat a pols desde la primera aparició el 1998, quan es va recuperar el Ball de Diables Petit.


So dive Fisher SL Blanc comprar i ofertes a Scubastore\nSo dive - Aletes, màscares i tubs - Màscares\nDescripció So dive Fisher SL\nNova màscara de silicona negra amb lents de seguretat temperades i gran comoditat.\nEl que necessiteu,\nSo dive Fisher SL és el producte perfecte perquè completis el teu material de submarinisme. A la botiga online scubastore et pots beneficiar de múltiples avantatges. Si fas la compra avui mateix a scubastore, la rebràs en unes hores a casa teva o a on tu vulguis. I si necessites algun accessori més de submarinisme per complementar el teu material, a la botiga de submarinisme trobaràs milers de productes de la marca So dive per complementar la teva compra de Fisher SL.\nCaracterístiques So dive Fisher SL\nTecnologias So dive Fisher SL\nSostenibilitat So dive Fisher SL


Entrevista a Gemma Nierga, periodista i codirectora d''Hoy por hoy'\n"En algunes ocasions, els periodistes hem de tenir un paper d'activadors socials, però els que som davant dels micròfons ens hem de contenir una mica"\nRepassant una mica els teus inicis, el primer contacte amb la ràdio va ser el 1984 a Ràdio Vilassar de Dalt. Als 18 anys, com veies el teu futur?\nNo pensava més enllà de tenir feina. Sempre deia “el que vull és treballar de periodista, sigui del que sigui”. I en aquell moment, a primer de carrera, la meva obsessió era aprendre molt. No tenia ni idea en el fons del que volia dir ser periodista i ho vaig aprendre a força d’anar caminant, anar estudiant i anar veient cap on em portava. No podia imaginar res… Només pensava que tenia feina per uns quants mesos, sense cobrar evidentment, i que la cosa començava bé. Però en aquest sentit jo mai he estat gaire optimista: sóc molt realista i penso que en qualsevol moment tot es pot acabar. Sempre he tingut un cert sentit de fatalitat i a vegades fa que no gaudeixi de les coses, perquè amb 18 anys ja pensava: “Això s’acabarà, i quan s’acabi, què faré?”.\nArribar fins aquí t’ha comportat sacrificis des del punt de vista personal?\nAquesta és una feina que et demana estar a punt cada dia. Fa molts anys que faig un programa de ràdio del dilluns al divendres i això suposa un gran sacrifici. Desgasta i carrega, però també enriqueix molt perquè és una feina que et permet millorar no només com a periodista sinó també com a persona, perquè entrevistes gent de la qual aprens moltíssim. Tinc la impressió que sóc millor ara que fa dos anys, però m’he deixat la pell pel camí. Cada matí penso: “Ai, que s’espatlli l’emissora i que no hagi de fer el programa”. Ja sé que és un pensament irracional, però l’íntim desig que et diguin que s’ha espatllat tot i que no hi ha programa el tinc i m’ha acompanyat sempre. Crec que tots els que ens exposem una mica en públic en el fons tenim aquestes ganes que algú ho pari tot perquè els últims cinc minuts tens molts nervis, ho passes malament.\n“Als mitjans radicalitzats no m’hi sento còmoda, ni per un costat ni per l’altre, perquè acaben adoctrinant”\nLa major part de la teva trajectòria ha estat al Grup Prisa, a la SER. Com ha evolucionat aquesta cadena des dels vuitanta o noranta, l’època daurada per dir-ho d’alguna manera, amb Gabilondo, Sardà, Ramoneda o tu mateixa, fins a l’actualitat?\nHa canviat molt, ha canviat la societat i, per tant, la ràdio ha d’haver canviat. Tots aquests noms que dius, pensa que arriben en una època on s’apostava per llarguíssimes trajectòries i no sé si això encara forma part del tipus de societat que tenim. Tot és de més curta durada i abans era una cosa molt de coure a poc a poc. Érem gent que vam entrar aquí molt joves i la ràdio ens donava l’oportunitat de créixer. Per tant, hem creat un vincle amb aquesta casa molt important. No sé si ara aquests vincles es poden establir. Tot és molt més volàtil.\nI ho és el públic? Creus que la SER ha perdut la referencialitat que històricament havia tingut per al sector més progressista i d’esquerres a Catalunya i a Espanya?\nPenso que no pot atraure el mateix públic que abans perquè la realitat social ha canviat completament. A Catalunya tot el tema de l’independentisme ha fet que es radicalitzessin molt les postures dels mitjans i, per tant, hi ha gent que ja no vol sentir radio en castellà perquè li sembla que això té unes connotacions terribles i ja no s’acosta a l’emissora. I les audiències ho demostren. Potser hem perdut aquella referencialitat, tot i que per a un tipus de gent seguim sent una ràdio de referència precisament perquè oferim una manera diferent de tractar l’actualitat, no tan radicalitzada com altres mitjans.\nÉs a dir, creus que el tractament que la SER ha fet del conflicte Catalunya-Espanya pot haver-la perjudicat en termes d’audiència…\nPot haver perjudicat perquè és veritat que la radicalitat d’alguns mitjans ha guanyat molts adeptes; és evidentíssim. Mentre els independentistes han trobat en emissores, diaris i televisions el lloc on sentir el discurs que volen sentir, la gent contrària a la independència ha buscat el discurs contrari en altres mitjans. I tot el que se n’allunyi una mica, tot el que sigui una mica crític amb la seva manera de pensar, ja no els interessa. Llavors la Cadena SER, a mi em sembla que d’una manera molt sensata, s’ha quedat en un terreny més neutral i suposo que per a algunes persones això també ha estat interessant. Que aquesta postura li ha fet perdre oients? Això formarà part d’una anàlisi política dels experts en el tema, però crec que probablement sí.\nÉs possible abordar el conflicte des de la neutralitat? Existeix?\nEls mitjans tenen la potestat per decantar-se cap on vulguin i cada un ha de fer el que cregui que respon als seus ideals. És evident que n’hi ha que volen servir a una idea i s’han de posicionar més, però la Cadena SER s’ha mantingut més neutral, i a mi em sembla bé. Als mitjans radicalitzats no m’hi sento còmoda, ni per un costat ni per l’altre, perquè acaben adoctrinant. La SER m’agrada perquè a vegades he sentit coses amb les quals no he coincidit però que m’han fet pensar.\n“Jo no he tingut pressions, però els mitjans depenen de grups empresarials que deuen pressionar perquè no es digui el que no els interessa”\nCom són les relacions entre Madrid i Barcelona? Que hi hagi periodistes catalans, com Àngels Barceló o Carles Francino, treballant amb un peu a cada ciutat ajuda que hi hagi una millor comprensió de les dues realitats?\nNosaltres no només fem de pont amb Madrid; també amb Saragossa, Sevilla, Vigo, les Canàries… És a dir, el pont l’establim amb totes les emissores de la Cadena SER, que són moltíssimes i treballem juntes en igualtat de condicions pràcticament. Això fa que hi hagi una millor comprensió no de dues realitats, sinó de moltes. Del que passa a Galícia, a Euskadi, a les Balears… Ens nodrim els uns als altres. Les emissores locals, tot i les retallades que han patit, s’hi deixen la pell i el nostre programa hi té una relació molt fluida.\nPrisa ha patit una crisi evident i acumula un deute milionari, que parcialment l’han eixugat CaixaBank o el Banc Santander, alguns dels principals accionistes del grup. Això condiciona la llibertat dels periodistes a l’hora d’encarar algunes informacions?\nNosaltres no tenim gaires limitacions, però també és veritat que jo m’encarrego d’un tram on pràcticament no tractem temes d’actualitat, ni temes que potser són més complicats i més delicats. Si em preguntes si he tingut pressions d’algun tipus, no. Jo treballo amb tota tranquil·litat i sense cap consigna. I crec que a la SER es treballa amb llibertat o amb tota la llibertat amb què poden treballar els mitjans de comunicació. Si hi ha un tema del qual no es pot parlar, no ho sé, però a mi no m’ho han dit mai.\nI, quan dius que la SER treballa amb tota la llibertat amb què poden treballar els mitjans, vols dir que hi ha pressions polítiques i econòmiques que no es poden trampejar?\nHome, de pressions, n’hi ha d’haver, seguríssim. El periodista ha de decidir fins a quin punt està disposat a empassar-se-les i sotmetre’s al poder. Tots els mitjans de comunicació depenen de grans grups empresarials que estan per sobre i que lamentablement faran les pressions que calgui perquè no es digui el que no els interessa.\nSobre això, la Cadena SER ha estat notícia recentment perquè ha decidit prescindir d’alguns tertulians. El cas més sonat és el d’Ignacio Escolar, director d”eldiario.es’ i col·laborador d”Hoy por hoy’. Ha denunciat públicament que la direcció el va acomiadar pel fet de publicar que la dona de Juan Luis Cebrián, president de Prisa, apareixia als ‘papers de Panamà’. Com ho vas viure?\nEscolar era col·laborador del programa en el tram de la Pepa Bueno. Tot això ho vaig viure en la distància.\nRes més a afegir-hi?\nAlguna vegada t’has autocensurat?