Magisteri Teatre - Mag Poesia: PARASCEVE\nautor: Blai Bonet direcció: Antoni Artigues espai escènic: Jaume Falconer (amb la col.laboració\nde Maria Francisca i Antoni Sastre Mestre) ajudant de direcció: Aina Segura música: Joaquim Domènec veu de Robert Esquiu: Pere Mascaró disseny gràfic: Blai Bonet i Jaume Falconer\npresentació al programa: Biel Mesquida intèrprets: Marina Vallcaneras, Lluís Gili, Guillem Ramon, Joan Carles Bestard, Joan Esteve Quetglas (i les col.laboracions\nde Miquel Borràs, Andreu Nadal, Linita) estrena: Teatre de Magisteri, Palma, dijous 25 de maig de 1995 a les 20 (300 espectadors) d'altres representacions: Teatre del Convent d'Artà,\ndissabte 27 de maig de 1995 a les 21,30 (100 espectadors). Teatre de Magisteri-Sants,\nBarcelona, dijous 1 de juny de 1995 a les 20 (150 espectadors). Casa de\nCultura de Santanyí, dissabte 10 de juny de 1995 a les 21,30 (150\nespectadors). Teatre Principal de Palma,\ndimarts 20 d'octubre de 1994 a les 22 (400 espectadors) sinopsi: Parasceve és una obra riquíssima,\nsuggerent en extrem. El tema: la humanitat, la vida, la poesia, la individualitat,\nl'amor, la tendresa..., segats per l'acció de l'Estat, de l'exèrcit.\nDiu Blai Bonet en una entrevista de no fa encara dos anys: "Esper el dia\nque desapareguin tots els Estats, perquè aquest dia desapareixeran\ntots els nostres mals. Una cosa és la gent, la nació i les\nciutats, i una altra l'Estat. Si desapareix l'Estat, desapareix el noranta\nper cent del que va malament." Parasceve ensenya magistralment la\ngent (en dos temps. primer Elvira i Andreu, i després Lluís,\nElvira i Andreu) contraposada -sotaposada- a l'aparell estatal, militar (amb\nl'arribada dels soldats. L'Estat mata Lluís i deixa Elvira i Andreu\nen l'infern de ser no només víctimes sinó també\nbotxins de la seva mort). Quan (admirablement per l'època que era\ni la temàtica de l'obra) Jordi Sarsanedas va muntar l'única\nrepresentació de Parasceve el 1957 es va dir que l'obra era\nmés poètica que teatral. Aquesta és la clau de l'obra\ni del muntatge: es tracta d'un poema que vol ser dit, i vist, en públic.\nEl tema de la Pasqua, la passió, el sacrifici de l'home a mans de\nl'aparell de l'Estat han estat escrits en aquest bellíssim poema/drama\nde Blai Bonet. (De les Notes sobre el muntatge de Parasceve,\ndins l'edició de la UIB de 1995) PARASCEVE, 1958 Algun cop he pensat -i potser fins i tot ho he dit- que, dels bons bocins de joventut que vaig sacrificar a aquell monstre infinitament golut que és el teatre, me'n queda el goig d'haver endegat el primer muntatge per a l'escenari de textos de tres notabilíssims escriptors: Espriu, Pedrolo i Blai Bonet. De Blai Bonet, n'havia llegit versos. Me n'havien parlat a la redacció\ndel Diccionari, el senyor Moll mateix i algú altre. Potser en Jaume\nVidal, potser en Josep M. Llompart. Del senyor Moll recordo paraules d'una\nironia indulgent, matisades d'estimació, sobre les llibertats que\nel jove poeta es prenia amb el llenguatge. L'estiu de 1954, el senyor Miquel Forteza m'hi va presentar a Santanyí,\non m'havia dut, tan amablement, amb el seu cotxe. En Blai era a casa seva,\nal llit. Vaig trobar, sí, en la seva manera de parlar, tot i la malaltia, alguna cosa de l'abrandament que, pels seus escrits, li hauria pogut atribuir.\nEl 1957 Parasceve -com d'altra banda Cruma de Manuel de Pedrolo- va arribar-nos a l'Agrupació Dramàtica de Barcelona recomanada pel veredicte del Premi Joan Santamaria. Recomanada o potser fins i tot imposada: feliç imposició. En aquella peça breu, en aquell acte únic, hi havia un nus dramàtic plantejat amb netedat i resolt amb uns molt notables recursos lírics. Crec que vam muntar-la amb tota la bona fe\nde què érem capaços, no pas poca, i va trobar un bon\nacolliment, bo a la mesura de l'espai esquifit en què aleshores ens\nhavíem de moure. Molta gent en recorda com hi figurava un debutant que ja es distingia: Josep M. Flotats. A hores d'ara, bé hem de considerar irremediablement fallida l'esperança, en aquell 1957 concebuda amb fonament, que l'obra de poeta i de novel•lista de Blai Bonet tingués també el vessant d'una producció teatral que aleshores començava d'una manera molt més que prometedora. És molt de doldre. Mentrestant, però, quantes vegades ha estat muntada Parasceve? No pas gaires. En aquest moment formulo el vot que l'acte d'avui posi en moviment una llarga successió de representacions que li atorguin als escenaris una vida que bé es mereix. Per a això, el temps no s'ha pas acabat. JORDI SARSANEDAS L'ESPERIT DE PARASCEVE ENCARA VIU, SOBREVIU..., SUPERVIU\n(Conversa de Josep Maria Flotats amb Carles Rebassa. Juny 1998) Diu Blai Bonet: Parasceve s'estrenà el cinquanta-set,\ni JOSEP MARIA FLOTATS en va fer, jovenet com era..., i magre..., disset\nanys tenia, just, una interpretació immensa, immensa... FLOTATS: Parasceve incomodava, com tota l'obra de Blai. Em fa l'efecte recordar que va perdre la salutació de molta gent, que l'obra li va costar amistats. És molt curiós com el cinquanta-set no hi va haver problemes de censura per això, però ja et dic:\ncrec que foren tres representacions, i davant un públic diguem “no\nrevulsiu”. En el fons allò era una cosa com de convèncer els convençuts; tot i que l'obra tenia -i té- aquell element de denúncia, de tragèdia, d'humanitat vivíssima que era com una alenada pura en aquells temps tan foscos. A més, la dirigí en Jordi Sarsanedas, que a més és l'autor d'una de les obres més compromeses i fortes en la lluita contra la repressió de la Dictadura. REBASSA: Què recordes del muntatge de l'obra? I Blai\nBonet? Ell comentava que venia pels assajos i seia per veure com es desenvolupava\nla feina. FLOTATS: Sí. Recordo un Blai Bonet molt sorprès i molt il•lusionat davant la feina que es feia. Venia molt sovint, i s'asseia\nsense dir res. Se'l veia meravellat, amb els ulls molt oberts tot el temps.\nMai interrompia els assajos. En acabar venia, i participava amb nosaltres\nd'una manera molt intensa; li demanàvem consell i sempre ens deia:\nAixí, sí, així és perfecte! Vull dir que la presència d'ell era com una mena de llum per a tots nosaltres, com un més que jugava el nostre joc. No va ser mai com alguns\nautors que vénen pels assajos com si la seva obra fos irrepresentable i la companyia ho fes tot malament. En Blai era d'un tacte agradable, era el centre d'un cercle d'exquisidesa entre el qual jo em movia... Jo era un nen, un nen rodejat de gent adulta que em portava en safata. Tot va ser molt entranyable, un moment de joventut, de felicitat, de civilització al màxim. Tot era com un joc, amb el contingut seriós, però, perquè sabíem que Parasceve era... Parasceve! A Blai Bonet el\nvaig veure poc, perquè just després se n'anà a Vilassar de Mar perquè havia tingut, com a bon escriptor, grans problemes per la publicació de la novel.la El mar, i a mi després Soldevila\ni Riba m'ajudaren a aconseguir una beca per anar a França a estudiar\ninterpretació, però sempre he tingut el record d'aquell home\ntan fresc, tan humà, tan entusiasmat, tan compromès. REBASSA: Flotats, què consideres del silenci de gairebé\nquaranta anys que ha tingut Parasceve fins que Magisteri Teatre la reestrenà\nel 1995? FLOTATS: Jo mateix em demano i m'he demanat altres vegades per què no l'he tornada a llegir i l'he tornada a muntar. I aquest és un pecat que m'atribueixo, perquè l'esperit de Parasceve viu, sobreviu..., superviu! És una obra que no passa d'època. És com L'estaca, no? Que podria ser representada avui mateix a Croàcia, a Bòsnia, a Sudàfrica, a l'Iraq, a Algèria..., i l'espurna de foc continuaria viva, encesa. És una obra que mai s'acaba. Com tota l'obra de Blai Bonet..., que no s'acaba, no s'acaba mai. REBASSA: I ho jur i ho jura la Història. La Història\nperquè els ulls de 1995 dels homes d'edat de Santanyí s'humitejaven\ndavant Parasceve. Perquè jo, havent nat el 77 i no havent patit cap repressió política "oficial" encara guard, davant l'Obra, una gallina dins la pell. PARASCEVE, UNA TRAGÈDIA ON BLAI BONET DÓNA\nVIDA Blai Bonet no ens ha deixat. Ha deixat una obra literària santanyinera, catalana i universal que, com l'art de bondeveres de qualsevol època —ja ho deien Gabriel Alomar i ell mateix—, és útil, utilitària i serveix per viure, ens ajuda a viure. Per això, com a petita i primera memòria després del dolor de la seva mort, la Universitat de les Illes Balears ha volgut presentar de bell nou l'única obra de teatre que va fer, Parasceve, aquesta poesia escènica que tant agradà a en Blai quan Magisteri Teatre - Mag Poesia, dirigit per Antoni Artigues (Edifici Ramon Llull. Campus UIB. Carretera Valldemossa Km. 7,5. 07112 Palma. Mallorca)), la posà en escena l'any 1995, coincidint amb la coedició del llibre feta pel Consell de Mallorca i la UIB. Aquest\ndrama o tragèdia domèstica de Parasceve, que fou escrit el\n1958, té una actualitat extraordinària perquè conta\nallò tan senzill que contemplam cada dia als informatius: la poesia\nde la vida quotidiana feta malbé per les forces anorreadores d'un\nEstat i els seus mecanismes, l'amor destruït per la violència\nd'un exèrcit, la víctima convertida en botxí per un\npacte de por i de silenci, la mare esquarterada per la violència contra els fills... Temes humans i eterns que ja ens mostraren els tràgics\ngrecs i llatins i que en Blai aixeca damunt l'escenari amb paraules agudes\ni emocionants extretes del call de la carn i de la terra. Amb Parasceve\npodrem fruir i patir amb Blai Bonet, un vivificador dels mots, un eixamplador\ndels sentits, un lluitador contra els colonialismes i per les llibertats\nnacionals, un escriptor mallorquí català del món que\nens il.lumina amb la seva lletra commovedora i viva. Llorenç Huguet Rector de la Universitat de les Illes Balears PARASCEVE: EL TERRORISME D'ESTAT BLAI BONET: TEATRE Parasceve, la passió, la mort de Jesús (acusat de parlar massa, de fer trontollar la botigueta), la mort de l'home, lliurat pels poders locals, a mans de l'Estat colonial. Un tema tan antic com actual;\nuna història que es repeteix un cop i un altre fins al dia d'avui.\nL'excusa, qualsevol: perquè parlava massa, o perquè li devien\nun compte o perquè tenia la dona guapa (que són casos de Judas i la primavera), o simplement perquè sí. Sempre els coneguts o els parents o els poders locals com a executors (els interessats més directament, més a la menuda), però a l'empara de l'Estat, de\nla llei, de la justícia. Ho diu Blai Bonet a Teatre del gran verd: "No hi ha res que aidi tant a matar un home / com sentir-se representant d'un\npaís"; i a Pere Pau:: "a Occident, la llei és feta des d'un\nvell call immoral estant, i, en una multitud particular de casos particulars, el senzill fet de l'aplicació de la llei és un groller acte hipòcrita." Aquest és el tema de l'única obra teatral que Blai Bonet va publicar (ell contava amb pèls i senyals altres temes\nper a teatre que sembla, però, que no va arribar a traslladar al paper).\nA "Una mica de llum per a Parasceve" diu: "és important, aquí,\nanotar que jo volia ser, des del principi dels anys cinquanta, un creador\nd'obres escrites per a cossos que viuen, durant una hora i mitja seguida,\ndamunt la fusta d'un escenari, dins la boca de l'escenari d'un teatre...