Neix una campanya per impulsar l’esport femení als mitjans\n#ThoEstàsPerdent és el títol de la campanya que el CAC, la Generalitat i la CCMA han creat per donar visibilitat a les esportistes amb l’objectiud’avançar cap a la plena igualtat, trencar estereotips i consolidar referents femenins per a infants i joves. L’esport és un dels àmbits en què més desigualtats per raó de sexe existeixen i cal que els mitjans de comunicació s’impliquin a consciència.\nesports | 01/02/2020\nJéssica Pérez.- Ens ho estem perdent. “La meitat de l’espectacle, la meitat del talent, la meitat de la vida”, com deia Laura Martínez, presidenta de l’Institut Català de les Dones, a la presentació de la campanya conjunta de l’ICD, el Consell de l’Audiovisual de Catalunya, la Secretaria General de l’Esport i la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals en favor de visibilitzar l’esport practicat per dones i que porta per nom ‘T’ho Estàs Perdent’.\nQue l’esport no té gènere és una lliçó que encara estem aprenent i per això calen campanyes com aquesta, que empenyen als mitjans de comunicació a no amagar que les dones juguen un paper important en aquest àmbit cada dia, no només quan guanyen trofeus, i que les seves competicions són tan vibrants com les masculines i val la pena parar-hi atenció.\nAlexia Putelles, Maria Vicente, Mireia Belmonte i Laia Sanz són les esportistes que participen en la campanya\nAquesta campanya, que inclou vídeos, falques i pòsters, la protagonitzen diverses esportistes d’elit: Laia Sanz, Mireia Belmonte, María Vicente, Laia Palau i Alexia Putelles, referents actuals per a les generacions que venen darrere. Sota el lema “Si no veus esport femení, t’estàs perdent la meitat de l’espectacle”, la iniciativa pretén promoure una presència més gran de les dones esportistes als mitjans, trencar estereotips respecte l’esport femení i posicionar-lo com un contingut d’interès capaç d’atraure grans audiències.\nLa capacitat de crear referents que tenen els mitjans de comunicació és també una responsabilitat. La pròpia Laia Palau, referent absolut del món del bàsquet, incideix en aquest tema: “Quan jo vaig començar, no sabia si una dona podia ser jugadora de bàsquet professional i si es podia guanyar la vida amb això. Ara em vénen nenes a dir-me que, al veure’ns a nosaltres, s’hi volen dedicar”. El camí cap a la igualtat en un àmbit tan desigual com és l’esport és llarg i feixuc, però per això calen més esforços a totes les àrees, com destaca Laura Martínez (ICD): “No podem permetre que es continuï discriminant les dones en l’esport,ja sigui a nivell comunicatiu, ja sigui a nivell de pràctica esportiva o bé per manca de representació efectiva de dones en qualsevol àmbit de decisió de l’esport”.\nLa contribució a la normalització de la presència de les dones en tots aquests àmbits dels mitjans de comunicació és un element clau en aquesta tasca. Amb aquesta campanya, més de 80 mitjans de tot el territori català s’han compromès a impulsar l’esport femení als seus canals i a fer-ho de manera ètica, fugint dels estereotips i del tractament sexista. Perquè no només es tracta de fer una cobertura equilibrada, sinó d’evitar caure en els tics habituals: el maquillatge de Lydia Valentín o les ungles de Mireia Belmonte, les cames de Garbiñe Muguruza, la compaginació de la vida familiar de les esportistes mares... un seguit de temàtiques que els homes no han de respondre i que resta mèrits a les esportistes.\nLes dones són avui dia les grans representants de l’esport català i espanyol al món, com a exemple, en els darrers dos Jocs Olímpics elles van aconseguir més medalles, però no tenen el reconeixement mediàtic que els correspon i, en conseqüència, tampoc l’econòmic ni l’estructural. Si han aconseguit totes les fites de les que avui presumim, què no faran el dia que competeixin en igualtat. Ens estem perdent molt més del que sembla.