\nL’autocensura te la marca el teu sentit comú. Saps que no pots traspassar segons quines línies i tens la intel·ligència suficient per saber que hi ha moments en què no has d’entrar en segons quines coses. Cada dia t’hi trobes i ho has de gestionar de manera que la informació no es perdi, que puguis preguntar allò adequat per treure la veritat d’una entrevista.\n“Tinc la sensació que darrere dels professionals del Grup Prisa sempre es veuen molts fantasmes”\nEn més d’una ocasió has dit que el pitjor moment de la teva carrera va ser quan vas informar sobre l’assassinat d’Ernest Lluch.\nVa ser un episodi molt traumàtic, perquè l’Ernest era un col·laborador del programa i un amic. No sé com vaig ser capaç de col·locar-me davant d’un micròfon l’endemà del seu assassinat. Ara penso que, després d’estar tota aquella nit a casa seva, no sé com vaig poder arribar a la ràdio i posar-me a fer el programa. Potser amb el pas del temps m’he fet més dèbil, ploranera o més sensible.\nDurant la manifestació de rebuig a l’atemptat vas dir aquella frase, que va fer córrer molta tinta, de “Vostès que poden, dialoguin”. Quin objectiu tenien aquelles paraules?\nS’ha d’entendre el context. En el moment que van assassinar l’Ernest Lluch hi havia una comunicació nul·la entre els governs espanyol i basc. Encara més: durant la manifestació, crec recordar que hi va haver també problemes per qui s’hi havia de col·locar davant i qui darrere, perquè Aznar no volia que Ibarretxe fos allà mateix, en primera línia. En aquest context, les meves paraules tenien la voluntat de demanar que hi hagués un diàleg institucional, polític, però es van interpretar com tothom va voler. Es va creure que anaven molt més lluny, que jo demanava un diàleg amb ETA. De fet, es va fer tanta interpretació que encara ara em segueixen preguntant que qui em va obligar a dir això. Que de veritat que no m’ho va fer dir ningú; ho vaig dir perquè vaig voler i ho vaig fer amb bona fe!\nA vegades posem en dubte la bona fe dels periodistes…\nA veure, no ens hem de creure que tot és innocent, però tinc la sensació que darrere dels professionals del Grup Prisa sempre es veuen molts fantasmes. Però en aquell moment jo no parlava a través d’un ‘micro’ de la SER. A mi em van demanar que a títol personal llegís un manifest i em va semblar que era completament buit, que no deia res, que no tenia l’esperit de l’Ernest. Em sentia com obligada a honrar la seva memòria i recordo que una hora abans de la manifestació vaig dir: “Aquí hi falta alguna cosa”, i amb ‘boli’ hi vaig apuntar: “Y ahora lo diré en castellano para que me entiendan todos: estoy convencida de que Ernest hasta con la persona que le mató intentaría dialogar…”. Volia que les meves paraules moguessin alguna cosa i sempre he estat molt orgullosa d’haver pogut dir allò per l’Ernest i per les filles de l’Ernest.\n“En aquest país hi ha hagut sempre opinions carregades d’odi i mitjans que són màquines de teixir odi”\nCreus que el periodista ha de ser un mer transmissor d’un missatge o ha de tenir un paper com a actor polític i social?\nCrec que en algunes ocasions hem de tenir un paper fins i tot d’activadors socials, però també penso que, quan som davant dels nostres micròfons i parlem des d’una emissora, ens hem de contenir una mica. Mai som objectius: tot el que diem ve condicionat per la manera com veiem la realitat, pel nostre punt de vista; per això hem d’intentar ser plurals, escoltar com més veus i perspectives millor.\nI hem de tenir un rol com a opinadors? T’ho pregunto perquè la SER es caracteritza pels editorials que fan alguns periodistes.\nEls editorials són interessants. Evidentment, marquen una línia ideològica, política, però n’hi ha que estan més carregats d’ideologia que d’altres. No crec que es puguin comparar els que fa Pepa Bueno aquí a la SER amb els que es fan en segons quina emissora, que estan molt més carregats, fins i tot, de mala llet. Però no vull donar noms perquè suposo que cadascú considera que el seu editorial és el bo. En tot cas, en aquest país hi ha hagut sempre opinions carregades d’odi i mitjans que són màquines de teixir odi, que volen construir imatges distorsionades de tot, de Catalunya, de Madrid, de tot. Jo vull pensar que nosaltres no ho fem, però assumeixo que hi deu haver gent que pensi que sí.\nCreus que col·locar Pepa Bueno i Gemma Nierga al capdavant d’un dels principals programes de la casa va ser una aposta per feminitzar les franges informatives matinals, on fins llavors només hi havia homes?\nVa ser una aposta, segur, però no sé si per feminitzar o per normalitzar el fet que hi ha moltes dones periodistes als consells de redacció, més dones que homes a vegades. Per tant, no hauria de ser notícia que dues dones es posessin al capdavant d’un programa com l’’Hoy por hoy’.\nPerò sí que ho és encara…\nSí, malauradament ho és. I fixa’t com al cap del temps segueix encara tenint alguna cosa de notícia que una dona dirigeixi el que sigui. Tu veus les redaccions i són plenes de dones; però, a mesura que vas escalant, n’hi ha cada cop menys i els càrrecs directius són territori masculí. Hem de seguir lluitant molt; no pot ser que nosaltres tinguem aquest sostre de vidre que ens impedeix arribar més amunt. Per això al programa sempre tinc la porta oberta a les dones que s’acosten demanant que visibilitzem qualsevol tema.\n“La situació del periodisme és precària, sens dubte, i hem anat perdent qualitat pel camí”\nUn estudi de la plataforma On Són les Dones destaca que als mitjans quasi no hi ha dones opinadores, expertes en alguna matèria. L’’Hoy por hoy’ manté un equilibri entre homes i dones, o també suspendria en aquest aspecte?\nAra t’ho anava a dir, que tu podries fins i tot criticar-me a mi i dir-me que a la graella de col·laboradors hi ha molts més homes que dones. Per què? Per inèrcia o perquè tenen més facilitats per fer-se visibles. I ho lamento, faig autocrítica i penso que el que hauria de fer és buscar molt més fins a trobar veus femenines.\nCreu que els tempos dels mitjans, del periodisme, juguen en contra d’això?\nSí. No tenim temps i treballem amb pocs mitjans i aquest és un altre greu problema. Amb les retallades, els ERO, hem anat perdent gent molt valuosa i ara fem la mateixa feina amb menys mans i menys caps. Llavors acabem recorrent al mateix expert de sempre, el mateix que els altres mitjans.\nEl periodisme passa ara un mal moment?\nLa situació és precària, sens dubte, i hem anat perdent qualitat pel camí. Jo negaré sempre que la feina es fa igual amb la meitat de treballadors; que ningú cregui que és així. Calen més mans i caps per pensar, per ser creatius, perquè, si no, acabem fent xurros com una fàbrica, acabem treballant d’ofici. Anem al gra, tanquem convidats, escrivim entrevistes, les executem i després ens lamentem perquè hi ha faltat una mica més de cuina. A vegades parlo de realitats de les quals no tinc ni idea. No he tingut temps de preparar-me i acabo en antena intentant fer veure que sé de què parlo. La sensació una mica és com quan tens un examen i penses que encara et falten dues hores d’estudi. Em caldria més temps per pair i per no sentir-me una farsant davant el ‘micro’.\nEn aquest context de crisi del sector han aflorat nous mitjans de comunicació que moltes vegades contradiuen una part dels discursos hegemònics més mediatitzats i que fan un altre tipus de periodisme, més reposat…\nHo veu com una oportunitat per a la professió?\nCompletament. Tinc la impressió que només hi he posat un peu i que em queda molt per descobrir, però aquests mitjans m’estan ajudant a aprendre nous enfocaments periodístics, nous llenguatges, noves maneres d’arribar al convidat, de preguntar i d’abordar l’actualitat.\nCreu que poden fer trontollar la credibilitat dels mitjans tradicionals, com la SER?\nNo crec que puguin fer trontollar la seva credibilitat, però sí que poden complementar perfectament el que explica o diu un mitjà d’informació convencional. Hi ha hagut una època en què els mitjans alternatius s’ignoraven una mica, però jo penso que són molt importants, que poden complementar perfectament els mitjans convencionals i els hem de tenir en compte, nodrir-nos de les perspectives que aporten.\nJORDI ANTONI FIGUEROLA PUIG\t27 d'octubre de 2016 - 9:13\nperiodisme es publicar el que no volen que publiquis, la resta son relacions publiques…GEORGE ORWELL\nSubscriptor Joaquin navarro manresa\t31 d'octubre de 2016 - 13:54\nHe leido la entrevista hasta la respuesta sobre Ignacio Escolar y ya he dejado de leer, esa respuesta la define como periodista y ser humano, yo no me mojo. Escuela Gabilondo cuando le preguntaron por los despidos en el Grupo Prisa, a los corre ve y dile Cebrian no les despide a los periodistas es otra cosa. Nierga o la verdad es cruel paralos falsos idolos.\nSubscriptor Eddy Roca\t13 de novembre de 2016 - 4:56\nBastant light l’entrevista. Lo més light que he llegit a Crític. La veritat que la Gemma no ha dit absolutament res interessant o rellevant. Suposo que estar en nòmina de la SER pesa.. i si no que li preguntin al Fernando Berlin.