\nEl fet que després escrivís novel.la, llibres escrits en vers, periodisme, investigació d'art plàstic, i tants, tants, etcèteres, és un producte de circumstàncies que anaven calentes i que varen\nser potser socials o potser polítiques." I al mateix escrit: "Des\nde la meva experiència, fer teatre és fer memòria: posar\nla poesia de l'ésser humà damunt l'escenari: la poesia es fa\nhome: la poesia de l'Home es fa home municipal damunt l'escenari de les aparicions:\nestà il•luminada, la gernació del món la veu, també\nla mira, s'hi fixa i tot, i la sent d'asseguda voluntàriament a les\nfosques..." Parasceve és la poesia, la vida, la persona humanada, l'amor, la tendresa..., segats per l'acció de l'Estat, de l'Exèrcit,\nde la Llei, de la Justícia: és el terrorisme (diu Chomsky:\n"El terme terrorisme es va començar a utilitzar cap a la fi del segle XVIII, de primer per fer referència a les accions violentes de governs nomenats amb la finalitat d'assegurar la submissió popular.") . En una entrevista en ple conflicte dels balcans diu: "Esper el dia que desapareguin tots els Estats, perquè aquest dia desapareixeran tots els nostres mals. Una cosa és la gent, la nació i les ciutats, i una altra l'Estat. Si desapareix l'Estat, desapareix el noranta per cent del que va malament". És el tema de la poesia de la vida quotidiana, la poesia de la mare amb els fills (amb el posat, que festeja com cal,\nsempre devora ella, la feina i la casa; i amb el tarambanenc, el\ndisbauxat, que va a la taverna a pesar dels trets que hi ha pel poble), és\nla poesia de la gent, és la verdor, sotmesa, esclafada, pel militar,\nper l'Estat, pel poder. El poder i la verdor, un tema constant en l'obra de Blai\nBonet, sigui poesia, novel•la, teatre, articles periodístics. El trobam\na "Oda al poble rural", dins Comèdia, escrit la mateixa dècada\nque les primeres novel•les i que Parasceve. Ens hi estendrem en alguns fragments,\nperquè il•lustren totalment Parasceve: "No trauré la veu ni\nla llengua, / i sí una cadira al carrer, / als adolescents enamorats,\n/ que sota la claror estival de les estrelles / tenen aturat tot el cos,\nmenys el frenesí de la boca, / que se mou, delicada, com les cortines\nde ferro en el portal / de les cases, / com el multicolor paper de seda penjat\ni tremolós / damunt la festa major d'una plaça." "Estimaré\nsempre el calb, / que calla quan parlen de cabells, / el qui té la\ncara de mul, / el qui té la cara de rata, / el qui té cara\nde terròs, / el qui té cara d'animal antediluvià, /\nel qui du la cara com una perdigonada [...] totes les cares que fa la pobra gent pobra, / tot el torrent de cares / que fa la gent que viu entre l'espiga i la mort, / entre el sol i les llunes". "Estimades siguin / totes / les petites\n/ negrors / del poble. / I les picades / d'abella, / el mal / de cap, / el\ncop / amb un martell / damunt / els dits". / "Però quedin colgats\nsota la impaciència, / enterrats sota un segle de vermelles formigues,\n/ els qui, com la pudor, entren dins tota casa, / com si cada home fos raïm\nper al seu cup. / Contra els grocs cacics sempre, que, si donen un pa, /\nés per tenir un nou animal dins l'estable, / o per mirar-li el tòrax\nample com una roca, / on la vida escriu una àguila acotada." El poder i la verdor, aquest és el gran tema de\nl'obra de Blai Bonet, el tema de Parasceve: la sensualitat: sempre / l'oposició\nal poder: sempre. I ho repeteix a la darrera entrevista: "L'escriptor té\nl'obligació de fer d'oposició del poder." (I això\nno agrada a tothom, no agrada als que passen del tema, i menys encara als\nque s'aprofiten del poder.). Aquest és també el títol\nd'un llibre de l'època de Has vist, algun cop, Jordi Bonet, ca N'Amat\na l'ombra? i de Teatre del gran verd. (Són obres qualificades d'"apoteòsiques"\nper Àlex Susanna, però mal rebudes per la crítica "acadèmica", que parla de "desordre conceptual", "caos", i de tendència "a la prolijidad y al exabrupto." ) A Parasceve el silenci converteix les víctimes en botxins. Elvira xiscla: "Per què has callat, Andreu? [...] Ell ja\nno pot passar la carretera perquè nosaltres hem callat". El silenci ens fa còmplices. Quan a l'estiu del 97 succeeixen dos fets com milers\nde mans blanques al carrer pel cas Blanco al País Basc, i com la\npassivitat del poble davant l'absolució de Gabriel Cañellas\n(PP), Blai Bonet escriu: "La "màfia mallorquina" "els vergues",\n"les genetes", "els morro", etc., són institucions tan antigues com\nels "Corleone" de Sicília o els "Capone" de Xicago. Vull dir, amb\ntot això, que, si, aquests dies, no surten al carrer grans multituds\nde gent mostrant i movent enlaire les mans netes, demanant que s'acabi "ja"\nla màfia absolta, seguirem essent bruts i amb les mans brutes. Prou\nsé jo que no sortiran milers de mans netes enlaire al carrer, a la\nplaça. Ni milers ni cap ni una, en sortirà. Mala cosa. Si no\nés massa demanar, però, que almanco n'hi hagi més de\ntres que gosin dir que, terrorisme, violència i la màfia volen\ndir "lo" mateix perquè són "lo" mateix: una cosa que no és\ncosa, que per tot el món es posa: la por. La presó és\nper tancar-hi la por, i no tancar-hi res més." Aquests fets\nde silenci, de complicitat, els repetim seguit seguit: al febrer Karla Faye\nTucker és amenaçada de mort per la justícia americana,\ni aquí, cap mà blanca, i Karla fou assassinada. Parasceve és\nuna tragèdia, la tragèdia del segle XX: el silenci i la complicitat\nfan inevitable el desenllaç. Aquest és el tema que el 1957, amb la independència\nde sempre que només tenen els intel.lectuals lliures de pensament\ni de paraula, Blai Bonet va treure a la llum amb Parasceve, premi Joan Santamaria 1957, i estrenat el 24 d'octubre de 1957 al Teatre Capsa de Barcelona per l'Agrupació Dramàtica de Barcelona, sota la direcció de Jordi Sarsanedas. El paper de Lluís, fill de disset anys, el feia Josep Maria Flotats. Quaranta anys després Blai Bonet contava aquest muntatge i l'actuació de Flotats, i el moment en què es despullava per anar a jeure, com si l'hagués vist la nit passada. Fins al 1995, en què Magisteri Teatre - Mag Poesia (amb una excel•lent escenografia de Jaume Falconer) la va posar en escena a Palma el 25 de maig (amb representacions a Artà, Barcelona i Santanyí), no s'havia tornat a representar. És el que passa a aquest país: es fan moltes comedietes i musicals (amb actors que no saben cantar) i no es representa Palau i Fabra, ni Pere Quart, ni Joan Brossa... Magisteri Teatre prepara, per a la tardor de 1998, una reposició de Parasceve, però seria d'agrair que obres com aquesta formassin part del repertori de les companyies comercials: el llibre hi és, i l'obra ho paga (la gent que ha vist o llegit aquest text ha\nquedat impactada, i més d'un que havia viscut casos semblants en sortia\nplorant). "I era una colla de veure, tots eren manacorins, / si ho eren els condemnats també ho eren els botxins; / primer mataren en Mates, llavors en Fullana i en Gil, / en Nadal, en Mascaró, en Guinovart\ni en Fornit. / I a lo Tort Ballester el penjaren escorxat de viu en viu.\n/ I escamparen els seus trossos pels entreforcs dels camins. [...] Sa cançó\nque heu escoltat / l'ha feta Guillem d'Efak / qui demana a Déu que\nel poble / no tengui mai més tirans / i que si hi torna a haver guerra\n/ la guanyem els catalans." Antoni Artigues\nELVIRA SKIUD, mare, 48 anys ANDREU, fill, 25 anys LLUÍS, fill, 17 anys VEU DE ROBERT SKIUD SOLDAT I SOLDAT II L’acció passa en un lloc i en una època imaginaris.\nL'odi és l'Amor del mal\nSala d’estar, que serveix de menjador, a la casa d’Elvira Skiud, vídua. És un menjador rural, que té dos portals. A l'esquerra el de la cuina, i a la dreta un portal amb una porta de dues fulles grans que dóna al camp. Són les deu de la nit, d’una nit d’agost plena de vent i una amenaça de tempesta.\nANDREU, el fill gran, està assegut amb els colzes damunt els genolls a la banda esquerra de la sala. ELVIRA és la mare d’ANDREU i para taula per al sopar. Passa contínuament de la cuina al menjador. Se sent el vent que passa pel camp, entre els arbres de la plana.\nELVIRA: En Lluís tarda aquesta nit.\nANDREU: Ell ja no és un nen. Treballa tot el dia amb mi, al camp. T’alegraria de mirar-lo. Treballa amb fúria per acabar aviat. Després ve, es despulla de cintura en amunt i es renta enmig del pati a ple aire. Jo t’he vist somriure quan ell surt amb el cap lluent de brillantina i amb la camisa i els pantalons nets. No l’has d’obligar a estar sempre aquí, mare.\nELVIRA: Però és la guerra, Andreu. És el temor d’una bala que li tanqui el cor. És el temor que el portin una nit amb la camisa tacada de sang.\nANDREU: Calla, mare, calla, per Déu. És com si cridessis la sang amb les teves paraules. No és pot anomenar la seva mort, mare. Ha descobert que és un home, ja. Sembla que està sorprès de cada cosa nova que troba. El dia que es posà els primers pantalons llargs, a la nit, quan ens desvestíem, es va asseure en una cadira i, mentre se’ls treia, deia: “Desitjava que vingués la nit per veure’m les cames. Tot el dia sense veure les cames és com estar castigat de cara a la paret a l’escola.” Després, amb els ulls molt lluents, deia: “La mare ara ja deu pensar coses dolentes de mi, perquè duc pantalons llargs i perquè ja no em despullo davant d’ella.” ELVIRA: Quan tu vas començar a créixer, no eres com ell, Andreu. Tu sempre eres un noi que pensava. Moltes vegades et sorprenia amb els colzes damunt la finestra mirant al carrer. Quan anaves a l’escola giraves el cap enrera a cada moment, i deies adéu amb la mà, fins que ja no veies el portal de casa. Tu sempre has estat aquí. Tu sempre has tornat. (Pausa). Record el dia que et vas afaitar per primera vegada. Era a l’estiu. Te’n recordes? El teu pare i jo érem al camp. Quan vam entrar a casa tu et vas tornar vermell fins a les orelles. Abaixaves el cap. Et posaves la mà davant de la boca per ocultar el llavi superior. Tota la casa tenia una olor fresca de loció d’afaitar. Nosaltres et miràvem com si acabessis de néixer, com si tu mateix t’haguessis donat a llum. Després, al vespre, com que havíem menjat peix salat per sopar, et vaig portar un vas d’aigua per evitar que tinguessis set. Però era un dolor de venir a veure’t, com si l’endemà haguessis de marxar al campament. (Silenci). En Lluís m’ha semblat sempre com si l’hagués de perdre, com si hagués de morir-se per no ser meu. Em fa l’efecte com si sempre estigués naixent. És un passar per la pena cada dia. Sense arribar mai a la pau de no sentir els fills.\nSilenci. El rellotge de l’habitació toca les deu. Són deu campanades, greus, que omplen l’habitació d’una densitat quieta i trèmula.\nÉs quan una sent l’aviació, un obús que cau dins un sembrat, les notícies de la guerra que vosaltres porteu de la barberia del poble, que una experimenta fins a quin punt no és veritat que una només pot tenir fills a quaranta anys.\nANDREU aixeca el cap i la mira llargament.\nÉs quan una ja té cabells blancs i quan una ja es cansa més per les escales, com si sentís totes les hores del dia dins el cor, que una comença a tenir fills, a sentir-los, com se sent el dolor de les cames o la pressió de la sang. Jo no he començat a tenir fills fins que vosaltres heu començat a tenir estatura de soldats.\nANDREU: Has de pensar en una altra cosa, mare. Nosaltres som joves. Tu també. Sembles la germana gran. Quan t’acompanyem al poble els dies de festa al matí, ets com una noia, amb la teva roba bona, com si fossis una núvia que és més adorable que jove, mare.\nSe sent xiular el vent, a fora al camp.\nELVIRA: En Lluís té vergonya d’anar amb mi. No vol que els homes del poble el vegin al meu costat. Ell té una il·lusió per ser dur. De vegades, marxem junts al poble. Mentre travessem el camp, em passa el braç per la cintura i li agrada que li conti el temps que vaig conèixer el teu pare. Després, a l’entrada del poble, decanta la mà de la meva cintura, abaixa el cap, em deixa i va per un altre carrer. Tu mai no has estat com ell; quan començaves a ser un noi que s’afaitava, quan et pentinaves els cabells cap enrera semblaves un nin que sofrís una mica…\nEl vent continua xiulant, en el camp. Les portes estan obertes. ANDREU s’aixeca, mira un instant la nit, dret damunt el portal. ANDREU: Mala nit tindrem avui.