Recurs:Aristòtil: els atributs del temps nombre - Wikisofia\nAristòtil: els atributs del temps nombre\nEl nombre mínim en sentit absolut és el dos. Però, com a nombre concret, de vegades ho és i de vegades no ho és. Així, per exemple, en el cas d'una línia, el nombre mínim respecte a la multiplicitat és una línia o dues línies, però pel que fa a la magnitud no hi ha mínim, perquè tota línia és sempre divisible. I de la mateixa manera també el temps, perquè respecte al nombre hi ha un temps mínim (un o dos), però respecte a la magnitud no n'hi ha.\nAixò és també evident pel fet que no es parla d'un temps ràpid o lent, sinó de molt o poc, o de llarg o breu. Perquè, en tant que continu, el temps és llarg o breu, i, en tant que nombre, és molt o poc. Però no és ràpid o lent, perquè no hi ha cap nombre amb el qual numerem que sigui ràpid o lent.\nA més, el temps és simultàniament el mateix a tot arreu, però el temps anterior no és el mateix que el posterior, perquè, encara que el canvi present és un, el canvi que ja ha esdevingut i el canvi per a venir són diferents. El temps és nombre, però no com allò mitjançant el qual numerem, sinó com el que és numerat; i en la mesura que succeeix abans i després, és sempre diferent, perquè els «ara» són diferents. El nombre és sempre un i el mateix, sigui el de cent cavalls o el de cent homes, però les coses de les quals és nombre són diferents Ios cavalls són diferents dels homes. A més, així com un moviment pot ser un i el mateix una vegada i una altra, així també pot ser-ho el temps, com un any o una primavera o una tardor.\nD'altra banda, no només mesurem el moviment pel temps, sinó també el temps pel moviment, doncs tots dos es delimiten entre si: el temps delimita un moviment en ser el nombre d'aquest moviment, i un moviment delimita al temps. I parlem de molt o poc temps mesurant-lo pel numerable, com per exemple per un cavall mesurem el nombre de cavalls, Perquè coneixem quants cavalls hi ha pel seu nombre, i al seu torn per un cavall coneixem el nombre mateix dels cavalls. I de la mateixa manera amb el temps i el moviment, perquè mesurem un moviment pel temps i el temps per un moviment, i és raonable que sigui així, doncs un moviment segueix a una magnitud i el temps segueix a un moviment, sent tots quantitats contínues i divisibles: el moviment té aquestes propietats perquè les té la magnitud, i el temps les té perquè les té el moviment. I mesurem la magnitud pel moviment i el moviment per la magnitud, perquè diem que el camí és molt si ho és el viatge, i que aquest és molt si el camí ho és, i també que el temps és molt si el moviment ho és, i que el moviment és molt si el temps ho és.\nI ja que el temps és la mesura del moviment i del que s'està movent, i el mesura quan s'ha determinat un moviment que serà la mesura d'un moviment total (com el colze mesura una longitud quan s'ha determinat una magnitud que serà la mesura del tot), i ja que «ser en el temps» significa per al moviment que tant el moviment com el seu ser són mesurats pel temps (ja que aquest temps mesurarà alhora tant el moviment com l'ésser d'aquest moviment, i per a un moviment «ser en el temps» significa que el seu ser és mesurable), resulta clar llavors que també per les altres coses «ser en el temps» significa que l'ésser de cadascuna d'elles és mesurat pel temps. Perquè «ser en el temps» significa una de dues: o 1) ser quan el temps és, o 2) ser en el sentit en què diem d'algunes coses que són en un nombre, a saber, o com una part o com una propietat d'un nombre i en general com alguna cosa pertanyent al nombre, o bé en el sentit que el nombre és d'elles.\nAra bé, ja que el temps és nombre, l'ara i l'abans i quant és tal són en el temps, així com la unitat, el que és imparell i el que és parell són en el nombre (en el sentit que aquests són quelcom que pertany al nombre i aquells quelcom que pertany al temps), però les coses són en el temps com en un nombre. I si és així, elles estan contingudes pel temps, així com les coses en el nombre ho estan pel nombre, i les coses en el lloc pel lloc. I és també evident que ser en el temps no significa ser quan el temps és, com tampoc ser en el moviment o ser en el lloc significa ser quan el moviment o el lloc són. Perquè si «ser en alguna cosa» signifiqués això, llavors totes les coses serien en alguna cosa qualsevol, i el cel existiria en un gra de mill, ja que quan el gra de mill és, també el cel és. Però això últim és perquè es dóna el cas que és així, mentre que per al temps i el moviment hi ha una implicació necessària: pel que és «en el temps», quan existeix ha d'haver-hi necessàriament un temps, i pel que és «en el moviment», quan existeix ha d'haver-hi necessàriament un moviment.\nPerò ja que «ser en el temps» és com ser en el nombre, caldrà admetre un temps més gran que el de tot el que és en el temps. Per això totes les coses que són en el temps tenen necessàriament que ser contingudes pel temps, de la mateixa manera que totes les altres coses que són «en alguna cosa», com les que existeixen en un lloc, pel lloc.\nD'altra banda, «ser en el temps» és ser afectat pel temps, i així se sol dir que el temps deteriora les coses, que tot envelleix pel temps, que el temps fa oblidar, però no es diu que s'aprèn pel temps, ni que pel temps s'arriba a ser jove i bell; perquè el temps és, per si mateix, més aviat causa de destrucció, ja que és el nombre del moviment, i el moviment fa sortir de si al que existeix.\nÉs evident, llavors, que les coses que són sempre, en la mesura que són sempre, no són en el temps, ja que no estan contingudes pel temps, ni el seu ser és mesurat per temps. Un signe d'això és el fet que el temps no els afecta, ja que no existeixen en el temps.\nI ja que el temps és la mesura del moviment, serà també la mesura del repòs, ja que tot repòs és en el temps. Perquè, encara que el que és en moviment ha de moure's, no tot el que és en el temps ha de moure's, ja que el temps no és un moviment, sinó el nombre del moviment, i el que és en el repòs pot ser també en el nombre del moviment; perquè no tot el que és immòbil existeix en repòs, sinó només el que està privat de moviment però pot ser mogut per naturalesa, com s'ha dit abans.\n«Ser en el nombre» significa que el nombre és de la cosa i que el seu ésser és mesurat pel nombre en el qual és; per tant si una cosa és «en el temps», serà mesurada pel temps. El temps mesurarà el mogut i el que reposa, a un en tant que mogut i a un altre en tant que reposa, ja que en aquest cas mesurarà la quantitat de moviment i en un altre la quantitat de repòs. Per tant, estrictament parlant, el mogut no és mesurable pel temps que té alguna quantitat, sinó només en la mesura que el seu moviment té alguna quantitat. Per tant, tot el que no existeix ni en moviment ni en repòs no existeix en el temps, perquè «ser en el temps» és «ser mesurat pel temps», i el temps és la mesura del moviment i el repòs.\nÉs evident, doncs, que tot el que no és tampoc és en el temps; per exemple, el que no pot ser de cap manera, com la diagonal que sigui commensurable amb el costat.\nEn general, si el temps és en si mateix mesura del moviment, i indirectament és mesurada d'altres coses, és clar llavors que allò el ser del qual sigui mesurable pel temps haurà d'existir en repòs o en moviment. Per tant, tot quan és susceptible de destrucció i de generació, i en general tot el que a vegades és i a vegades no és, haurà de ser necessàriament en el temps -perquè hi ha un temps més gran que supera la seva substància i el temps que mesura la seva substància. Ara, de les coses que el temps conté, però que no són, algunes ja han estat (per exemple, Homer, que va existir en un temps), unes altres seran (per exemple, qualsevol esdeveniment futur), segons que el temps contingui a unes o a unes altres; si a ambdues, ambdues van ser i seran. Però si el temps no les conté de cap manera, llavors no van ser ni són ni seran; i entre les coses que no són, hi ha també aquelles que el oposats de les quals són sempre, com la incommensurabilitat de la diagonal és sempre, i això no existeix en el temps. Ni tampoc la commensurabilitat de la diagonal: aquesta sempre no és, perquè és contrària al que sempre és. Quant a les coses els contraris de les quals sempre no són, aquestes poden ser i no ser, i són susceptibles de generació i destrucció.\nObtingut de «https://www.wikisofia.cat/w/index.php?title=Recurs:Aristòtil:_els_atributs_del_temps_nombre&oldid=59581»