\nELVIRA: Mala nit.\nANDREU: Són les tempestes d’agost. Una hora de vent, un tro, un llamp, una pluja forta, i una altra vegada estrelles i el cel de cada dia. Sembla que s’ha d’encendre el camp. Després l’aire, els arbres i les muntanyes queden rentats. Se sent l’olor de la terra mullada. A mi sempre m’ha agradat l’olor de la terra mullada. Me’l vares descobrir quan jo era petit, quan m’estava al llit perquè tenia una ombra aquí. (\nEs toca el pulmó dret. Brilla un llamp viu, i el tro omple tot el camp, ressonant de turó en turó.\nELVIRA: Tanca la porta de l’estable, Andreu. Un llamp podria matar el cavall.\nANDREU surt cap a l’estable. Després surt ELVIRA. Roda el vent pel camp. ELVIRA torna a entrar amb roba blanca sota el braç. Posa la roba damunt una cadira. Un altre llamp vivíssim il·lumina el portal. El tro fa vibrar l’aire carregat de la nit. ELVIRA entra dins la cuina i en torna a sortir amb una gerra buida a la mà. Va cap a la porta que dóna al camp.\nELVIRA (al llindar del portal): Porta una gerra d’aigua, Andreu. A la nit en podríem necessitar. No m’ha agradat mai anar al llit sense tenir aigua i sucre a casa.\nDóna la gerra a l’ANDREU. Porta la roba blanca a la seva cambra.\nANDREU (que entra amb la gerra): Mare! ELVIRA (des de dins): Què?\nANDREU: No et veia.\nPausa. Entra ELVIRA.\nELVIRA: En Lluís no duu paraigua. Ha sortit sense americana. En aquesta nit fosca… I la guerra i els soldats per tot el camp. Ai! És el temor de sempre. Igual que quan éreu nens que no us deixava anar mai sols per por que un animal no se us mengés les mans. S’asseuen un enfront de l’altre.\nANDREU: Parla d’una altra cosa, mare. No t’agrada escoltar coses alegres, d’ençà que mataren el pare, en aquell bombardeig.\nELVIRA: Mentre ell segava, Andreu. Morí segant. El mataren mentre preparava el pa de casa per l’any.\nANDREU abaixa el cap, com si sentís una llàgrima en el seu interior. ELVIRA mira enlaire, abstreta, com si contemplés la mort de ROBERT SKIUD. ANDREU: Podem parlar com si fóssim dos amics que ens hem trobat aquí. Parla’m d’un vestit que et vulguis fer aquest estiu, encara que jo sigui un home i no sàpiga parlar d’aquestes coses. M’agrada que tu me’n parlis. Em plau de veure’t parlar de coses clares, com si tu estiguessis en primavera.\nANDREU fa el gest de posar-se la mà davant dels ulls.\nELVIRA: Què tens?\nANDREU: No res. És que m’ha fet vergonya d’haver parlat de la primavera. No m’agrada parlar-ne. És igual que perfumar-se.\nELVIRA: Sempre us ha agradat ser durs. Com si només haguéssiu de viure amb homes; com si només hi hagués homes al carrer i a les cases. No penseu en nosaltres. Vosaltres oferiu sempre coses dures, agressives: diners, braços, guerres. Nosaltres us ho transformem tot en mantells, en vasos perquè la vostra set tingui aigua i cristall. En fills, en llàgrimes… La vostra força us devoraria si no fos per la nostra feblesa. ¿Per què us agrada ser durs, Andreu, com si estiguéssiu desesperats, com si volguéssiu morir joves?\nANDREU: Jo, de vegades, tinc la paraula dura, mare, i la duresa em dóna una tristor… Paraula. Em mostro dur, sense voluntat. Igual com quan menjo sense tenir gana. De vegades, dic paraules que fan sang perquè en Lluís vegi que jo som un home. En Lluís mai no ha dit “primavera”. Jo li admiro aquesta duresa. Encara és un nen i les dones li miren la boca.\nELVIRA: En Lluís ha nascut perquè les dones –jo i totes- respirin morint-se, com si tinguessin un lleó dins la sang. Tu sempre has estat com un arbre, com un arbre de la casa, que parlés i donés fruit, cada dia, sense estridències, essent fill de sol a sol.\nANDREU: La Margarida diu sempre de mi: “Tu seràs un arbre per a la meva vida”. Margarida és dolça.\nELVIRA: Serà la meva filla. Omplirà aquesta casa.\nANDREU: Quan surt amb ella cada dia de festa, per la carretera, em demana que li triï el color del vestit. I jo callo. I ella diu que si havia d’elegir el vestit pel color de la meva cada, quan callo, portaria el vestit vermell a la tardor i a la primavera.\nPausa. ELVIRA i ANDREU es miren emocionadament.\nDesprés Margarida parla del color de les americanes, i diu: “Et besaré una tarda quan portis uns pantalons grisos, una americana fosca i verdosa i una corbata color perla, molt brillant”. Després diu: “El dia que jo et besi tu quedaràs sorprès com si trobessis una dona nua i adormida a la vorera del riu”. I continua: “Voldria que la sorpresa et quedés gravada a la cara, com queda gravat un d’aquests grans que, a la primavera, surten als adolescents. Tota la vida jo parlaria de la teva cara gravada com si parlés del cas del senyor del vestit verd i gris”.\nELVIRA: Ella t’alegrarà la vida. Serà com si sempre tinguessis aigua fresca a la taula. Ella començarà el seu patiment, aquesta creu feta d’un espòs i d’un fill. Coneixerà aquests tres claus tan durs com els tres claus de Crist, que són: plorar, parir i filar.\nANDREU: Ella no podrà plorar aquí, amb tu. Vindrà cada dia perquè li ensenyis a estimar-me. Tu l’encoratjaràs quan ella pensi en la seva casa, en la seva mare, en la seva habitació de soltera. Na Margarida sempre diu: “A la meva habitació m’hi sent molt soltera, Andreu”. Quan ella vingui tu començaràs a riure, cada dia una mica més. Tots veurem que tu rius, com si algun capità t’hagués mirat pel carrer, i que, contenta, saltessis dintre la casa com una noia.\nANDREU riu desaforadament, i s’abraça al coll d’ELVIRA.\nELVIRA (fent una dolça violència per separar-lo del seu coll): Andreu, Andreu, sou com nens. Deixa’m. Sempre aquestes ganes de jugar, com criatures de la meva vida. La culpa la tinc jo d’estimar-vos tant, com una boja.\nANDREU queda assegut als peus d’ELVIRA, mirant-la i rient, amb una lluentor pura en els ulls.\nANDREU: T’agrada jugar. No ho neguis.\nELVIRA: No puc. Em fa una tristor de veure que no puc ser la vostra alegria quan torneu del treball i em veniu com si fos un arbre que us resguardés del sol del camp. Vosaltres –tu i en Lluís, aquest Lluís que no torna- no em doneu alegria. Em doneu un temor de la vostra mort. Quan me’n vaig al llit, al vespre, i veniu al meu dormitori i em parleu, asseguts damunt del llit, és com si, després d’una tempesta, el cel s’aclarís de cop i volta. I temo que una bala o un obús us matin i que ja mai més no torni per mi la primavera a les nits i hagi d’estar tota sola dins el fred del meu dormitori, recordant el camp, els cavalls, el riu, després d’haver esdevingut cega. (Silenci). La guerra no perdona. És com si els homes tinguessin un tigre dins la seva vida.\nS’arrossega el vent per la planura del camp i trona llargament, cada vegada més lluny.\nANDREU (en una transició): Diumenge, mentre ens passejàvem per l’estació del tren, jo mostrava fotografies a na Margarida, fotografies meves, aquella en què estic damunt un cavall de cartó, recordes?; vestit de blau, amb aquell uniforme de capità de marina, i la que estic al costat d’aquell soldat que dormia a casa quan el batalló passà per aquí i repartiren els soldats per les cases.\nELVIRA: Jo vaig comprar un cobrellit vermell perquè el soldat tingués el llit nou. Al vespre, a la taula, ens mirava a tots, somreia i no s’atrevia a parlar. Es deia Carl Knust.\nANDREU: A Margarida també li vaig mostrar una foto teva. És una fotografia amb la cartolina groga. Tu estàs amb la mà a la galta, com pensant en nosaltres. Ets jove. Estàs asseguda damunt del braç d’una cadira. A la mà portes un ram de roses artificials. Devien ser unes roses del fotògraf. Sembla que estàs asseguda esperant-nos: en Lluís i a mi, i na Margarida. Segurament esperaves que el pare tornés del servei militar, per casar-te, perquè et sortissin els primers cabells blancs al seu costat, i junts ens miréssiu com comprenent que la nostra primera barba negra eren els vostres cabells blancs.\nELVIRA: Tenir-vos en Lluís i a tu és com tenir una lesió en el cor. És com un cansar-se. Igual que estar ja cansats abans de pujar una escala, la costa d’una carretera, com el tenir un pes diari a les cames. Us miro en Lluís i a tu, baixant al camp, abeurant el cavall, banyant-vos, nus, en el riu. I sent el cor, aquest cor de cada dia, tan usat, Andreu, i és com si miràs els avions que baixen damunt el camp i bombardegen el poble, i com les acàcies i els pollancres del carrer tremolen i queden coberts de fum, com si pel carrer hagués passat un camió que aixecàs molta pols.\nSilenci. Se senten els trets d’uns fusells. L’ANDREU s’aixeca. Va cap a la porta. Queda damunt del portal. Mira l’obscuritat del camp. Després del silenci, l’ELVIRA s’aixeca. Està dreta, al costat de l’ANDREU, mirant el camp obscur.\nLa nit és molt negra.\nANDREU: No es veuen els arbres.\nELVIRA: Sents el riu, Andreu? Baixa més cabalós, aquesta nit.\nANDREU: Deu haver plogut en les terres altes. L’aigua deu baixar bruta, plena de fulles.\nELVIRA: Els llums del poble tremolen. Són pocs. Un, dos, tres, quatre. Aquella claror roja és el llum de la farmàcia.\nELVIRA: La claror blanca és la fàbrica. Jo treballava allà quan vosaltres vàreu néixer. Portava unes botes de cuiro, perquè el trespol estava ple d’aigua. Temia que el meu cansament no entrés en el vostre cor, petit com un gra de magrana, i nasquéssiu pàl·lids, amb les orelles transparents, i que després, quan anéssiu creixent tinguéssiu una cosa aquí.\nS’assenyala el pit amb la mà.\nANDREU: Sona fort el riu, aquesta nit.\nELVIRA (va al centre de l’escena i s’asseu al cornaló del sac. ANDREU queda mirant la nit): El dia que tu vas néixer el camp estava inundat. L’aigua arrossegava tota la terra del camp. El teu pare i jo cada dia ens despertàvem amb l’eguinar del cavall i amb els seus cops a la porta de l’estable. Aquell dia no sentírem el cavall. El teu pare s’aixecà. Trobà el camp inundat, com un mar brut. El cavall era viu, però l’aigua li arribava vins al ventre, tenia el cap alt, els ulls dilatats, com si esperés una cosa extraordinària. Tu vas néixer al migdia. Era pel febrer. En el cristall de la finestra, després de néixer tu, hi lluïa un raig de sol. Recordo que em vaig alegrar de veure aquella llum, Andreu. ANDREU (dret damunt del portal): La nit és negra, com una gola de llop. No es veu el camí. Els soldats estan al camp. Sortiré amb el fanal.\nELVIRA (aixecant-se, ràpidament): No. No surtis. No podria estar tota sola ni un instant.\nANDREU (ha anat al centre de l’escena, prop de la taula): D’ençà que les tropes van ocupar el poble, ahir a la tarda, temo la crueltat dels soldats. Són homes d’una fúria atroç. Aquest matí, vora del pou d’en Julià Davis, en Mateu Darrieux contava l’entrada del batalló al poble. Mataven com si la guerra fos la seva voluntat i no pas una obligació de subordinats. Per cada baixa que havien tingut a les seves files, mataven tres homes de la població. Més que un dolor, era vergonya. Els homes seran castigats amb una espantosa violència. (Pausa) Queda’t aquí tranquil·la. No et pot passar res.\nELVIRA (suplicant): Ja vindrà tot sol, Andreu. Si el perseguien, en Lluís sap córrer com un cavall, en el camp. Coneix la terra pam a pam, propietat per propietat. Els soldats són estrangers. No coneixen les nostres terres. Vindrà sol, Andreu. Tu no surtis. Sentir-te caminar cap al poble seria, per a mi, com veure que vas voluntari a una primera línia de combat. (Li posa ambdues mans damunt les espatlles). Estem aquí, vora la porta, com estem sempre les nits d’estiu. Parlem d’ell, com si l’estiréssim cap a nosaltres. Ell vindrà. Sempre ha tornat. Sempre. Quan va néixer, fou com si tornés. El teu pare volia un altre noi. Temia que et pogués matar un mal aire. Els primers anys estaves pàl·lid, ploraves sempre, com si dins la sang tinguessis uns bocins de vidre que et ferissin la vena. Tenies la pell groga, transparent, amb les venes verdes, primes, que se’t veien, com si tu fossis un cristall que patís. El teu pare volia un altre fill, per al camp, perquè portés el seu nom. El teu pare tenia una ànima heràldica d’aristòcrata vell. Al cafè, s’asseia sempre a la taula del metge, del notari, del jutge. Ells se’n cansaven, d’ell. Però el teu pare els mirava enlluernat, com si begués l’aire. Al cafè se’n reien del teu pare.