Matí de recuperació per al Barça Alusport - FC Barcelona\nHomeSeccionsFutbol SalaPrimer EquipNotíciesMatí de recuperació per al Barça Alusport\nMatí de recuperació per al Barça Alusport\nwww.fcbarcelona.cat - 25/04/2014 | 00:00\nEls blaugranes passen el matí pel 'taller de reparació' La majoria dels jugadors culers han passat per les mans dels físios i recuperadors És bàsic per a l’òptima recuperació de cops i petites lesions\nAicardo, durant un moment de la recuperació. FOTO: GERMÁN PARGA - FCB\nMatí de descans per als jugadors del Barça Alusport després de vèncer a la pròrroga l’equip amfitrió de l’Araz Naxçivan a les semifinals de la UEFA Futsal Cup. O gairebé de descans. Després d’haver anat a dormir tard per la disputa del partit i el sopar, a molts dels jugadors blaugrana els va costar una mica dormir després de tantes emocions i encara amb l’adrenalina al màxim.\nEl taller de reparació\nPerò després d’haver descansat i haver esmorzat, la majoria dels jugadors han passat pel 'taller de reparació', que és el nom que rep la sala habilitada per als fisioterapeutes de l’equip i el metge, on van passant per ajudar a recuperar-se de les molèsties físiques d’un partit molt físic i de l’esforç acumulat durant la temporada.\nEl doctor Florit, el fisioterapeuta Chechu Pérez i el recuperador Marcel Moreno han tingut un matí atrafegat de feina. Un per un, els jugadors culers han passat per les seves mans per mirar de mitigar el dolor, preveure possibles lesions, fer-se un massatge a les cames o, senzillament, fer-se una revisió de l’estat físic.\nA més, un cop ha acabat el seu tractament molts d’ells s’han quedat per fer petar la xerrada i comentar el partit d’ahir, ja que aquesta sala a més de ser el 'taller de reparació' és el punt de trobada comú de l’equip fora de les sales de reunió o el menjador.\nLa final de la UEFA Futsal Cup ja s’ha començat a jugar al Barça Alusport. La recuperació dels jugadors és bàsica i la feina feta per aquests components de l’equip és fonamental per obtenir els bons resultats a la pista de joc.\nBusquen aixecar la segona Copa d'Europa\nA la final per penals! (4-4)\n"Podria haver guanyat qualsevol"


Notícies - Més informació i programes musicals a la nova graella de Cugat ràdio\nMés informació i programes musicals a la nova graella de Cugat ràdio\nCugat ràdio es pot escoltar a Internet des de fa nou anys\nel 5/ago/09 Silvia Gonzalez Societat PDF\nLa nova temporada de Cugat ràdio arribarà el 14 de setembre amb un informatiu dominical i una dotzena de programes nocturns de música especialitzada com a principals novetats. L'emissora municipal, que emet al 91.5 de l'FM i a Cugat.cat, també disposarà d'un espai propi al diari electrònic on els internautes podran escoltar totes les entrevistes i configurar una programació a la carta.\nMés informació i més música de qualitat. Aquesta és la premisa de la nova graella de Cugat ràdio, uns continguts que mantindran l'aposta de la radiofórmula informativa a les franges de matí, tarda i vespre. La novetat d'enguany és la incorporació del programa 'Informatiu matí' els diumenges, de sis a nou.\nLa directora de Cugat.cat, Mònica Lablanca, considera que aquesta novetat és molt necessària per potenciar la comunicació local i de proximitat.\nCom a servei públic tenim l'obligació d'informar el màxim possible i amb el màxim rigor i immediatesa\nEls serveis d'informatius i d'esports continuaran acostant l'última hora de l'actualitat municipal amb els butlletins horaris i el magazín 'Sant Cugat a fons', i el cap de setmana amb 'L'entrevista', 'Vermell-i-negre' i 'Esport en marxa'.\nEn l'apartat musical, l'emissora municipal presenta 12 programes de música especialitzada que s'emetran a partir de les deu de la nit. Música clàssica, bandes sonores, reggae, rock i altres modalitats són els reclams d'aquests programes que esdevenen una oferta més acurada per a l'audiència.\n'Res com el Vallès', els dissabtes a les 11, i 'Roda d'amics', els diumenges a les nou, es mantenen a la graella de la ràdio, que al setembre ja comptarà amb espai propi a Cugat.cat. Mònica Lablanca ha subratllat l'increment de seguidors que l'emissora està tenint a través d'internet.\nHem comprovat que hi ha moltíssima gent que escolta la ràdio a través d'internet\nLa pàgina de Cugat ràdio oferirà tots els àudios de les entrevistes que diàriament realitza l'emissora. En aquesta secció també es podrà seguir la programació en directe, configurar el servei a la carta i, en un futur, el sistema podcàsting.\nA Cugat.cat/radio, els internautes veuran les entrevistes destacades de la jornada que s'enregistren a l'estudi Ramon Barnils i al plató de Cugat tv, dins el magazín diari 'Sant Cugat a fons'.


Vídeo xat Altres ciutats a gyor-moson-sopron - sales de xat en Győr-moson-sopron - Hongria - Kangaroochat\nPàgina d'inici › Per país › Hongria › Győr-moson-sopron › Vídeo xat altres ciutats a gyor-moson-sopron\nVídeo xat altres ciutats a gyor-moson-sopron Győr-moson-sopron > Hongria\nPér ,Altres ciutats a Gyor-Moson-Sopron ,Győr-Moson-Sopron ,Hongria.\nNo s'aturi sense fer res, esperant que la vida de regal que l'oportunitat de conèixer a la seva ànima bessona. De fet, no se sabrà aquesta persona especial si no es fa res. Invertir una mica del seu temps a la sala de xat Vídeo xat Altres ciutats a gyor-moson-sopron si vol complir amb la gent bella de Altres ciutats a gyor-moson-sopron. I veurà que és divertit, no voldrà deixar aquest xat.\nSom testimonis de moltes històries d'amistat que va començar com una conversa de xat. Si t'agrada provar per veure si té la mateixa sort, connecti en aquest moment i fer una ullada als usuaris connectats en Vídeo xat Altres ciutats a gyor-moson-sopron.\nHi ha una gran quantitat de llocs web per xatejar a internet, però igual que Kangaroochat ... cap! A la sala de xat Vídeo xat Altres ciutats a gyor-moson-sopron, es pot parlar amb gent molt agradable de Altres ciutats a gyor-moson-sopron, i per sentir-se acompanyat i acollit, alguna cosa característic d'aquest lloc.\nMostrant 3 Vídeo xat Altres ciutats a gyor-moson-sopron\nVídeo xat Altres ciutats a gyor-moson-sopron per ciutat\nVols viure una història d'amor? Vols oblidar una vegada per totes la seva parella d'avis? A continuació, provar aquest lloc per xerrar amb gent nova de Győr. Aquesta aplicació de xat de portar a la gent a partir de Hongria en conjunt, que desitgen trobar algú especial amb qui compartir el seu temps i aficions.\nSi vostè viu en Sopron, Hongria, i vol iniciar una nova i bella història d'amor, començar a accedir a aquest xat amb gent del mateix país en què viu. Troba gent tan agradable des de casa mai no havia estat tan fàcil. Com tothom està buscant algú a caure en l'amor, les probabilitats de trobar l'amor són molt alts. Accés i gaudir de la xerrada.\nÉs vostè de Mosonmagyaróvár? Vols augmentar el seu cercle d'amics, o perquè les persones amb les que pot sortir cada cap de setmana, al cinema, a una muntanya, a la platja o a una festa? Després unir-se a la nova forma de conèixer gent d'aquest lloc! La gent de Hongria i molts llocs ja estan en aquest xat. Unir-se a nosaltres també! Feu clic al botó 'Accés xat'.\nEstàs avorrit i no sap què fer amb el seu temps lliure? Accedir a aquest xat i conèixer a desenes de persones que es troben en la mateixa situació que tu. Divertir mentre s'estan fent nous amics i increïbles de Csorna, aquest lloc especial de Hongria.\nNo seria meravellós si poguéssim conèixer gent de Kapuvár, en Hongria, per anar amb ells al cinema, a anar en bicicleta amb, en caminar amb el seu gos, o qualsevol altra afició que té? A continuació, deixar de preguntar-se, accés en aquest moment i fer-ho realitat.\nA sentir una connexió molt forta amb algú que acaba de conèixer al fet que no és una cosa que passa sovint. No obstant això, darrere de la pantalla de les persones poden compartir moltes coses, potser més del que creu, i per això és per això que és tan comú que les persones es connecten i s'enamoren a través d'un xat en línia. Vols provar-ho amb gent de Jánossomorja, en Hongria? A què estas esperant? L'accés a aquest moment per al xat i gaudir al mateix temps llança la seva fletxa de Cupido.\nVeure tot: Vídeo xat Altres ciutats a gyor-moson-sopron per ciutat\nusuaris de major classificació en Altres ciutats a gyor-moson-sopron\nGyőr ,Altres ciutats a Gyor-Moson-Sopron ,Győr-Moson-Sopron ,Hongria.