\nSe senten uns trets de fusell, en el camp. L’ELVIRA aixeca el cap. Mira cap a la nit. Entra un aire ple de silenci.\nEl teu pare volia un altre fill. No arribava. Era com un nin, el teu pare, com un nin que començàs a ser vell. Estava irritat perquè jo no li donava un altre fill. S’apartava de mi. Menjàvem en silenci. I un hivern arribà en Lluís. Era el desembre. Hi havia un sol magnífic damunt del camp. Com el sol de Pasqua. L’esperàvem cobejosos. Arribà una matinada, a les sis. El dia abans, al matí, vaig veure que ja havia baixat, cintura avall. Estava intranquil·la. Veia que seria aquell dia que arribaria. Jo seia darrera de les vidrieres. Mirava el carrer, esperant. Anava sense pentinar, quasi nua, amb l’abric verd posat damunt la camisa. Caminava de les vidrieres al sol del corral. M’asseia perquè el sol m’escalfés els peus. Mirava amb un temor callat el perol damunt del fogó. L’aigua calenta era per a quan fos l’hora. Tenia ganes de plorar. La meva mare, deia: “Ja l’estimes?”. I jo responia: “Sí”. Ella deia: “Quan li vegi el cap, ja l’estimaré també, Elvira”.\nSonen els trets d’un fusell en el camp. El vent entra violentament dins de la casa. ANDREU s’aixeca i tanca la porta. Després s’asseu enfront d’ELVIRA.\nMoltes vegades t’he contat el naixement d’en Lluís. Jo estava asseguda darrera les vidrieres, mirant la casa d’enfront i els ocells damunt el fil del telègraf.\nANDREU: Damunt la vorera de la casa passà en Lluís Bremont, el boig oficial del poble, i et va dir adéu amb la mà. Et mirà un moment, amb el nas aplanat damunt del vidre. Sense saber per què, la mirada d’en Lluís Bremont et féu por.\nELVIRA: Quan una dona està esperant, tots els ulls en tenen de temor. Sentia que la pell de la cara se m’estirava, rígida.\nANDREU: Les teves cunyades van venir, al migdia. Et van contar que una senyora havia volgut que una orquestra toqués al moment del part. Tu et vas marejar pensant en el so agut de la trompeta.\nELVIRA: A les tres de la tarda, ja no hi havia sol al carrer. La llum era freda, quasi violenta, damunt la façana de les cases. Tenia fred. M’abrigava amb l’abric verd. Vaig sentir un estremiment, com si em tiressin una clau per l’esquena. A la torres de l’església, na Bàrbara, la campana petita del campanar, tocava una extremunció. Ho recordo perfectament. La campana sonava cristal·lina dins l’aire rentat d’aquella tarda de desembre.\nANDREU: El pare sembrà un llorer en el centre del corral per celebrar el naixement. Ara el llorer ja és vell, i en Lluís encara és un noi que està sorprès de la seva barba.\nACTE II.- L’ARRIBADA DE LLUÍS\nTruquen fort a la porta. L’ELVIRA i l’ANDREU es miren. L’ANDREU mira l’escopeta que està penjada a la paret. L’ELVIRA s’aixeca. L’ANDREU va a obrir. És en LLUÍS que torna del poble, amb els cabells esbullats pel vent. És un adolescent de disset anys. Porta camisa blanca, i pantalons. Els braços, els duu descoberts.\nELVIRA: Lluís… Començaves a tardar. Amb aquesta nit…\nANDREU: Què hi fan els soldats al poble? Han matat molts homes, les forces?\nLLUÍS: Totes les portes del poble estan tancades. Temen els soldats. Al carrer únicament n’hi ha que miren les metralladores i els oficials. La gent espera. La tropa és misteriosa. La seva llengua té un so estrany. És com si parlessin amb la boca plena de menjar.\nANDREU: Detenen homes al poble?\nLLUÍS: Miren les persones, parlen durament com si en diguessin coses horribles. És un regiment estrany. No xiulen quan passa una noia pel carrer. No canten. Tenen cara de catedràtics. Caminen pel carrer com si tinguessin vocació de soldats. Sembla que mai no han anat vestits de paisà. ANDREU: Han cremat l’església?\nLLUÍS: No. Els soldats han de dormir allà. Han posat l’armament dins les capelles. És estranya l’església, plena de fusells i de municions. Jo no podria dormir dins d’una església plena d’armament.\nELVIRA: Déu castigarà els homes, el seu orgull. Castigarà tots els homes. Els enverinarà la pau. Els soldats misteriosos que entren al poble seran la causa que les persones dèbils del poble perdin la raó i que es tornin bestials com animals que fugen.\nLLUÍS: Al cafè, l’Andreu Knust ha begut tota la tarda. Tenia por dels soldats. Anava pel carrer i a cada passa queia. Plorava i cridava la seva mare. Deia que ell no volia declarar. Feia una olor de vi… Un soldat, amb la culata del fusell, l’ha fet aixecar de terra. L’Andreu Knust, cada vegada que la patrulla li anava a parlar, feia (fa el senyal de la creu, com a beneint) “firmes”. Després a totes les persones que trobava pel carrer, feia (fa el senyal de la creu, com l’altra vegada) “firmes”. Anava pel carrer, caient, i deia: “Em podeu prendre la vida i el cavall, però mai no em podeu prendre la por”. Ha passat un soldat pel meu costat i feia una olor de conyac, de pólvora i de sang…\nELVIRA: No vull que surtis més a la nit, mentre la guerra sigui al camp. Una bala igual entra dins d’un home que dins d’un altre. (Pausa.) Fa feredat de pensar que el que us matés a vosaltres seria un heroi del seu país, i que vosaltres, per ser vençuts, fóreu dos ajusticiats, arrencats del poble pel delicte de ser vençuts. Vosaltres que sou l’aigua clara i el pa d’aquesta casa!\nLLUÍS: Jo vaig al cafè d’en Tomàs Schultz per riure amb els amics. Al cafè cridem igual que quan anàvem a l’escola. Quan anava a l’escola, al vespre, estava cansat, i era de tant de riure. Al cafè d’en Tomàs Schultz jo poso els peus damunt la taula i demano la cervesa a crits. M’agradaria que m’hi veiessis, mare. Vaig amb els nois més salvatges del poble. Les noies que surten a donar un tomb, al vespre, tenen por de nosaltres. Les perseguim pels carrers. Corren aixecant els braços enlaire. Uf! De vegades les aconseguim i les agafam pel jersei. Uf! Un dia Pau Kurz em va tirar damunt una noia. Tots es posaren a córrer. Em van deixar sol amb ella, enmig del carrer. Jo creia que ella cridaria i que em faria sang a la cara amb les ungles, i solament em va dir: “¿Com et dius?” Jo li vaig dir: “Lluís”. I ella em tornà a dir: “Mira, la lluna està damunt de la Cooperativa”. I jo em vaig posar a córrer perquè sentia un dolor estrany aquí (es toca el front amb la mà), i com unes ganes d’adormir-me.\nBreu silenci. En LLUÍS es queda amb el cap baix. L’ELVIRA i l’ANDREU es miren. Somriuen.\nELVIRA: Lluís, Andreu. És l’hora de sopar. Després, el matí arriba aviat i no puc arrencar-vos del llit.\nVa dins de la cuina i treu el sopar, un sopar rural i pobre. Després porta la cistella del pa.\nLLUÍS: A mi sempre m’arranquen del llit. (Graciosament emfàtic): Abans em deixaré arrencar del llit que abandonar covardament la meva posició. Quan adopto una posició, és difícil de separar-me’n. Som un home de caràcter. He dit.\nANDREU: Tens l’esperit bohemi, tu. Ets d’aquests homes que presumeixen de vagabunds com si presumissin d’un ofici liberal.\nLLUÍS: Jo, Lluís Skiud, vagabund honoris causa per la Universitat de la fam i de la mandra…\nANDREU: No has après cap lliçó nova, aquesta setmana? Cada dia, en tornar del poble, contes les lliçons que has après.\nLLUÍS: Jo tinc ganes de cridar. A mi em sobra tot. De vegades m’agradaria ser tot llengua, per a parlar enormement. Com el mar. El mar, de vegades, sembla tot llengua. Hi ha hores que m’agradaria ser tot braços. Per a sembrar. Després, és clar, de vegades, a mi, durant algunes hores, m’agradaria ser tot… bé, això no es pot dir. (Crida desaforadament, amb els braços enlaire): Vull casar-meeeeeeee!\nELVIRA (sortint de la cuina amb el plat de l’amanida): Lluís, Lluís, has de ser formal. Tens disset anys, Lluís. Ja en tens disset.\nLLUÍS (anant cap a ella i posant-li una mà damunt de cada espatlla): M’has de dir una cosa, mare. Aquesta nit discutíem aquestes coses al cafè. Nosaltres al cafè no hi pensem, en els soldats estrangers. Una bala, una bomba de mà, no són per a nosaltres. La guerra tanca els homes. Avui, baldament hagin ocupat el poble, al cafè jo he posat els peus damunt de la taula.\nELVIRA: Què volies demanar-me? Hem de sopar.\nLLUÍS: Mira’m els ulls. (Pausa.) ¿Jures que em diràs la veritat i res més que la veritat?\nELVIRA: Sí, Lluís. Pensa que és tard. I demà quan et cridi tu em diràs: “Què vols?”\nLLUÍS: Diràs la veritat i res més que la veritat?\nELVIRA: Sí, Lluís.\nLLUÍS: ¿La nit del dia que et vas casar, per poder-te desvestir sola, vas enviar el pare a cercar un vas d’aigua?\nELVIRA: Aquesta llengua, Lluís!... Has de ser un home, rei meu, estrella de la meva sang…\nLLUÍS i ANDREU riuen. ELVIRA se’ls mira movent el cap.\nLLUÍS: Un dia, a la nit, jo vindré embriac, amb un superàvit de vint-i-cinc copes de conyac, de rom, de ginebra sense sifó, embriac de ginebra sola. (Imitant la veu dels embriacs i evolucionant pel menjador): No vull treballar. No vull treballar més. Només m’agraden els cafès, passar pels taulells i demanar vi; no importa que sigui negre o blanc, perquè jo vaig a beure per vomitar. Estic decidit a no treballar en cap ofici. No. No. No. Perquè jo treballi en un ofici ha de ser un ofici de saló. Si les autoritats m’obliguen a ser tramviari, vull ser tramviari de saló. També vull ser diputat de saló, per manar només coses d’utilitat privada: que em posin colònia dins del bany, que em preparin les samarretes d’hivern, el dia trenta de novembre; que la meva senyora em serveixi…\nELVIRA: Lluís, aquesta llengua!... Aquesta boca. Has de voler ser un home. És que ja ets un home. És com si fossis de cristall.\nLLUÍS (estirant els braços, amb un gest de ballarí, amb una veu femenina): De cristall?\nELVIRA: Se’t veuen els fills que has de tenir a la teva vida com si fossis el fons del mar.\nLLUÍS (amb el mateix gest d’abans): El mar?\nANDREU riu fort, amb la boca plena d’alegria.\nELVIRA (ja dreta en un cap de taula): Lluís.\nLLUÍS: De cristall?\nELVIRA (després d’un silenci): Senyor, que nosaltres tinguem bondat com el pa i la sal, com els camins i com el mar, perquè aquesta casa sigui una taula, on Déu, que és lluny, sempre pugui tornar.\nS’asseuen i se serveixen el sopar, en silenci.\nLLUÍS: Aquesta nit plourà. Quan venia del poble, el vent era humit.\nANDREU: La terra necessita aigua. Hauria de ploure tota la nit perquè els arbres beguessin.\nLLUÍS: Sortiràs amb el cavall, demà?\nANDREU: Sí. Aniré a la pedrera d’en Robert Gaul. Per a començar l’estable nou, és millor tenir tota la pedra aquí. Si no els obrers s’han d’esperar. Què faràs, tu, demà?\nLLUÍS: Començaré a descobrir l’estable vell. A la tarda t’ajudaré a traginar pedra. A mi em fa una il·lusió tenir un estable nou. Tindrem el millor estable del districte.\nELVIRA: El teu pare tenia un deliri de grandeses, també. Un deliri de grandeses petites: tenir la bicicleta més lluent del poble, mostrar el cavall perquè diguessin: “El cavall d’Skiud és el més brillant del poble”. No va anar mai a la plaça ni al cafè, en cos de camisa. Anava al poble vestit d’americana. Fou trompeta de la banda municipal, fins que morí segant, en aquest camp.\nLLUÍS: El vent ha amainat.\nANDREU: Demà el dia hauria de ser clar, sense un núvol.