Etiquetes, marques, preus i seducció | Blog Vila Viniteca\nPer Xavier Bas\nFa alguns anys em van convidar a una calçotada. El que de la colla se n’encarregava del vi va portar una caixa de Camins del Priorat. Com que no ens coneixíem vaig aprofitar per preguntar-li sobre els motius de la seva elecció. No va dubtar gens en la seva resposta: “La marca –Alvaro Palacios– és molt bona marca, el preu és correcte i m’encanta l’etiqueta!”. És a dir, ni havia tastat el vi amb anterioritat (de fet, aleshores acabava de sortir al mercat), ni havia rebut cap recomanació, simplement l’havia descobert a les lleixes de la botiga i havia arribat a la conclusió que era una bona compra.\nQuè hi tenen a veure les etiquetes amb la imatge que tenim d’una marca? Què hi tenen a veure amb com estimem el valor d’un vi? Per què a vegades ens sedueixen tant que ens decidim per un vi i no per un altre?\nÉs ben sabut que la marca és una potent prescriptora de confiança. Les etiquetes –la imatge d’un packaging– juguen un paper important en els vincles de confiança que establim i mantenim amb les marques, però perquè això sigui possible, en primera instància, el seu rol consisteix en identificar i diferenciar cada marca. Fixem-nos en un dels grans, la Romanée Conti, per exemple. El terrer i la personalitat dels seus vins, les dinàmiques del mercat i per descomptat el pas dels anys han sigut els artífexs del reconeixement i el prestigi de la marca, deixant a les etiquetes l’humil, però imprescindible, paper de rètol d’obres. Tinc la intuïció que el fundador del celler va sentir que la composició tipogràfica que li proposava l’impressor reflectia el caràcter i la personalitat única del seu projecte, però en tot cas, si n’hagués escollit qualsevol altra, l’èxit del celler i la comprensió que tenim de la marca Romanée Conti serien avui molt probablement els mateixos.\nEn el cas de Pago de Carraovejas, un exemple més proper i accessible, la imatge de les seves etiquetes tampoc ha sigut un factor decisiu perquè la marca sigui un èxit. De fet, els gravats poc polits, la composició tipogràfica poc refinada i una impressió seca a dos colors sobre papers de colors tristos transporten a una rusticitat i a una manca de refinament, que potser ofereixen una imatge molt autèntica, però que poc té a veure amb l’elegància dels vins i el rigor i l’afecte que hi dediquen les persones que els elaboren. I tanmateix això no ha sigut un inconvenient perquè la marca hagi esdevingut al mercat espanyol un referent d’excel·lència.\nPerò les etiquetes no només identifiquen marques, també poden contenir metàfores i aquest pot ser un recurs molt eficaç per construir una marca. Aquest és el cas de Matsu, els vins de Toro. El que ha fet d’aquesta marca una marca d’àmplia difusió és un relat per tots els públics: tres vins, tres criances, la imatge de tres generacions de viticultors. Una per a cada vi: la vitalitat de la joventut, la consolidació de la maduresa, la saviesa de la vellesa. La marca pren vida en el nostre imaginari sense més paraules que un nom: Matsu. Una inversió en tres papers enganxats en ampolles proporcionalment tan contundent com una campanya en mitjans de qualsevol marca multinacional de béns de consum.\nEl preu és un dels factors que no fallen a l’hora de decidir-se per un vi, sigui al supermercat, en una botiga especialitzada o en un restaurant. Tot i que per raons pràctiques l’etiqueta no ens informa de preus, la seva qualitat és determinant en l’apreciació del valor del vi que estem avaluant de comprar i fer decantar la nostra elecció cap a una banda o altra.\nQuan tenim una ampolla entre les mans, la percepció de qualitat té sobretot a veure amb el que els sentits de la vista i el tacte tenen a l’abast: la textura del paper, la netedat dels colors, el volum d’un relleu, la lluïssor d’una estampació, etc. Aquesta mena d’indicadors de qualitat no són precisos –i descriuen el preu, ni aclareixen comparacions–, però poden ser molt eficaços: el nostre company de calçotada hauria tingut una percepció totalment diferent del valor de la seva compra, si l’etiqueta hagués sigut una simple fotocopia sobre un paper qualsevol!\nUn vespre que sopava amb uns amics en un petit restaurant de cuina atractiva, dues parelles joves escoltaven atentament a la taula del costat les explicacions del sommelier. Els hi mostrava mitja dotzena llarga d’ampolles i donava raons del viticultor, la zona, el terrer, i finalment de la personalitat del vi. Just quan acabava, sense esperar si algú tenia res a preguntar, una de les noies exclamà: “Aquest! M’encanta l’etiqueta!”. (De nou, la mateixa expressió).\nAquesta anècdota em fa recordar la primera vegada que vaig veure una ampolla de Un Jour de 1911. Vaig sentir la mateixa fiblada que la noia de la taula del costat i vaig pensar que havia de ser el millor xampany del món. La decoració de les orles i els daurats de l’etiqueta em van transportar en un moment perdut en el temps i a una explosió de festa, elegància i alegria.\nEstà clar que de la mateixa manera que un melòman no compra música per la portada del disc, un entès o un afeccionat al vi no el compraran per l’etiqueta, però com el món de la música, el món del vi és plural i popular. Hi ha molta gent que sent curiositat, atracció i fins i tot fascinació pel món del vi sense saber d’orígens, cellers o terrers. I hi ha molta gent que gaudeix bevent vi i compartint-lo al voltant d’una taula o d’una celebració sense saber identificar les seves característiques organolèptiques i molt menys descriure-les. En aquests casos –que són la immensa majoria– les etiquetes, en tant que imatges, poden interpel·lar el desig molt més directament que qualsevol explicació.\nQuan una etiqueta ens connecta amb el vi –també amb el productor i la marca, però sobretot amb el vi– a través de la sensibilitat, l’emoció i els records, si s’ha encertat en el preu, i, sobretot, el vi agrada, els vincles que s’estableixen són sòlids i la relació serà duradora. I el motiu no és únicament que les imatges dialoguen amb la nostra sensibilitat, emoció i memòria, el vi, els vins, també ho fan. Per sobre de tradicions i tendències, aquesta és la clau del seu l’èxit.\nEls responsables del disseny de les etiquetes de la Romanée Conti, Pago de Carraovejas i Un Jour de 1911 són desconeguts, però probablement foren impressors locals amb la complicitat de l’emprenedor del cellers. Matsu és una disseny de Moruba per a Vintae. Camins del Priorat de Xavier Bas Disseny per a Alvaro Palacios.\nXavier Bas és dissenyador gràfic, professor a l’Escola de Disseny Elisava (Universitat Pompeu Fabra), consultor d’organitzacions i fotògraf. L’any 1998 va fundar Xavier Bas Disseny, estudi especialitzat en la creació de marques i el disseny de packaging, que ens els darrers anys ha esdevingut un referent en el sector del vi. Ha impartit tallers i conferències arreu de l’Estat Espanyol i a l’estranger.


La Biblioteca compromesa amb el plagi acadèmic – Novetats de la biblioteca\nLa Biblioteca de la UIB va assistir dimecres 17 d’octubre al Seminari Plagi acadèmic: com abordar-lo des de la Universitat. Aquesta sessió es va celebrar a la Facultat de Biblioteconomia i Documentació de Barcelona i va ser impartida per Ignasi Labastida i Juan, doctor en Física i responsable de la Unitat de Recerca del CRAI de la Universitat de Barcelona.\nTots sabem la importància que aquest tema ha assolit en els darrers anys degut sobretot als escàndols sobre plagi acadèmic dins l’àmbit polític i educatiu publicitats a través dels mitjans de comunicació. La Biblioteca de la UIB considera el plagi acadèmic una qüestió de màxim interès i, en aquest sentit, ha adquirit un compromís amb la comunitat universitària oferint sessions de formació sobre plagi acadèmic, com es detecta i com evitar-lo. Per això, agraïm al Centre de Recerca en Informació, Comunicació i Cultura (CRICC) de la Universitat de Barcelona l’organització d’aquest seminari per tractar el tema de la còpia, el plagi, les citacions i les eines de detecció i, al mateix temps, tenir l’oportunitat de compartir experiències comunes amb altres professionals.\nAnterior Entrada anterior: Resultat final de la selecció d’alumnes col·laboradors del Servei de Biblioteca i Documentació per al curs 2018-2019\nSegüent Entrada següent: El Dia Internacional de la Biblioteca a l’IES Santa Margalida


Estat del dogma - Jordi Graupera\nLa nova assignatura d’educació per a la ciutadania ha de servir per inculcar “la solidaritat, la tolerància, la dignitat, la igualtat”, etc. als menors d’edat, desassistits per pares immorals. Conceptes que, com tothom sap, no generen cap controvèrsia i el 2007 ja tenen la seva definició última i justa. Al final resultarà que sí, que el talante era un totalitarisme. Tots els totalitarismes han utilitzat paraules semblants per anar inoculant el seu pensament únic. I no es pensin que tinc res contra la solidaritat, res a dir del meu IRPF, el que ja em costa més és posar-me d’acord amb, no sé, els funcionaris de Foment, o d’Educació, sobre què és la dignitat, o el respecte a l’altre. Els humans més intel·ligents de la història tenen gruixudes opinions sobre el tema, pocs acords i moltes confrontacions. I encara no es pot dir que ningú l’hagi clavat. Donar al bé una definició oficial, obligatòria, implica eliminar el procés personal d’edificació d’una ètica i de la possibilitat de responsabilitzar-se’n. Com pot creure algú encara que l’Estat pot transmetre una idea de bé sense insuficiències, sense dogmatismes? Definir-lo és sempre escombrar cap a casa. Intoxicar. Que el govern tingui la competència sobre la consciència dels nens és una pretensió que havíem desterrat del nostre imaginari, escarmentats. Era al revés: la nostra consciència té la competència sobre el govern. Queda clar que el mal endèmic de l’educació és l’absència de pensament crític. Els nostres governants, fills d’aquest mal, educats en un dogmatisme pueril, s’han descobert posseïdors d’una veritat sobre el bé. Solidaris com són, la volen imprimir al cervell dels nens. Gràcies, líders.\nPublicat al diari AVUI, pàgina 20. Dimarts, 7 d’agost del 2007


Hacia un modelo de contratación pública responsable | OMIC\nHacia un modelo de contratación pública responsable\nEl tinent d’alcaldia de Treball, Economia i Planificació Estratègica, Gerardo Pisarello, ha inaugurat aquest dimarts una jornada sobre els reptes de la contractació pública, celebrada a l’auditori de la seu de Barcelona Serveis Municipals (BSM).\nL’objectiu de la jornada, que porta per títol “Els reptes de la contractació pública en el context de la crisi econòmica”, és elaborar una guia per introduir clàusules socials, ambientals i laborals en la contractació de l’Ajuntament. L’Ajuntament de Barcelona contracta prop de 1.000 milions d’euros l’any, i aquesta xifra augmenta fins a 2.000 milions si es té en compte tot el grup d’empreses de l’Ajuntament.\nEn la seva intervenció, Pisarello ha declarat que es vol abordar la internalització de processos amb “prudència i audàcia” per posar fi al que ha qualificat “d’ajuntament a l’ombra”. I ha afegit: “Tenim el deure de demostrar que hi ha alternatives davant un model econòmic que no ha funcionat per injust, insostenible i ineficaç.”\nArran de la jornada es posarà en marxa una taula social i institucional integrada per actors econòmics i socials de la ciutat que han d’elaborar, abans de l’estiu, el document amb les guies de contractació responsable.