\nELVIRA: És com si fos jove una altra vegada, en sentir-vos parlar del treball de demà. Us estim tant, que tem poder-vos perdre. És un temor de sempre, com tenir fred o calor. Jo sempre tinc fred de vosaltres.\nAcaben de sopar. L’ELVIRA va portant els vasos i els plats dins de la cuina.\nMentre LLUÍS retira sacs; només quedarà el de més cap a la dreta, on seia Elvira.\nLLUÍS: El cavall té palla per aquesta nit?\nANDREU: No. Aniré a l’estable, ara.\nELVIRA: Encén el llum, Andreu. Podries caure. Amb aquesta nit…\nL’ANDREU obre les portes i surt.\nANDREU (des de fora): El cel és clar.\nLLUÍS: Feia un vent espantós. Haurà esbandir els núvols.\nELVIRA: Aquest any els arbres tindran set. Està escrit que no ha de ploure.\nEn LLUÍS surt a fora.\nLLUÍS (des de fora): Has entrat aigua?\nELVIRA (que retira els darrers plats de la taula): Sí, Lluís. Ha entrat aigua, ja. Som feliç de veure que penseu en les petites coses de la casa: en el pa, en l’aigua. No he trobat a mancar una filla, tenint-vos a vosaltres.\nEntra en LLUÍS.\nLLUÍS: Bona nit, mare. Demà resisteix tot el que puguis les ganes de cridar-me. (Amb un gest còmic): ¿No veus que tinc les orelles transparents, la cara pàl·lida i els ulls morats? Has de tenir pietat dels que creixen.\nELVIRA: Has crescut com un home. Ja tens barba. Ahir eres un nin. Com un cristall meu.\nLLUÍS: Si tu no em crides als matins, jo creixeré com un pal de telègraf. Tu passaràs pel meu costat i em diràs: “Fa molt d’aire per aquí dalt, Cristall meu?”\nELVIRA: Fa una setmana que estàs molt blanc, Lluís. Has de ser bo. T’has fet home massa aviat. Creixes com si te n’anassis de nosaltres. No miris les noies del poble, encara. Tu només ets un noi alt.\nLLUÍS: Volia dir-te una cosa…\nLLUÍS: Que jo… No. No. No vull dir-t’ho.\nELVIRA: Què has fet?\nLLUÍS: Res. Bona nit.\nVa cap al dormitori, visible des del públic, només separat de l’escenari per una porta sola.\nLLUÍS: Tu ara penses que jo volia dir una cosa enorme. No volia dir res.\nELVIRA: Has de dir-me…\nLLUÍS (es treu un xiulet de metall que porta dins de la butxaca): No.\nELVIRA: Què hi has fet, al poble?\nLLUÍS: Què vols que faci el teu cristall, mare?\nLLUÍS (li posa el xiulet de metall a la boca): Amb tota la força.\nELVIRA vol parlar, però el xiulet, dins de la boca, no li deixa dir res, i pronuncia una remor confusa.\nSona el xiulet, fort.\nVeus, ja s’ha acabat.\nEn LLUÍS se’n va cap a la porta. Després torna enrera. Besa l’ELVIRA. L’agafa com per a ballar. Ballen en silenci, mentre en LLUÍS murmura una cançó. Entra, en aquell moment, l’ANDREU. Es queda aturat damunt del portal i contempla l’escena en silenci.\nELVIRA (apartant en LLUÍS, dolçament): Lluís, Lluís; sempre seràs un noi. Et mires les dones del carrer i ets un noi.\nLLUÍS entra dins del dormitori. ANDREU, tanca les portes que donen al camp.\nANDREU (a l’ELVIRA): Que tinguis una bona nit. No cal que demà em cridis.\nELVIRA: Bona nit, Andreu. Se’n va a dins de la cuina. ANDREU entra dins del dormitori. LLUÍS ja és dins del llit. ANDREU es treu la camisa. Es queda en samarreta d’esport.\nEl llum. Apaga el llum. Andreu.\nL’ANDREU surt. Apaga el llum del menjador. Queda una claror verda i blava: la claror de la lluna del poble. ANDREU es desvesteix en silenci. LLUÍS llegeix un llibre.\nANDREU: És interessant aquesta pàgina? No dius res? Què tens, tu?\nLLUÍS: Res. No tinc res. No llegia. Pensava.\nANDREU (s’asseu damunt del llit del seu germà): T’ha passat alguna cosa al poble?\nLLUÍS: No; penso sempre, d’ençà que porto pantalons llargs.\nANDREU: Què hi has fet, al poble, tu? Parles com si haguessis fet una barbaritat. ¿Parlàveu d’això, quan jo era dins del corral amb el cavall?\nLLUÍS: Jo volia dir una cosa a la mare. Després no he volgut dir-la-hi. Sentia una vergonya… No era una cosa dolenta, però sentia una vergonya. És…\nANDREU: Sempre vas amb els vagabunds del poble. Els vagabunds del poble et portaran allà on tu no vols anar. La vida et matarà si cerques tant la vida.\nLLUÍS: Baixa de la càtedra, doctor.\nANDREU: Què hi has fet, al poble?\nLLUÍS es tapa el cap amb la gira del llençol.\nEts un marrec i vols semblar un home.\nS’ha descobert el cap. S’aixeca. Treu el xiulet que té dins de la butxaca dels pantalons.\nANDREU: Què fas? Ets com un nen. ¿Quina enormitat hi has fet, al poble?\nLLUÍS (posant-li el xiulet a la boca): Amb tota la força, xiula amb tota la força.\nANDREU xiula fort. En aquell moment ELVIRA surt de la cuina per recollir les tovalles, i diu: ELVIRA: Lluís, Lluís, dorm. Després demà no et podré arrencar del llit.\nEntra dins de la cuina. Silenci\nLLUÍS: M’he enamorat.\nEs queda mirant les bigues, com si begués l’aire.\nANDREU: Estàs enamorat?\nANDREU: Qui és ella? LLUÍS: Només jo he de saber qui es. (Silenci.) Què vas sentir la primera vegada que vas parlar amb la Margarida Bardot?\nANDREU: Tremolava. Vaig anar a trobar la Margarida Bardot per dir-li que estava pàl·lid de pensar, i tot el temps vaig parlar-li d’un tic nerviós del director de la Banda Municipal. Ella em mirava. La Margarida sabia que jo volia dir una altra cosa i em mirava com si traduís la meva explicació del tic del Director. Fou la meva primera declaració. Ja veus, tu. Jo li deia que el Director tenia un tic nerviós i ella entenia que jo l’estimava. Sempre m’ha donat un temor haver-me expressat així aquella tarda, sota el pi gran de l’estació del tren.\nLLUÍS: L’hi vas dir a la mare, el dia que et vas declarar?\nLLUÍS: Jo no he pogut. L’hi volia dir i no he pogut. A ella li agrada que li diguin totes les coses. Viu molt sola. El pare va morir massa aviat. La mare és jove per a dormir tota sola. (A un gest d’ANDREU): Perdona. No volia dir això.\nANDREU: La mare està molt nerviosa. Té el cor cansat. Han estat molts anys de treballar. Temo per ella, Lluís.\nLLUÍS: Tems que es mori?\nANDREU: No. Temo que aquesta inquietud seva li faci perdre el seny. De vegades estén els braços i mou els dits com una actriu tràgica. Parla sola. Té l’obsessió de la nostra mort. Té por de quedar-se sola. Has de contar-li les teves coses. Ella t’estima amb obsessió. Jo l’he vista mirant els teus retrats, asseguda al corral, al sol.\nLLUÍS: Jo li ho volia dir. Però una vergonya… No sé què és. És com el temor que tinc de treure’m els pantalons davant d’ella.\nANDREU: T’has declarat, ja?\nANDREU: No t’ha tremolat la veu?\nLLUÍS: Ho he dit amb els ulls tancats. Parlava molt de pressa. Com si digués una lliçó de geografia.\nANDREU: Això passa a tothom. En qüestions d’amor, nosaltres som infantils. Les dones són més homes que nosaltres.\nLLUÍS: Bona nit, catedràtic.\nANDREU: Encara que riguis, aquesta és la veritat. Només som atrevits amb les dones brutes del carrer. Les… bé, això no es pot dir, les dones del carrer ens lleven la vergonya, i la dona que és per a casar-se ens la torna. A la Margarida Bardot no m’atreviria a tocar-li una mà. Però amb les dones del carrer…\nLLUÍS: Tu parles de les dones del carrer com si parlessis de l’estrella polar; en parles com si no sabessis la lliçó. Tu no t’atreviries a anar amb una dona del carrer? A tu, la mare no t’ha dit mai que ets com un cristall?\nANDREU: Per què ho dius això?\nLLUÍS: Quan m’ho ha dit a mi, he sentit com una ofensa, una ofensa de cristall, no creguis. Jo som un home de pedra, un home dur. Vull que les dones diguin que jo som brutal (amb una veu acampanada), salvatge; que em sentin com un cataclisme que les deixi enterrades, dominades per mi, abandonades a la fúria de…\nANDREU toca el xiulet estridentment.\nANDREU: Veus, ja ha acabat.\nELVIRA (guaita pel portal de la cuina): Lluís, dorm, fill, dorm. Després, demà, no podré fer-te obrir els ulls…\nLLUÍS: Silenci, senyors. La corneta del batalló ha donat el toc de silenci.\nANDREU (es tapa el cap amb el llençol): Que descansis, Lluís.\nLLUÍS: Vols rompre la tradició, avui?\nANDREU: Ah! Ho havia oblidat…\nLLUÍS comença a cantar, a mitja veu, la barcarola de Brahms, lentament. Després la veu d’ANDREU s’uneix a la seva.\nS’uneix al cant dels fills. A la meitat del cant, pianíssim. ANDREU apaga el llum del dormitori. La casa queda il.luminada per una claror lunar. ELVIRA va a la seva habitació. Encén el llum. El llit està sense desfer. El desfà i el torna a fer. Tot el temps parla sola, movent molt les mans i els dits. Quan el llit és fet, obre el calaix de la tauleta de nit.. Treu un paquet de retrats. Els mira, d’un a un. Alterna la cara alegre amb un rostre de pena profunda. Després, d’un sobre en treu una carta groga. La llegeix. Se sent una veu d’home, la del seu marit mort.\nVEU: Estimada Elvira. M’han passat a la tercera companyia. Ara som corneta. Al vespre, quan toco silenci enmig del pati del quarter, pens en tu. M’agrada pensar en tu, amb la corneta a la boca. Quan em llicenciïn, ens casarem tot d’una. No saps quina estranya impressió em dóna dir-te aquestes coses, vestit de soldat. Vull tenir molts fills quan ja no sigui corneta i estigui amb tu, Elvira. El primer que tinguem serà dolç, tot cor, un fill que sempre estigui amb nosaltres. Vull que en tinguem un altre que sigui alegre i dur, un fill que doni satisfacció i faci sang. Un fill que faci pensar. No sé si hauràs notat que escric francament, com si portés corbata i coll dur. És que penso en tu, Elvira. En el quarter no hi ha novetats. Cada dia passen les mateixes coses: tocar la corneta i cridar totes les noies que passen pel carrer. Sentim una ràbia enorme quan desfilam per les avingudes de la capital perquè a cada banda de la vorera hi ha dones i no podem dir res. No t’escric més perquè he d’anar a tocar el silenci. Són les onze de la nit. Que descansis. Sempre teu i… Es perd la veu en el silenci de la nit. ELVIRA comença a desvestir-se. Quan està mig desvestida, queda un instant immòbil, com si se li acudís una idea, de sobte, i surt del dormitori. Va cap al portal que dóna al camp. Mira si està tancat. Torna lentament a la seva habitació. Besa amb la mà totes les estampes religioses que estan penjades a la paret. Primer, espaiadament. Després d’una manera furiosa. ACTE III.- LA PARTIDA DE LLUÍS\nTruquen violentament a la porta. ELVIRA queda immòbil. ANDREU s’incorpora i encén el llum de la seva cambra.\nELVIRA (en el centre de l’escena): Andreu!\nELVIRA: Has sentit?\nANDREU: Sí. (ANDREU s’aixeca, es posa els pantalons damunt el pijama i desperta en LLUÍS): Lluís!\nLLUÍS (ple de son): Ai, ara m’aixecaré, mare. (Badalla) Ja ha sortit el sol?\nANDREU: Lluís, sents?\nLLUÍS: Què passa?\nMentre, ELVIRA, amaga davall un sac el mocador de Lluís.\nANDREU: Truquen a la porta. Em deixaria treure els ulls perquè no fos la patrulla dels soldats.\nLLUÍS salta del llit. Surten al centre de l’entrada. ANDREU va cap a la porta.\nELVIRA: Andreu, no.\nANDREU: Faran saltar la porta, mare!\nELVIRA: No obris. Potser creuran que no som aquí.\nANDREU: No, mare. Han vist llum.\nAvança lentament cap a la porta. En obrir apareixen dos soldats amb la pistola a la mà, immòbils, enmig del portal. ANDREU camina cap enrera, a poc a poc.\nSOLDADA PRIMERA: La casa d’Elvira Skiud?\nELVIRA: Sí. Jo som Elvira Skiud. El meu marit ha mort. Robert Skiud era un home bo. Parlava sempre de soldats. Ell havia estat corneta.\nEls soldats entren, estirats i durs fins al centre de la sala. Nosaltres no hem fet cap mal. Aquests (per ANDREU i LLUÍS) treballen al camp, de sol a sol. Lluís és quasi un noi. Fa dos anys que estrenà els primers pantalons llargs. Nosaltres no odiem els soldats estrangers. A mi m’agrada veure soldats estrangers i veure cares noves al camp. També m’agrada que els soldats entrin a casa meva. El meu pare, deia: “Els viatges donen intel·ligència”, i veure soldats pels camps és com un viatjar, és veure gent nova entre els arbres i el riu.\nSOLDADA PRIMERA: Senyora Skiud.\nPassa un aire gelat entre els personatges.