Llívia isolada, i confinada. – residenciayestancia\nDiversos operaris van tancar el passat dijous, dia 9 d’abril, l’accés amb barreres de formigó a la carretera RD33f que uneix Llívia amb Estavar al seu pas pel pont que divideix tots dos termes municipals i que és, a la vegada, el punt fronterer entre l’enclavament i l’àrea administrativament francesa.\nLa mesura ha estat consensuada pels alcaldes de la zona i s’ha dut a terme just a la vigília dels festius de la Setmana Santa amb l’objectiu d’evitar la mobilitat interna de vehicles per aquestes poblacions.\nD’aquesta manera, el trànsit s’ha desviat per Ro, on s’agafa la carretera internacional que va fins a Puigcerdà i on hi ha controls policials a les fronteres. De fet, aquesta via és l’única que es manté oberta, ja que tots els passos alternatius han quedat tallats, i que manté fortament custodiats els passos fronterers entre Llívia i territori francés, i que sinó es porta la documentació escaient, la policia d’ambdós països, no permeten el pas, el que converteix a la pràctica Llívia, una localitat espanyola en territori francés, i membre de la Unió Europea, però amb la llibertat de moviment dels seus habitants, fortament restringida, a no ser que es tracti, d’una causa fortament justificada i documentada. Són les causes del COVID 19


MAZDA INICIA LA PRODUCCIÓ DEL MAZDA MX-30, EL SEU PRIMER MODEL 100% ELÈCTRIC\nBrowse: Home » MAZDA INICIA LA PRODUCCIÓ DEL MAZDA MX-30, EL SEU PRIMER MODEL 100% ELÈCTRIC\nMazda ha iniciat la producció de el nou Mazda MX-30, el seu primer vehicle totalment elèctric, a la factoria nº 1 de Ujina, situada a Hiroshima (Japó). El Mazda MX-30 és un SUV contemporani i versàtil, creat en resposta a la creixent demanda de vehicles elèctrics entre els europeus més conscienciats amb el medi ambient. El nou model ja es pot reservar i arribarà als concessionaris europeus a finals d’estiu.\nEl nou Mazda MX-30 està equipat amb la tecnologia de propulsió elèctrica i-SKYACTIV  desenvolupada per Mazda. Sota el capó combina un motor elèctric síncron de corrent altern de 107 kW (145 CV) amb una bateria de ions de liti de 35,5 kWh, el que permet oferir als el nou SUV una autonomia d’uns 200 km (cicle WLTP combinat).\nLa bateria està dimensionada per oferir un equilibri òptim entre una autonomia de conducció que doni seguretat a l’conductor i unes baixes emissions de CO2 (considerant la totalitat de l’cicle de vida). Es carrega a l’80% en 40 minuts aproximadament amb càrrega ràpida de corrent continu.\nEls elements SKYACTIV-Vehicle Architecture d’aquest model s’han adaptat de manera específica a la suavitat de conducció típica dels vehicles elèctrics. Aquests elements es combinen amb un ampli equipament de seguretat activa i-Activsense per oferir als clients una experiència de conducció extraordinàriament silenciosa i fluida. Precisament, aquesta era una condició indispensable per als enginyers, perquè la conducció d’aquest vehicle elèctric havia de ser tan extraordinària com la de qualsevol altre Mazda.\nMazda MX-30: una nova evolució de el disseny KODO\nPerò sens dubte, un dels principals valors de el nou model elèctric de Mazda és el seu disseny, que suposa l’expressió més avançada de la filosofia Kodo que li ha valgut a Mazda tants premis, com són el World Car Design atorgat a l’Mazda3 o els Xarxa Dot de disseny de producte concedits a l’Mazda MX-30 i a l’Mazda CX-30.\nEn aquest cas, el disseny reforça el nou rumb que ha adoptat la marca amb el desenvolupament de tecnologies elèctriques. L’estil és clarament minimalista i transmet la bellesa de el vehicle com un cos sòlid. Les portes freestyle sense pilar central i la carrosseria en tres tons ressalten el caràcter obert i espaiós de l’habitacle.\nL’ergonomia de l’interior és excel·lent, amb un lloc de conducció centrat en el conductor, una consola central flotant i una pantalla tàctil de 7 polzades des de la qual es controla el climatitzador (és la primera d’aquest tipus que munta Mazda). Un entorn d’acabats artesanals i d’alta qualitat en el qual no falten els materials respectuosos amb el medi ambient, com el suro o els guarnits de les portes, que incorporen fibres obtingudes a partir d’ampolles de plàstic reciclades.\nEn paraules de Jo Stenuit, director de disseny de Mazda Europe: “Els primers cotxes elèctrics de mercat es van dissenyar amb estètiques molt futuristes, en alguns casos gairebé extraterrestres, molt desconnectades de l’ésser humà. Suposo que l’objectiu era fer entendre a el públic que aquells vehicles tenien un motor elèctric. Però a mesura que les motoritzacions elèctriques s’han fet més usuals, ja no necessitem aquesta mena de disseny futurista. Per això, en el Mazda MX-30 hem expressat la següent fase de Kodo d’una manera més funcional, sense ressaltar el caràcter nou de l’motor elèctric, sinó el valor que el cotxe en el seu conjunt aporta a client. No obstant això, encara que el seu disseny és una reinvenció diferent de Kodo, seguim prestant una gran atenció als reflexos sobre les superfícies. En certa manera, el MX-30 és un experiment que explora els límits de Kodo i, potser, en el futur exerceixi una influència en l’evolució d’aquesta filosofia “.\nEn els propers anys, l’elegància de Mazda seguirà inspirant-se en la tradició més depurada de l’art japonès i en la bellesa de l’espai buit entre els objectes. Es basarà en el dinamisme de les proporcions, en siluetes clàssiques i en un maneig artístic de la llum que, al seu torn, connecta amb el plantejament artesanal dels artistes i els dissenyadors de la marca.\n“Els productes de el futur seguiran fent evolucionar el disseny Kodo” -conclou Jo Stenuit-. “El Mazda MX-30, el Mazda3 i el Mazda CX-30 marquen el camí que seguirà el disseny de el futur de la mateixa manera que ho fan els prototips, com el RX-Vision i el Vision Coupe. El disseny es troba en constant evolució. Els equips de disseny de tot el món mantenen un debat permanent i no deixen de millorar, afinar i cisellar de cara a futurs productes “.\n← EVOLUCIÓ DE LA CRISTALLERIA DE L’AUTOMÒBIL A L’ÚLTIMA DÈCADA: 15% MÉS DE SUPERFÍCIE I 10% MENYS DE GRUIX\nES POSA EN MARXA A Mirafiori EL PROJECTE PILOT VEHICLE-TO-GRID D’FCA I ENGIE EPS →


Si dubto és que sóc, si penso és que sóc: Parella en un hotel .Versió a llapis.\nPublicat per Elfreelang a 23:46\nCarme 8 d’octubre de 2009 a les 8:34\nM'agrada aquesta continuació de la història. Potser pinta millor que no semblava... però algú serà capaç de fer el primer gest?\nElvira FR 8 d’octubre de 2009 a les 11:25\nContinuarà....ja veurem crec que que sí algú farà el primer gest...gràcies Carme\ncoses2 8 d’octubre de 2009 a les 12:06\nL'altra versió de la història. M'agrada :))\nEstefana 16 d’octubre de 2009 a les 8:35\nM'agrada la versió a llapis de la història, i també l'homenatge a la literatura, ella l'entén per que les novel.les li han enxamplat l'esperit, i... si jo crec que farà el primer pas, les dones som més valentes\nElvira FR 16 d’octubre de 2009 a les 13:53\nòndia gràcies Estefana! ep i gràcies a tothom!


L'Espluga de Francolí estrena l'Espai de la Festa Major amb\nL'Espluga de Francolí estrena l'Espai de la Festa Major amb una trentena d'elements festius\nLa mostra d'elements permet comprovar la riquesa del patrimoni festiu de l'Espluga i també el seu valor històric\ndijous, 25 de juliol 2019 - 14:37h\nL'anomenat 'Espai de la Festa Major' es podrà veure fins el 31 d'agost al local del carrer Lluís Carulla | Cedida\nPer primer cop, tots els elements en actiu d'imatgeria festiva i agrupacions de balls o música de l'Espluga de Francolí es poden veure junts en un espai expositiu temporal que l'Ajuntament de l'Espluga ha impulsat a proposta de l'Associació Cultural de Grallers, Gegants i Nans amb el suport dels Diables de l'Espluga, el Ball de Bastons de l'Espluga i la Germandat de la Santíssima Trinitat.\nL'anomenat 'Espai de la Festa Major' es podrà veure fins el 31 d'agost al local del carrer Lluís Carulla, 22, cedit per la família Tarrats. Substitueix l'anterior exposició dels Gegants i Nanos al pati de l'Antic Hospital. La nova proposta la fa més visible i accessible, propera i disponible durant més temps. També es podrà veure il·luminat durant la nit.\nLa mostra d'elements permet comprovar la riquesa del patrimoni festiu de l'Espluga i també el seu valor històric: el Ball de Diables (1883), el Ball de Bastons (1883) i els Grallers (primers visitants el 1863 i primers locals el 1885), amb l'arribada dels primers geganters el 1947. Les quatre agrupacions s'han volgut simbolitzar a l'Espai de la Festa Major amb l'exposició d'alguns dels seus elements i instruments.\nTambé s'hi poden veure els 8 Gegants de l'Espluga en actiu: Ponç Hug i Beatriu, Gorg, Spluc amb el nadó Blat, els gegantons Terra i Pastor, i els gegants de la Santíssima Trinitat, Miquel i Trinitat. També s'hi han col·locat els 3 gegantonets familiars propietat de les famílies geganteres: el neolític Neo (elaborat per Mar Gili), el Mosso d'Esquadra (elaborat per Marc Anglès) i el Dimoni (elaborat per Montse Batet).\nL'Espai de la Festa Major s'ha creat amb l'actuació col·lectiva de les persones voluntàries de les entitats de cultura popular | Cedida\nEls dos Senglars de l'Espluga, el petit i el gran, són un altre dels atractius de l'exposició, on a més, s'hi han col·locat els 14 Nanos de l'Espluga amb els seus vestits i també hi seran els 4 Nanos de l'Agricultura, de la Germandat de la Santíssima Trinitat. No han pogut ser exposats els elements inactius com el Francolí o els francolinets, els gegantons de la Residència Jaume I, el Mussol dels Diables de l'Espluga, o elements desapareguts com el Nano de Rialles o el gegant del Rei Caçador, dels Diables de l'Espluga.\nL'Espai de la Festa Major s'ha creat amb l'actuació col·lectiva de les persones voluntàries de les entitats de cultura popular que l'han netejat i organitzat, i també el suport tècnic de l'Ajuntament de l'Espluga. El 22 de juliol es va fer la primera jornada de treball col·lectiu que ha seguit durant els dies successius. Aquest dimecres 24 de juliol es donava per enllestit i ja era completament visible als passejants.\n"ATENCIÓ: Ja es coneix el disseny de la nova samarreta de la Festa Major de Montblanc 2019" "L’Ajuntament de l’Espluga reuneix agents educatius en una comissió pel Pla Educatiu d’Entorn"


Joc de la vida - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\nPistola de planadors de Bill Gosper (Glider Gun).\nEl joc de la vida és un autòmat cel·lular dissenyat pel matemàtic britànic John Horton Conway el 1970.\nDe fet, el joc és de zero jugadors, és a dir, la seva evolució queda determinada tan sols pel seu estat inicial, sense que es necessiti cap mena d'interacció amb jugadors humans. La forma de jugar al joc de la vida és mitjançant la configuració del seu estat inicial, i observant com evoluciona. Existeix una variant on dos jugadors competeixen entre ells.\n3 Exemples de patrons\n4 Emblema furoner\nL'univers del joc de la vida és una malla ortogonal bidimensional infinita (exemple: una taula o matriu), de cel·les individuals, cadascuna de les quals té dos estats possibles: viu o mort. Cada cel·la interacciona amb els seus vuit veïns, que són les cel·les a què està connectada horitzontalment, verticalment o diagonalment. A cada unitat de temps, es donen les següents transicions:\nTota cel·la viva amb menys de dos veïns vius mor (de solitud).\nTota cel·la viva amb més de tres veïns vius mor (de sobreconcentració).\nTota cel·la viva amb dos o tres veïns vius, segueix viva per a la següent generació.\nTota cel·la morta amb exactament tres veïns vius torna a la vida.\nAquest patró inicial constitueix la llavor del sistema. La primera generació és creada aplicant aquestes regles simultàniament a totes les cel·les de la malla. Les regles es continuen aplicant repetidament per crear futures generacions.\nConway estava interessat en un problema presentat els anys 40 pel matemàtic John von Neumann, que intentava trobar una màquina hipotètica que pogués construir còpies d'ella mateixa. Va aconseguir trobar un model matemàtic amb regles molt complexes sobre una malla amb coordenades cartesianes. Conway va intentar simplificar les idees de Von Neumann, i de fet ho va aconseguir. Unint el seu èxit en el problema de Leech de teoria de grups amb el seu interès en les idees de Von Neumann, Conway va donar llum al Joc de la vida.\nVa aparèixer per primer cop a l'octubre de 1970, en un article del Scientific American, a la columna de Martin Gardner de Jocs matemàtics. Des d'un punt de vista teòric, el joc resulta molt interessant, perquè té la capacitat d'una Màquina de Turing universal; és a dir, tot el que pot ser computat algorísmicament pot ser computat amb un joc de la vida. Gardner va escriure:\n« El joc va fer famós a l'instant Conway, però també va obrir una nova branca en la investigació matemàtica, el camp dels autòmats cel·lulars (...) Per l'analogia del joc de la vida amb el naixement, caiguda i alteracions de la societat amb els organismes vius, pertany a una classe emergent del que s'anomenen jocs de simulació (jocs que s'assemblen a processos de la vida real). »\nDes de la seva publicació, ha atret molt d'interès per les maneres sorprenents com poden evolucionar els patrons. El joc de la vida és un exemple d'autoorganització. Resulta interessant per a moltes branques de la ciència, inclosa la física, la biologia, l'economia, les matemàtiques o la filosofia, i d'altres ciències que observen la manera en què regles molt senzilles poden generar patrons complexos.\nSegurament va ajudar a la seva popularitat el fet que el joc de la vida sorgís coincidint amb l'aparició d'una nova generació d'ordinadors barats, fet que possibilitava que el joc podia desenvolupar-se durant hores en aquestes màquines, que d'altra manera quedaven sense utilitzar durant la nit. Pel que fa a aquest aspecte, la seva popularitat va ser molt superior a la que despertaria més endavant la generació per ordinador de fractals. Per a molts aficionats, el joc de la vida era simplement un repte de programació, una manera de malgastar cicles de CPU. Per altres, el joc tenia més connotacions filosòfiques. Va esdevenir objecte de culte en els anys 70 i més endavant; desenvolupament actuals han arribat a crear emulacions teòriques de sistemes d'ordinador en els límits d'un tauler del joc de la vida.\nConway va escollir les regles amb cura, després de molta experimentació, per complir tres criteris:\nNo hi hauria d'haver un patró inicial pel que existeixi una prova simple que la població pot créixer indefinidament.\nHi hauria d'haver patrons inicials que aparentment creixin sense límit.\nHi hauria d'haver patrons inicials simples que creixin i canviïn per un període considerable de temps abans de finalitzar de les següents maneres possibles:\nEsvaint-se completament (per sobreconcentració o per arribar a dispersar-se en excés).\nEntrant en una configuració estable que romangui sense canvis, o entrant en una fase oscil·latòria en què es repeteix un cicle sense fi de dos o més períodes.\nExemples de patrons[modifica]\nL'evolució i moviment d'un planador (glider).\nHi ha molts tipus diferents de patrons en el joc de la vida, incloent patrons estàtics, patrons que es repeteixen o oscil·latoris, i patrons que es mouen al llarg de la malla (naus). Els exemples més simples de cadascuna de les tres classes es mostren a baix, amb el conveni habitual de mostrar les cel·les vives en negre i les mortes en blanc.\nBloc Barca Pampallugador Gripau Planador Nau lleugera\nEl "bloc" i la "barca" són patrons estàtics vius, el "pampallugador" i el "gripau" són oscil·ladors, i el "planador" i la "nau lleugera" són naus.\nEls patrons anomenats "Matusalems" (Methuselah) poden evolucionar durant llargs períodes abans de repetir-se. "Diehard" és un patró que desapareix després de 130 passos, mentre que "Acorn" triga 5206 generacions a estabilitzar-se, i en aquest temps genera 25 planadors.\nAl principi, Conway va conjecturar que cap patró podia créixer indefinidament, és a dir, que per cada configuració inicial de cel·les vives, la població no podia créixer per sobre d'una determinada cota superior. En la primera presentació del joc, a Mathematical Games, Conway va oferir un premi de 50$ per a la primera persona que pogués demostrar la certesa o falsedat de la conjectura abans de finals de 1970. Una manera de demostrar que la conjectura era falsa seria descobrint patrons que contínuament afegeixen comptadors a la malla: una "pistola", que seria una configuració que dispara repetidament objectes com el "planador", o el "tren", una configuració que es mogués deixant darrere una marca de "fum".\nEl premi va ser guanyat el novembre d'aquell mateix any per un equip del Massachusetts Institute of Technology, liderat per Bill Gosper; la "pistola de Gosper" (Gosper Gun), mostrada a sota, produeix el primer planador en la 15a generació, i un altre planador cada 30 generacions. Aquesta primera pistola de planadors és encara la més petita coneguda avui en dia.\nMés tard, es van trobar patrons més simples que també creixien indefinidament. Els tres patrons següents ho fan: els dos primers creen un mecanisme de blocs, i el tercer en crea dos. El primer només té 10 cel·les vives (s'ha demostrat que és la mínima quantitat necessària). La segona cap en una malla de 5x5. La tercera només té una cel·la d'alçada.\nEl planador (glider) del Joc de la Vida\nEl símbol del planador va ser proposat com a emblema furoner per Eric S. Raymond a l'octubre de 2003, i ha estat àmpliament acceptat com a tal. Els motius per escollir aquest símbol com a emblema foren els següents:\nEl Joc de la vida va néixer a la dècada dels 1970, quasi al mateix temps que Internet i Unix, i va fascinar els furoners des d'aleshores.\nEn el Joc de la vida, existeixen regles simples de cooperació amb el qual és proper, que porten a resultats inesperats, d'una complexitat enorme, imprevisible amb el simple anàlisis de les regles. Aquest fet sembla paral·lel a la forma com emergeixen els fenòmens com el desenvolupament del programari lliure en la comunitat furonera.\nReuneix els requisits per ser un bon logo: és senzill, marcat, difícil de confondre amb alguna altra cosa, i fàcil de marcar en una tassa o en una samarreta. A més, pot ser modificat, combinat amb altres elements, o simplement utilitzat com a fons.\nA Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Joc de la vida\nPàgina principal del Joc de la vida, amb un applet per jugar-hi online. (anglès)\nUnitat didàctica basada en el Joc de la vida. Arxivat 2007-08-13 a Wayback Machine. (castellà)\nAutòmat cel·lular de model electromagnètic (castellà)\nA Turing Machine in Conway's Game of Life - Descriu la implementació d'una màquina de Turing a partir dels patrons del Joc de la vida. (anglès)\nThreads JDV Arxivat 2008-12-15 a Wayback Machine. - Versió online d'una implementació semblant al Joc de la vida, utilitzant Threads Java y Adobe Flex 3 (curiós!).\n(anglès) Conway's game of life implementation. (Silverlight) Arxivat 2014-03-18 a Wayback Machine.\nEls articles extensos haurien de tenir una estructura en seccions i necessitar infotaules. (Comentaris: cal treure tot l'html i convertir en galeries)\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Joc_de_la_vida&oldid=29221896»