\nELVIRA: Què, soldat?\nSOLDADA PRIMERA: La comandància major ha determinat prendre represàlies en càstig de les baixes fetes a la nostra divisió. Hem d’afusellar un dels vostres dos fills. Elegiu.\nSilenci. L’ELVIRA mira desesperadament en LLUÍS i l’ANDREU, amb els ulls violentament oberts.\nELVIRA: Jo? Elegir la mort? Són meus.\nSOLDADA PRIMERA: Quin és el seu nom?\nELVIRA: Aquest és el gran. El seu nom és Andreu. És la pau de la casa, la pau de la meva vida. Aquest és diu Lluís. És el petit. Encara s’assembla a la foto del carnet escolar. SOLDADA PRIMERA: Senyora Skiud, decideixi. ¿Hem d’afusellar Andreu Skiud o Lluís Skiud?\nLLUÍS: No podeu fer aquesta atrocitat. Heu destruït el poble. Després entreu a les cases com a tigres. No podeu fer això.\nELVIRA: ¿És que és veritat que he d’elegir, és que serà veritat que he d’elegir jo? No puc, soldat, tu veus que no puc. No veus que no puc? ¿Com podeu tenir aquesta crueltat en el vostre cap i en la vostra boca? ¿És que Déu ha desencadenat Satanàs? (Silenci) Si els poséssiu el canó del màuser a l’esquena i els féssiu anar davant vostre perquè fossin afusellats tots dos, jo quedaria aquí, sola, cridant. L’espant no em deixaria plorar. Quedaria gelada, asseguda a una cadira. Menjaria plorant. Les matinades, dins el llit, sentiria cantar els galls del camp, i obriria molt els ulls, soldats, perquè em semblaria sentir la veu d’ells dos, que em crida des de lluny, des de l’eternitat, o des del meu cor. (Cau a terra, de genolls, de quatre potes. Suplicant): Però no puc triar la mort d’un d’ells. Si te’n donés un, el que em quedaria seria una acusació dia per dia, sempre. Tu, soldat, no pots saber què significa que tu disparis en el pit d’un d’aquests dos, i que ell pensi que jo li poso la bala dins el cor, que jo li tanco el cor, soldat.\nELVIRA: No vull. No puc. És que no puc. Andreu, Lluís, no sé què he de dir. No trobo paraules.\nANDREU: No les cerquis mare.\nLLUÍS: És un horror, mare. Tu no pots fer això. Tu no pots fer això amb nosaltres.\nELVIRA (als soldats): Feu el mal com a lleons, com a homes que estiguéssiu abraçats a la vostra bèstia. Els meus fills ara, en el seu cor, tenen temor de mi, em miren com a un enemic, que pot arrencar-los d’aquesta casa. Em temen més a mi que a vosaltres. Destruireu els fills en el món, vosaltres, perquè d’aquí endavant els fills miraran les seves mares com a soldats d’invasió. Aconseguireu això: posar en llibertat tots els animals de l’home. Esteu aconseguint que els meus fills m’odiïn com si fos una serp de cascavell que hagués entrat dins la seva casa. (S’incorpora. Silenci.) No enteneu, no arribeu fins al cor dels altres per comprendre que el fet d’haver estret les dents de dolor en el seu naixement, d’haver-me alegrat de la seva creixença, d’haver-los tallat el pa fins que tenien quinze anys, d’haver-los odiat de tant dolor com em donava de ser mare, quasi furiosament, no compreneu que tot aquest amor es converteix en culpa en el moment que jo elegeixi i digui: “heu d’afusellar Lluís Skiud…” (Fa un crit salvatge): Nooooooooo!\nEls soldats agafen en LLUÍS. En LLUÍS mira astoradament la seva mare. Després mira els ulls d’ANDREU.\nLLUÍS (enmig dels dos soldats): Em deixeu tot sol? ¿És que em deixareu tot sol? Jo sempre he estat bo, mare. Tu miraves les meves fotos quan estaves sola, en el pati. ¿Per què has dit el meu nom, mare? (Amb una llàgrima dins la veu): Jo, de vegades, t’he fet sang. Era perquè tenia ganes de viure, mare. Però jo t’estimo. Algun dia que jo estava trist perquè creixia, obria l’armari de la teva roba, tocava els teus vestits, un vestit teu, de color blau, de quan tu eres jove. Tocava el teu vestit per tenir la il·lusió que eres jove, que sempre tu eres jove. Era perquè els teus cabells blancs em dolien, i em dolia mirar-te, cada diumenge, a la tarda, asseguda davant del portal de la casa. Miraves com passava la tarda, sense que tu baixassis a la plaça per veure’m a mi, mare, que ja anava amb una noia i parlàvem de tu. ¿Per què has dit el meu nom?\nELVIRA (plorant amargament): Lluís, no, Lluís, no. No he dit el teu nom per elegir-te. He dit el teu nom perquè el tenia a la boca com una engruna d’aire que em deixava viure, Lluís. No trobo paraules. No puc trobar paraules, Lluís. Aquest cor, aquest cor, el treball d’aquest cor.\nEls soldats surten. En LLUÍS va enmig de tots dos. ESCENA XV\nEl portal queda obert. Entra l’aire. Es mouen les cortines. Entra el silenci de la nit dins la casa. ELVIRA i ANDREU avancen lentament cap al portal. Miren la nit llargament.\nANDREU: Ara passen pel camp d’en Jaume Klabund.\nEl tic-tac del rellotge percudeix el silenci ardent i mullat de la casa; el tic-tac del rellotge i el plor d’ELVIRA, contingut i al·lucinat.\nELVIRA: Per què has callat, Andreu? ¿Per què has volgut que en Lluís se n’anés sense la teva veu? L’hem deixat tot sol, Andreu. Com un nin que queda sense casa ni mare després d’un bombardeig. Jo no he elegit. No t’atreveixis a pensar que he elegit. Et mataria si pensassis que jo he elegit. L’hem deixat tot sol. Li farà sang de pensar que l’hem deixat tot sol. Déu ens hauria de cremar com es crema un arbre estellat per un llamp.\nANDREU: Ara s’aturen enmig de la carretera.\nELVIRA: Deu plorar com un noi que no té mare ni germà en qui tombar el cap. Jo em moriré amb les llàgrimes d’en Lluís.\nQueden mirant, al·lucinats, la nit. Contemplen la mort d’en LLUÍS SKIUD. Se sent una descàrrega. Després el silenci.\nANDREU: En Lluís ha mort.\nANDREU plora, cobrint-se la cara amb les mans. S’asseu a taula. Tomba el cap damunt dels braços. Plora com ploren els homes: com un animal que vocifera, estranyat de la seva capacitat per a gemegar.\nELVIRA: Jo no puc plorar. És un altre dolor. Si podia plorar molt, parlant tota sola, quedaria tranquil·la. M’estendria dins el llit, al meu llit enorme on estic tan sola, i m’adormiria sentint com els ossos del cap em fan mal de tant plorar. Després ploraria cada vegada que sentís la campana del poble, aquesta única campana del poble, que sempre toca coses del temps, coses del passat: aurores, migdies, tardes, naixements, morts… Però en Lluís ja no pot passar més. Està sol. Moltes vegades havia pensat que ell un dia sortiria d’aquí. Perquè ell tenia ganes de mirar i veure. Ell ja volia casar-se i era un noi. Però si ell s’hagués separat de mi, com un fill pròdig, ple d’amor, hauria tornat, perquè ell sempre tornava. M’hauria contat les coses del seu amor amb aquella vergonya pura que ell sempre ha tingut. Però ell ja no pot passar la carretera, perquè nosaltres hem callat, i perquè Satanàs ha estat desencadenat en el món. La mort d’en Lluís és profunda com una mina, tan profunda com un home. Contemplar en Lluís, que està enmig de la carretera, és tocar amb la mà el fons del pecat. Andreu, la divinitat consisteix en això: que Déu té potència per a perdonar la mort d’en Lluís.\nANDREU s’aixeca lentament, torna al portal i mira cap a fora. Plora en silenci.\nEm canso de sentir la meva veu i no puc deixar de parlar. Veure ara la primavera i l’estiu de cada any serà com veure ploure darrera els vidres. Perquè en Lluís no ha mort de cansament, ni de tristor ni d’anys. No ha mort d’accident, baldament ara ell estigui voltat d’aquest silenci estirat que la gent guarda davant d’un accident. En Lluís ha mort del pecat dels homes, Andreu. En Lluís està molt enclotat, encara que en aquest moment estigui damunt de la carretera, d’esquena, com si mirés la nit d’estiu, com feia sempre, quan vivia amb nosaltres, abans de dormir. Jo li deia: “Lluís, què fas?” Ell deia: “Penso”. I ho deia amb aquell aire fresc de suficiència que posava quan fumava els seus primers cigarrets i treia el fum pel nas, com un home. Te’n recordes?\nELVIRA: Portava sempre les butxaques plenes de tabac. Anava a fumar, tot sol, damunt d’una paret del camp.\nANDREU: Després bevia molta aigua perquè la boca no fes olor de tabac.\nELVIRA: Quan estrenà els primers pantalons llargs fumava assegut davant de les cases, feia cercles de fum amb la boca. Semblava que mirava la tarda i feia cercles de fum… Lluís.\nANDREU: L’hauran deixat dins la cuneta. La patrulla haurà anat al poble.\nANDREU: Aniré a cercar-lo. O a veure’l. Tu no vinguis. Portar-lo aquí, seria perillós. Per a dur-lo al cementeri hem de travessar el poble, i les forces d’ocupació ens podrien castigar. (Dret damunt el portal i mira la nit.) Mare!\nANDREU: Hi ha foc a la carretera. Al lloc on és ell…\nELVIRA: No quedarà ni la seva mort, Andreu?\nANDREU: Cremar-lo a ell, que és un infant…\nL’ELVIRA obre els braços i els ulls desmesuradament. Mira per tota la casa.\nELVIRA: Lluís… (Segueix caminant lentament, al·lucinada.) Lluís… (Mira durament els ulls d’ANDREU.) Lluís… Cau lentament el TELÓ\nTORNAR A MUNTATGES PÀGINA DE PRESENTACIÓ mag poesia Produït i allotjat per MallorcaWeb\nMallorcaWeb S.L. i Antoni Artigues (Edifici Ramon Llull. Campus UIB. Carretera Valldemossa Km. 7,5. 07112 Palma. Mallorca))


ESTIU 1993. EL BON DEBUT DE CARLA SIMÓN COM DIRECTORA | La Bellesa Blog Cultural ESTIU 1993. EL BON DEBUT DE CARLA SIMÓN COM DIRECTORA – La Bellesa Blog Cultural\nESTIU 1993. EL BON DEBUT DE CARLA SIMÓN COM DIRECTORA\nFrida -Laia Artigas- acaba de perdre a la seva mare -el seu pare també és mort-. Ha de canviar la seva vida a la ciutat per una altra existència a La Garrotxa amb un pares nous.\nFrida, una nena de sis anys, ha d’afrontar el primer estiu de la seva vida amb la seva nova família adoptiva després de la mort de la seva mare -el seu pare també és mort-. Lluny del seu entorn urbà habitual, ara a la muntanya haurà d’adaptar-se a una vida completament diferent.\nA Estiu 1993, la directora debutant Carla Simón canalitza els seus propis records d’infància a través d’un treball que té en l’estil visual una de les seves principals fortaleses, molt elaborat però sense ningun exhibicionisme i absolutament naturalista.\nLa història que s’explica és la de la pròpia directora que quan era una nena es va trobar en la situació d’haver d’entendre i posar ordre en allò que ningú volia ni podia parlar: la mort de la seva mare per sida. No cal dir que en aquest aspecte és un relat incòmode perquè manifesta el dolorós buit de qui acaba de perdre a la seva mare i es veu incapaç de refer-se amb els nous pares que fins feia pocs dies eren els seus oncles.\nLa pel.lícula és molt rigorosa amb l’elecció del punt de vista que és el de Frida -o sigui, el de la directora- i recorre els sentiments de rebel.lia, confusió, soledat i negació de la nena a qui se li ha arrabassat la protecció materna i que té la intuïció de què l’ha perduda per sempre mentre es belluga entre adults que semblen tan confusos com ella mateixa.\nNo cal dir que les nenes protagonistes Laia Artigas i Paula Robles (la seva nova germana) juguen un paper importantíssim en el film i sorprèn la seva capacitat per actuar perquè no semblen estar interpretant, tot sembla real, i no serà perquè la seva relació sigui còmoda. Concretament Laia Artigas -Frida- despulla de falsos sentimentalismes la pel.lícula amb la seva capacitat expressiva manejant d’una manera perfecta elements personals com la innocència, la intriga interior, la suggerència, la contradicció i fins i tot un punt de crueltat. I això que cada escena va ser improvisada després d’hores de feina prèvia en les que les joves actrius jugaven a construir un univers fictici però creïble, i el resultat és del tot real.\nEs la primera pel.lícula de Carla Simón i desborda emoció -que no sentimentalisme gratuït-, precisió i delicadesa expressiva. Un molt bon debut.\nLa badalonina Carla Simón s’estrena com directora amb Estiu 1993, una notable pel.lícula en la que bolca els seus records d’infantesa.


I ara! Matemàtiques?: Una definició matemàtica de joc? (II)\nEn l'entrada, immediatament anterior a aquesta, Una definició matemàtica de joc (I)?, em vaig atrevir —mig en broma— a fixar les cinc condicions que ha de complir una activitat per poder-se etiquetar com a "joc matemàtic". Filaré una mica més prim i afinaré alguna de les cinc condicions.\nLa importància del torn de jugada. Quan és impossible guanyar (o perdre)\nEn la tercera condició indicava que en els jocs, habitualment, hi ha guanyadors i perdedors. La probabilitat de guanyar o perdre no cal que sigui idèntica i, a part de l'estratègia seguida per cada contrincant, pot dependre de si tenim o no el primer torn de jugada. En els escacs, per exemple, jugar amb blanques (per tant, iniciar la partida) sembla que ha d'atorgar algun avantatge (però dels escacs ja en parlarem amb calma en una altra ocasió). En d'altres jocs, com en el conegudíssim tres en ratlla, si els jugadors segueixen una estratègia òptima s'acaba sempre en empat; per tant, per perdre s'ha de cometre alguna errada. Però, hi ha activitats lúdiques en les quals, es jugui com es jugui, guanyar o perdre només depèn del torn que correspon al jugador. En aquest cas, no parlem de jocs, sinó de pseudojocs. En el llibre Prisioneros con dilemas y estrategias dominantes, Jordi Deulofeu ens en parla i posa algun exemple trivial:\nPartint de 20 escuradents, dos jugadors en retiren alternativament 1, 3 o 5. Guanya qui s'emporta l'últim escuradents.\nÉs evident (i si sou més aviat empírics, no cal jugar-hi gaire per comprovar-ho) que, independentment de les jugades, sempre guanya el jugador que té el segon torn. Podeu trobar més informació en el llibre de Deulofeu o en l'article Pseudojuegos, o juegos que parecen juegos pero no lo son.\nPrisioneros con dilemas y estrategias dominantes. ISBN: 978-84-473-6631-6\nQue en queda d'un joc després d'analitzar-lo matemàticament?\nEn la quarta condició fixàvem que — i pot semblar una tautologia — per ser titllat de "joc matemàtic", l'activitat s'ha de poder analitzar matemàticament. Després de l'autòpsia matemàtica el joc o el tipus de joc pot semblar ben bé un altra cosa (en els comentaris d'una altra entrada ja vaig recorre a l'aforisme de Goethe: Els matemàtics són com els francesos; se'ls digui el que se'ls digui, ells ho tradueixen a la seva llengua i, des d'aquell moment, es tracta d'una cosa diferent). Un bon exemple d'això que estic afirmant i que podeu llegir és La suma de juegos escrit per l'estudiant de matemàtiques Moisés Herradón Cueto publicat en la revista Matgazine a la qual li desitgem una fructífera i llarga vida.\nJocs i matemàtiques. Algunes interaccions històriques (o actuals)\nL'estudi dels jocs d'atzar va inspirar el naixement de la Teoria de la Probabilitat. En la majoria de textos on es parla del desenvolupament històric d'aquesta teoria no pot faltar la cita de les consultes que sobre les probabilitats en els jocs de daus va fer el literat i jugador Antoine Gombaud (1607-1684) (autoinvestit i més conegut com a chevalier De Méré) a Blaise Pascal (1623-1662). Podeu veure comentades alguna de les consultes, per exemple, en Las apuestas del caballero De Meré en la Pàgina personal de Josep Maria Albaigès o en Problema de los dados del caballero De Méré a càrrec de l'infatigable Manuel Sada que s'atreveix a posar correctament els dos accents a Méré.\nAra que s'ha posat de moda el pòquer i que en algunes pel·lícules surten exitoses i matemàtiques maneres de guanyar en alguns jocs de casino, ja sigui en el blacjack (21 Black Jack) o en la ruleta (The Pelayos, vegeu també l'escrit Matemáticos contra el casino) , una de les maneres d'atrapar, momentàniament, l'atenció d'alguns alumnes (noctàmbuls i amics de les timbes), durant les classes de matemàtiques, és aplicar el càlcul de probabilitats a aquests jocs.\nDe l'altra interacció que hem de citar inevitablement, la Teoria de Jocs, cal dir que ni parla específicament de jocs ni és aplicable a qualsevol "joc matemàtic". Encara que un dels pares d'aquesta teoria, John von Neumann, estava interessat pel pòquer i per l'anàlisi del fenomen més general de les catxes, la Teoria de Jocs s'ha aplicat més a l'economia o a l'estratègia militar que no pas als jocs pròpiament dits.\nI els matemàtics han creat algun joc? Com que el meu objectiu no és ser exhaustiu, només posaré un exemple: s'atribueix a John F. Nash (a qui ja hem dedicat ja tres entrades, la darrera va ser John F. Nash: la pel·lícula de Ron Howard (II)) la invenció del joc Hex. Sembla que el primer en proposar el joc, va ser, però, una altra persona interessada en les matemàtiques: Piet Hein. Podeu llegir una breu història de l'Hex i jugar-hi! en la pàgina Hex de Nadia Gonzalo Picazo.\nPartida d'Hex a la fira JugarXJugar\nPublicat per Francesc Montasell a 20:03\nEtiquetes de comentaris: Jocs, Llibres, Pel·lícules i sèries\nFrederic 12 d’agost de 2012 a les 9:58\nQuan parles de jocs, només ho fas de jocs de taula, avui que les màquines ens envolten per tot arreu,smartfons, tablets, pc's ...totes aquestes màquines tenen jocs incorporats, del solitari fins jocs reaslment molt complicats. Una de les sortides laborals de molts informàtics, es dedicar-se a programar jocs d'aquesta mena i pel que sé no es feina fàcil.If....goto ...\nFrancesc Montasell 13 d’agost de 2012 a les 19:15\nDe fet, l'objectiu de les dues darreres entrades no era parlar exhaustivament de jocs, sinó intentar acotar quins jocs es poden qualificar de matemàtics. Els jocs citats ho són a tall d'exemple i, certament, hi predominen els de taula; tot i que algun enllaç ens porta a versions informàtiques d'algun joc. Per cert, l'enllaç a la magnífica versió digital realitzada per Nadia Gonzalo de l'Hex ha deixat de ser operatiu (la pàgina estava allotjada en el web de la Universitat Politècnica de Madrid). Espero que siguin problemes tècnics i no el resultat d'alguna retallada (algunes universitats estan aprofitant aquests mesos d'estiu per ajustar pressupostos, acomiadar professors sense que puguin fer massa soroll, etc.).\nGràcies pel comentari en ple ferragosto i m'apunto "jocs i informàtica" com a futur tema per a un article (o més!).


A Rússia - rússia - Impost de Successions Lleis - Tots rus Advocats aquí! La major legal portal.\nA Rússia - rússia - Impost de Successions Lleis\nSi no heu rebut un correu electrònic en el termini de minuts, si us plau, comprovi la seva carpeta de correu brossa o contactar amb nosaltres per ajudar\nEl Global de la Propietat Guia té en herència des de dos angles: fiscalitat, i quina herència lleis s'apliquen a estrangers deixant propietat a Rússia: les restriccions que hi ha i si fer una voluntat és aconsellable.\nNo obstant això, els regals de béns immobles propietats del persones físiques diferents de familiars propers tributen a l'estàndard impost taxa del. Les principals lleis connectat amb l'herència són: el Codi Civil de la Federació de rússia, el Codi de Procediment Civil de la Federació de rússia, i el Fonamental en la Legislació de la Federació russa a Notarial Sistema. La Federació russa és un participant a alguns tractats internacionals sobre l'assistència judicial internacional, entre d'altres: Convenció sobre el servei a l'estranger de la judicial i extrajudicial documents civil o mercantil (Haia. XI.) Convenció sobre l'assistència jurídica i les relacions jurídiques civil, família i penal (Kishinev. X.) Convenció sobre l'assistència jurídica i les relacions jurídiques civil, família i penal (Minsk. Rus herència lleis que afecten a tothom qui tingui el seu domicili (és a dir, té la seva seu habitual lloc de viure, però no necessàriament la seva la seva nacionalitat) en la Federació de rússia, i també afecten a tothom, incloent-hi els estrangers, que la propietat de la Federació russa. Els principis generals sobre jurisdicció sobre la propietat són: rus lleis que regeixen l'herència de qualsevol immoble situat o inscrit a la Federació russa, inclosos els béns de la seva propietat per part d'estrangers que no estiguin domiciliades a la Federació russa. No es fa distinció entre els estrangers, amb diferents religions o nacionalitats en el respecte dels drets i deures relacionats amb la propietat i d'herència. Renvoi és pres en consideració pel que fa a l'estatus legal de tots els estrangers, incloent-hi els drets de propietat de la Federació russa. En altres casos, si un estranger nacional de successions esdevé aplicable, a continuació, el rus tribunals s'ha d'aplicar l'estranger llei, sense perjudici de qualsevol estranger conflicte de normes de dret. Si un rus nacional posseeix mobiliari a l'estranger, llavors autoritats russes aplicar les successions de la seva el seu darrer lloc de la vida.\nEl procediment ha de ser oberta en el darrer lloc de residència del causant, llevat dels casos en què es desconeix, o es troba fora de la Federació russa.\nEn aquests casos, la successió ha de ser oberta en el lloc on l'immoble de propietat (o la seva part més valuosa) és situat, però si no hi ha immobles propietat, en el lloc on el més valuós mobiliari estan situats. Rus tribunals són competents per a resoldre les disputes sobre els estrangers' drets de propietat. Una persona difunta creditors, qui fitxer seves demandes abans de l'acceptació de l'herència pels hereus, ha de presentar-los davant d'un tribunal situat en el lloc d'obertura de la successió. Les reclamacions contra els estrangers només poden ser resolts per les rus tribunals si el difunt tenia el seu la seva localitat de residència a la Federació russa i o si la propietat en qüestió està situat a la Federació russa. Rus tribunals no necessàriament escoltar la successió en el procediment. Si no hi ha cap disputa, llavors el local notari públic pot aprovar l'acceptació d'una herència, i pot emissió de certificats per al dret de successions. Rus notaris públics aplicar rus llei a totes les activitats relacionades amb la protecció de l'herència i amb l'emissió de l'herència, certificats, fins i tot si alguns dels hereus i o la mort són estrangers. Una herència ha de ser acceptat dins d'un període de sis mesos des del moment de l'obertura de la successió. És convenient que l'acceptació de l'herència es pot dur a terme en el nom d'un estranger hereu pel seu la seva representant a la Federació russa. El certificat per el dret de successions és normalment expedida pel notari públic després de la caducitat de sis mesos. Si hi ha una causa justa, aquest període pot ser restaurada després de la seva expiració per un tribunal competent, o per acord dels hereus. Si d'elements externs (per exemple, immobles propietat situats a l'estranger o estrangera hereus) estan implicades en herència procediments, a continuació internacional d'assistència jurídica procediment (per exemple, rogatòria lletres, servei exterior de judicial i extrajudicial de documents, subministrament d'informació sobre dret estranger) podran ser aplicats. Aquest procediment legal que pot tenir de a mesos o més, a més a més el temps per a notarial o procés judicial. Si no es registren en la perspectiva de la mort, és a dir, el difunt no deixar un testament o un 'testamentàries disposició' (veieu a sota), un complex legal ordre de intestate successió s'aplica a totes les persones que són objecte de rus successions.\nEls hereus en dret (persones físiques) incloent-hi els fills de la morta, el seu la seva cònjuge i els pares, i els discapacitats càrrec de la mort) es divideix en vuit prioritats.\nEls hereus de les prioritats majors s'hereten legal intestate accions prioritàriament als hereus en la part inferior de les prioritats. Les mides d'aquestes accions depenen del nombre d'hereus implicats en la successió.\nA falta d'hereus llei, llavors la finca es va declarar heirless, i passa a la Federació russa.\nEls menors d'edat i nens discapacitats de qualsevol persona difunta domiciliat a Rússia, el seu la seva discapacitat cònjuge i els pares, i qualsevol discapacitat càrrec del difunt ha d'heretar a mínim la meitat dels seus legal intestate accions, sense perjudici de les disposicions testamentàries. El residu de la finca fora de la reserva de part pot ser lliure voluntat, sense restricció. Es pot heretar entre altres coses, per qualsevol dels hereus en la llei o per qualsevol altres persones. A més a més de la voluntat, no és un instrument jurídic, a la Federació russa, coneguda com"la testamentàries disposició dels fons monetaris en el banc de comptes (d'ara endavant, el 'testamentàries disposició'). Per ser vàlida en la federació de rússia, la voluntat i l'testamentàries disposició s'ha de fer de conformitat amb requisits reglamentaris. La voluntat ha de ser fetes en persona, per escrit, i autoritzada pel notari.