Arxiu històric » 1998-1999\nArxiu per a la categoria ‘1998-1999’\nPortugal, 25 anys després. Programa Especial emès el 1999\nArxiu històric - 25/04/2012\nAmb motiu del 25è aniversari de la revolució dels clavells (1974) COMRàdio emetia aquest programa especial dirigit i presentat per Jordi García Soler amb Maite Polo també a la locució. El recuperem avui que fa 38 anys de la revolució de Portugal, que posava fi al règim feixista implantat per António de Oliveira Salazar als anys 20 del segle passat i continuat per Marcelo Caetano.\nJuliol 1999. Els llibres dels altres. Núria Cadenas\nArxiu històric - 7/02/2011\nRecuperem una entrevista d’Empar Moliner a Els llibres dels altres. Núria Cadenas havia passat cinc anys a la presó per les seves inquietuts nacionalistes. A la presó va escriure Cartes de presó i Memòries de presó. El juliol de 1999 presentava a COMRàdio el seu darrer llibre El cel de les oques.\nVíctor Manuel esmorzava amb Josep Cuní\nEl magazín Els matins amb Josep Cuní comptava amb la presència del cantautor Víctor Manuel en aquest programa del 21 de desembre de 1999. La seva visita coincidia amb la presentació del disc “Vivir para cantarlo”, un treball que repassava algunes de les seves composicions més emblemàtiques amb l’acompanyament de, ni més ni menys, l’Orquestra Simfònica del Principat d’Astúries, i del cor de la Fundació Príncep d’Astúries.\nConfessava el convidat en aquesta conversa que mai no hagués imaginat enregistrar un disc amb ajuda d’una orquestra simfònica, però que, quan li van oferir, va decidir acceptar ràpidament la proposta. Del terror inicial dels primers moments va anar agafant confiança a través dels successius assajos: al llarg d’aquesta entrevista podreu escoltar diferents fragments d’aquest disc.\nUs deixem amb la conversa sencera que van mantenir el Víctor Manuel i en Josep Cuní.\nDesembre 1998. El Cagatió amb Àlex Sisteré i Jordi Serra\nLa nit de Nadal de 1998 Àlex Sisteré i Jordi Serra van ser els encarregats d’animar les dues hores abans de la mitjanit.\nUs deixem amb un fragment del programa El cagatió.\nDesembre 1998. Missa del Gall des de Puig-reig\nDes de l’Església de Sant Martí de Puig-reig, Josep Genescà, director de Ràdio Puig-reig, és el narrador de la celebració de la Missa del Gall.\nEl Cor i l’Orquestra Polifònica de Puig-reig dirigits pel mestre Ramon Noguera, van oferir després de la missa un petit concert de nadales. Els tècnics d’exteriors Joan Noguera i Jordi Martos es van encarregar de fer la transmissió.\nBeatles Christmas Show 1998 amb Josep Maria Francino\nFidel a la seva cita nadalenca del 25 de desembre, COMRàdio emet el veterà programa de Josep Maria Francino que començava l’any 1970 a Ràdio Terrassa.\nEl club dels assassins fitxava Alberto García Demestres\nArxiu històric - 29/10/2010\nL’Anna Murgadas presentava aquest programa els estius a COMRàdio, un espai per indagar en la psicologia d’alguns dels assassins més famosos de la història. En aquesta ocasió, el company de la casa i conductor del Tutto Demestres a la COM, l’Albert García Demestres, es va transfigurar en Santiago Salvador i Estruch.\nUs oferim les declaracions de l’home que va idear l’atemptat al Liceu l’any 1893 que va ocasionar la mort a 22 persones i va ferir-ne 35 més. L’assassí que interpreta Albert García Demestres era un anarquista que havia estat contrabandista d’alcohol i també lladre. Cansat de la seva sort, va planejar un atemptat contra els representants de la burgesia catalana que tant detestava. Durant la jornada d’inauguració de la nova temporada d’òpera, Salvador i Estruch va entrar al Liceu amb dues bombes Orsini. Enmig del caos originat per l’explosió, l’autor material de l’atemptat va aconseguir fugir corrents del teatre.\nVoleu conèixer més detalls d’aquest individu? Si voleu saber què hi havia darrere d’aquesta acció tan sinistra i com va passar els seus últims dies Santiago Salvador i Estruch, no us perdeu aquesta emissió de l’espai El club dels assassins.\nMarç 1999. Especial: Pinochet, veredicte final\nArxiu històric - 22/10/2010\nRecuperem avui un programa especial emès el 24 de març de 1999, quan tot el món estava pendent de la decisió sobre el futur del dictador xilè Augusto Pinochet. Les claus de la notícia del veredicte final sobre la immunitat de Pinochet arribaven a l’antena de la COM de la mà de Maria Josep Guitart a la presentació i les connexions amb Santiago de Xile, Londres, Barcelona i Madrid.\nSomien les ovelles científics clònics, la ràdio novel·la a COMRàdio\nArxiu històric - 18/10/2010\nLes tardes amb Elisenda Roca tornava a sorprendre els seus oients amb l’emissió d’una novel·la radiofònica escrita per David Plana. “Somien les ovelles científics clònics” n’era el seu títol, una història de ciència ficció focalitzada en un procés judicial. L’encausat era un investigador molt agosarat que s’havia atrevit a combinar cromosomes de diferents persones per crear l’home perfecte. La conferència científica europea havia sortit com a acusació particular contra aquest individu, un boig que havia fet tremolar els fonaments ètics que regeixen la praxi dins d’un laboratori.\nUs convidem a passar una bona estona amb la narració dels fets que van inculpar el protagonista; podreu escoltar fragments que corresponen a les diferents vistes judicials i també la lectura de les pàgines d’un diari escrit per una estreta col·laboradora.\nPodeu tornar a escoltar aquí un parells de capítols d’aquesta ràdio novel·la.


Gestión de Ventas y Espacios Comerciales (doble titulación)\n¿Vols treballar com a responsable de les estratègies i actuacions comercials d'una empresa? ¿T'agradaria gestionar equips de vendes, dissenyar espais comercials i exercir la professió d'aparadorista? ¿Et motiva elaborar plans d'empresa i ser responsable de l'organització de les compres i l'emmagatzematge de mercaderies? ¿Què tal se't dóna dissenyar estratègies de màrqueting, ser community manager, la investigació de mercats o les relacions públiques? A La Salle ho faràs amb garantia, professionalitat i una inserció laboral del 98%. També podràs continuar estudis a la nostra Universitat (Ramon Llull) amb convalidacions o fer Màsters i Postgraus propis. Estudia en una de les xarxes educatives més grans del món el cicle formatiu de grau superior en Gestió de Vendes i Espais Comercials.