\nLa testamentàries disposició s'ha de fer en la forma escrita en el banc branca eren el compte es manté.\nTant la voluntat i la testamentàries disposició ha de ser personalment, signat pel testador.\nDisposicions testamentàries es poden fer a favor de rus o estrangers que viuen les persones i d'entitats jurídiques. Rus llei permet que el testador nomenar un marmessor que ajuda els hereus de la implementació d'una voluntat. L'executor de maig de protegir la propietat, rebre qualsevol propietat que és deguda a la persona difunta, i incloure-la en l'herència. L'executor pot també realitzar altres activitats (per exemple, pregant casos) relacionades amb la implantació de la voluntat. No hi ha restriccions sobre la donació de la propietat, sempre que el titular és una persona física no obstant això, les disposicions estatutàries per a la donació en rus llei s'han de complir, i el tema de la do contracte ha de ser ben determinat Un regal contracte o l'operació en sentit indeterminat de la propietat es considera no va concloure. Els regals es pot declarar vàlida després de la donant mort, en particular, si l'operació no era vàlida quan es va fer per exemple, a causa de la seva no-compliment de les disposicions estatutàries. Si el destinatari del regal assassina a la donator, els hereus d'aquest darrer pot repte el do de la transacció. El propietari dels béns immobles en la Federació de rússia, normalment determinat de conformitat amb el Unificat Registre Estatal de Drets sobre els béns Immobles. Hi ha alguns llei conceptes com la prescripció o adquisició de bona fe que donen lloc a drets de propietat. Rus doctrina de la propietat és més estricta que en els països Anglosaxons, i no hi ha concepte de"participació equitativa'. Un règim de conjunt matrimonial propietat s'aplica per l'operació de l'estatut no obstant això, aquest règim pot ser modificat per l'matrimoni contracte. Rus llei prescriu que la llei del país on els socis tenen el seu actual o última lloc de residència en conjunt és aplicable a la seva propietat, i el seu personal matrimonial drets. Si mai van viure junts, la llei de la Federació russa és aplicable només en rus territori. Aquests conflictes regles són aplicables tant a béns i mobiliari. Cònjuges pot escollir la llei aplicable seus drets sota el contracte matrimonial només si tenen diferents nacionalitats o que no viuen junts. Segons l'article de la Terra Codi de la Federació russa, estrangers o jurídiques i no es permet pròpies parcel·les de terra situades a prop de l'estat límit de la Federació russa, en territoris que són determinats pel President, o situats en altres territoris, com determinats per les lleis federals. Si aquests terrenys són heretats per un estranger, llavors ell ella ha de disposar d'elles dins d'un període de temps d'un any. Els menors d'edat, incloent-hi aquells que hereten de la propietat, ha de tenir especial representants previstes per l'estatut (com els pares, o tutors, tutors o altres persones que determini la llei). Els nens menors de catorze anys estan representats pels tutors Els nens de catorze a divuit anys han de rebre els seus tutors aprovació per efecte de les transaccions altres que els admesos per a ells sense cap tipus d'aprovació per part de l'Codi Civil de la Federació russa. Tampoc tutors ni els tutors poden ser nomenat pel testador en un testament. Els representants dels menors són nomenats per la direcció i tutela (municipals) les autoritats d'acord amb la llei de la Federació russa. Obtenir mensual informat anàlisi sobre el món de la propietat mercats i exclusiva, a principis de l'accés a oportunitats d'inversió lliurats directament a la teva safata d'entrada. Rebre informat analitza i ofereix la propietat de residencial mercats directament a la safata d'entrada.\nLa fallida de les persones. Quin és el camí de la pràctica\nफोरेंसिक परीक्षा - अनलाइन रूसी वकिल


...Associació de Veïnes i Veïns del barri de Porta.: 2018- NECESSITATS DEL BARRI DE PORTA EN QÜESTIÓ D’EQUIPAMENTS\n2018- NECESSITATS DEL BARRI DE PORTA EN QÜESTIÓ D’EQUIPAMENTS\nNECESSITATS DEL BARRI DE PORTA EN QÜESTIÓ D’EQUIPAMENTS\nEn aquest document volem explicitar les necessitats del barri de Porta en qüestió d’equipaments, així com una revisió d’allò que s’havia planificat i cal revisar. Dividirem la proposta segons els àmbits dels equipaments i la tipologia del mateix, seguint el model que es presenta al vigent Pla d’Equipaments.\nLes propostes que aquí presentem s’han consensuat entre diferents entitats i projectes el dia 5 de juny, alhora que s’ha donat forma al conjunt de propostes amb el consell i seguiment de les tècniques de l’Ajuntament del Districte i la consellera del barri de Porta. Les entitats, equipaments i projectes que han participat en el procés d’elaboració han estat:\nHort urbà de Can Valent\nHort urbà Porta’m a l’Hort\nGrup de Dones Portenyes\nAssemblea d’Aturats i Aturades\nEscola Bressol Can Dragó\nAltres agents que han donat suport al procés:\nTècnica de barri\nTècnica referent de Sostenibilitat, Medi Ambient i Interculturalitat de Nou Barris\nConsellera delegada al barri de Porta\nConsellera d’Ecologia Urbana de Nou Barris\nA continuació us presentem el contingut de les propostes:\nLa ubicació actual del Casal de Joves de la Zona Sud dificulta que aquest col·lectiu pugui disposar d’espais suficients per realitzar la seva activitat. Per tal de continuar oferint uns serveis de qualitat als nostres barris, apostem per la creació d’un equipament pel jovent que pugui complimentar la feina que fa l’Espai Jove Les Bases.\nHabitatge de lloguer per a joves\nLes necessitats habitacionals del jovent de la zona Sud de Nou Barris evidencia la necessitat d’assegurar una proporció d’habitatge públic que garanteixi els drets d’aquestes veïnes i veïns. Es proposa poder fer servir alguns solars actualment buits del barri de Porta.\nEs proposa generar més equipaments escolars per la petita infància a la zona sud, amb l’objectiu de descongestionar els equipaments que actualment es troben al territori, en concret al barri de Porta. La manca d’oferta a altres zones del territori està desbordant la capacitat de l’EBM Can Dragó de treballar amb la gent del territori i, en concret, del barri de Porta. Per aquests motius pensem que caldria reforçar l’oferta que actualment existeix a la zona sud de Nou Barris.\nS’ha detectat la necessitat d’oferir als joves que abandonen els estudis prematurament, o que no continuen aquests un cop acabada l’educació obligatòria, formació adaptada a les seves necessitats i, sobretot, que tingui l’objectiu de dotar de recursos educatius a aquestes persones perquè puguin tenir majors garanties d’èxit en el mercat laboral. Doncs, creiem que cal un centre de formació professional que capaciti per a l'exercici qualificat de diverses professions i proporcioni la formació necessària per adquirir la competència professional i el coneixement propis de cada sector.\nCentre d’acollida per les persones sense sostre\nLa presència cada cop més gran de persones sense sostre que fan servir els carrer de barri de Porta com a refugi i hàbitat fa evident la necessitat d’actuar. Proposem la construcció d’habitatge per a les persones sense sostre i que, així, es garanteixi el seu dret a l’habitatge a tota la zona sud de Nou Barris.\nCentre de dia amb serveis per l’atenció de persones grans amb patologies cròniques\nProposem la creació d’un equipament d’atenció social, com un centre de dia, dedicat a l’atenció de les persones amb problemes, sobretot gent gran, que necessiten d’una atenció diària, alhora que també es treballar per prevenir l’aparició d’altres problemàtiques. Creiem necessària l’existència d’aquest centre en una zona de Nou Barris on l’índex de sobreenvelliment és dels més alts del Districte. Si observem la piràmide de població, veiem com la població de Nou Barris tendeix a l’envelliment. Partint d’aquesta situació, creiem necessària la planificació i desenvolupament d’equipaments on es tingui cura de la població amb necessitats específiques vinculades, sobretot, a edats avançades (pateixen malalties cròniques discapacitants, malalties evolutives invalidants, deteriorament cognitiu, malalties en fase terminal, tenen problemes de rehabilitació funcional o requereixen cures i/o tractament de manera continuada).\nATENCIÓ I INCLUSIÓ SOCIAL\nHabitatge amb serveis per a persones gran i persones amb reconeixement de discapacitat\nCreiem necessari oferir a les persones grans, com també aquelles reconegudes amb una discapacitat que resideixen a la zona sud, un habitatge adaptat, segur, confortable i integrat en la comunitat, que compti amb el suport necessari per garantir un nivell de vida de digne i de qualitat.\nLa zona sud de Nou Barris podria disposar d’un Punt Verd de Zona que oferís servei a la comunitat per desfer-nos dels residus que no podem llençar als contenidors que trobem al carrer. Utilitzant els punts verds contribuiríem a millorar el procés de reciclatge i ajudem a preservar el medi ambient. Si volem fomentar el reciclatge, caldrà ampliar i apropar a la gent aquest tipus d’equipaments.\nAula Ambiental i espai de formació professional en tècniques de producció agroecològica\nConsiderem una necessitat, si creiem que un canvi de model de ciutat és possible, disposar d’equipaments municipals de proximitat especialitzats en els àmbits propis de l’ecologia i el medi ambient, que disposen d’una oferta educativa i de lleure que incideix en els temes vinculats amb els sistemes d’informació i la innovació tecnològica, el cicle de l’aigua, el cicle de de la matèria, l’energia o la mobilitat sostenible. Així, creiem que des de l’equipament es podrien abordar temes com l’autosuficiència energètica, l’estalvi energètic i la producció local d’energia, la sostenibilitat, la natura a la ciutat, la biodiversitat, la prevenció de residus o l’aigua, entre altres. A més, aquest equipament hauria de servir per promoure cursos formatius reglats que serveixin per generar una formata professionalitzadora, orientada al lideratge i acompanyament de processos de producció agroecològics.\nEs proposa construir un Aula Ambiental i un centre de formació agroecològica a l’antiga masia de Can Valent, ubicada al carrer Pintor Alsamora. S’hauria, doncs, de consolidar una reforma estructural de l’edifici per tal de preservar el record d’un passat rural que no s’ha de perdre.\nPublicat per Asociació de Veïns i Veïnes a 10:08\nManifest 25N contra les violències masclistes - do...\ndissabte 1 desembre - Arriba una nova edició del M...\n2018- NECESSITATS DEL BARRI DE PORTA EN QÜESTIÓ D’...\nGRUP D'ALLETAMENT AL BARRI DE PORTA\nLa construcció de pisos al carrer Maladeta és inmi...\nFESTA UBUNTU - INSTALL PARTY - instal·la Ubuntu al...


Dues parelles d'arpelles tornen a criar al Parc Natural del Delta després de 40 anys | Diari de Tarragona\nL'espècie rapinyaire va deixar de nidificar en aquesta àrea als anys seixanta probablement per l'acció dels caçadors\n23/07/2019 13:35 | Actualizado a 26/07/2019 13:29\nL'arpela comuna ha tornat al delta de l'Ebre després de quatre dècades. Tècnics dels Parc Natural han identificat els nius de dues parelles d'aquesta espècie rapinyaire diürna després d'observar repetidament "vols nupcials" a la zona de Vilacoto i l'Ensanyissada.\nTambé s'ha observat els mascles portant preses cap als canyissars on haurien nidificat. L'arpella va desaparèixer dràsticament del Delta als anys seixanta, se sospita que a causa de "pràctiques il·legals" per caçar-les, per la ingestió de perdigons de plom i per l'ús d'esquers enverinats. Des del Parc Natural celebren la recolonització d'aquesta au al delta de l'Ebre com a espècie reproductora.\nLa confirmació de la nidificació de les arpelles al Delta ha tingut lloc a principis de juliol, quan s'han albirat dos polls volanders a l'Encanyissada i Vilacoto.\nL'arpella comuna és un rapinyaire diürn de mida mitjana vinculat a zones humides. Fins a principis de la dècada dels seixanta era una espècie nidificant abundant al Delta, amb prop d’una vintena de parelles. Llavors, la població reproductora local va patir una davallada catastròfica, que va afectar també el global de la població europea, i a començament dels anys vuitanta ja només es coneixien dos parelles nidificants. Al Delta es va extingir.\nA al dècada dels noranta van augmentar de nou les poblacions migradores i hivernals d'arpella comuna, que han arribat a superar els 500 exemplars els últims deu anys. El registre més alt va ser l'hivern de 2017 amb 607 exemplars.\nTambé es va mantenir un petit contingent d'ocells immadurs estiuejants que no arribaven a reproduir-se (sempre menys de 5 individus). A Catalunya, només a la plana de Lleida es va recuperar la població reproductora, on actualment habiten unes 200 parelles reproductores.