MAFO nega haver rebut els correus sobre la inviabilitat de Bankia\nL’exgovernador manté que l’entitat era viable i nega pressions per treure-la a borsa\n3 min. Madrid 16/03/2017 14:18\n651x366 Miguel Ángel Fernández Ordóñez, en una imatge d'arxiu / JENS BUETTNER / EFE PAUL HANNA / REUTERS Miguel Ángel Fernández Ordóñez, en una imatge d'arxiu / JENS BUETTNER / EFE PAUL HANNA / REUTERS\nSegur de la seva gestió al capdavant del Banc d’Espanya i orgullós de la feina feta. Així s'ha mostrat aquest dijous Miguel Ángel Fernández Ordóñez davant l’instructor del cas Bankia, Fernando Andreu, a qui, en la seva declaració com a imputat, ha dit que no només no va tenir coneixement en el seu moment dels correus dels inspectors que advertien del fiasco de la sortida a borsa de Bankia, sinó que, a més, van fer bé de no enviar-perquè, segons la seva versió, “estaven equivocats” i no reflectien la situació de l’entitat, segons l’advocat de l’acusació popular de la CIC, Andrés Herzog.\nEl que ha portat l’exgovernador a aquesta situació són els quatre correus del responsable de l’equip d’inspectors encastats a Bankia quan es va gestar la sortida al parquet, José Antonio Casaus. En ells, Casaus advertia als seus superiors que l’entitat no era viable i que la seva sortida a borsa podria acabar provocant el rescat i la nacionalització, tal com va passar. La secció tercera de l’Audiència Nacional va deduir el passat 13 de febrer que aquests missatges indicaven que Fernández Ordóñez tenia indicis suficients per conèixer que l’operació fallaria, malgrat va acabar aprovant-la, per la qual cosa va obligar Andreu a citar-lo com investigat.\nBankia ja era un malalt inviable dos mesos abans de sortir a borsaL'antic màxim responsable del supervisor ha carregat amb força contra Casaus, segons l’advocat de la CIC. Ha assenyalat que, durant tota la tramitació de la sortida a borsa es va sentir ben informat i que les prediccions del cap dels inspectors encarregat de Bankia eren errònies. “Ningú em va parlar de la inviabilitat de Bankia i van fer bé perquè estava equivocat”, ha dit en un moment de la compareixença. Poc després ha admès que sí el van advertir que Bancaixa podria estar en la mateixa situació, “però m’ho van dir amb fonament, no com Casaus”, va afegir. Fernández Ordóñez ha intentat evitar amb les seves paraules que la cadena d’imputacions, que ja ha arribat a la cúpula del supervisor, pugi un esglaó més cap al poder polític –membres del govern de José Luis Rodríguez Zapatero, com la vicepresidenta econòmica Elena Salgado– rebutjant qualsevol tipus de pressió perquè beneís l’operació. “Com havia de fer una gestió en favor d’un dels supervisats?”, ha dit quan li han preguntat, segons Herzog. El llavors màxim responsable del Banc d’Espanya ha assegurat, a més, davant el jutge que cap altra institució no ho va fer.\nL’exgovernador, i el seu número dos, Javier Aríztegui, que també ha declarat com a imputat, ha insistit que Bankia estava ben valorada abans de la sortida a borsa i ha justificat el fracàs de l’operació per motius ambientals: la mala situació econòmica, la doble recessió, el seu caràcter inesperat, l’esclat de la bombolla ... Una bombolla que no es va generar durant el seu mandat, sinó molt abans, i, l’explosió, va obligar al supervisor a gestionar els seus efectes com va poder.\nFins i tot va posar un exemple d’enginyer: en construir un pont pot passar les proves de resistència, però un terratrèmol se l’emporta per davant. Després d’Aríztegui i Fernández Ordóñez, va tornar a declarar com a testimoni Casaus, que va ratificar el contingut dels seus correus electrònics. El jutge, el fiscal i la resta de les parts personades van tornar a escoltar de la seva boca allò que Bankia, en aquelles dates, “era una màquina de perdre diners”.


Plataformes Multimarca de Moda Sostenible | altaveu.cat\nLes plataformes multi marca també existeixen en l’entorn de la moda ètica. Aquests espais on-line estan creats per reunir, impulsar i promocionar marques i projectes sostenibles. Perquè recordeu, ens agrada la moda amb valors i l’estil personal, amb identitat. I clar, com no ens conformem en poc pel nostre criteri, aquests nadals volem productes que no simplement alimenten les ganes dels rics del “desenvolupament”.\nLes avantatges d’aquestes webs és que contenen amb diferents marques i multitud d’estils. Podem trobar bàsics dels quals jo, per exemple sóc molt fan per la versatilitat de la peça, una “simple” samarreta blanca pot quedar molt més elegant que qualsevol vestit mal combinat, o com també altres estils més florals o romàntics. Una cosa remarcable és la quantitat d’accessoris que hi ha a aquestes webs i tots sostenibles. Per exemple, poder regalar una bossa de mà o una bufanda especial. Com a anècdota personal, vos conte que a mi m’agrada contar les vegades que veus una mateixa bufanda d’Inditex pel poble, per molt bonica que siga, perd la gràcia i al final no l’utilitzes, lògic.\nAquesta top brocat floral de “Mala Hierba” amb pantalons negres m’agrada molt. Tant per a diari com per a una ocasió especial segons com es porte, i d’això tracta també la moda sostenible, de poder utilitzar i estimar més cada peça. Per tot açò, vos convide a descobrir les opcions que teniu com a consumidors. Podeu invertir els vostres recursos en empreses responsables i no sols no renunciar a la moda, sinò disfrutar-la. Una de les plataformes més completes és Moves To Slow Fashion, creada a Barcelona. Les fundadores d’aquest espai es preocupen per a que cada marca que desitja accedir a la plataforma passe rigorosos criteris en quant a la manera de produir i en quant als materials utilitzats. Altres exemples de caràcter més internacional son Made&More o Brothers We Stand, per a homes. Tot reunit en un mateix espai, simple, conscient i responsable.


Avís Legal – Comercial Electrónica Horta\nEn compliment del que estableix l’article 10 de la Llei 34/2002, de 11 de juliol, de Serveis de la Societat de la Informació i Comerç Electrònic, s’exposen les dades identificatives del titular del nom de domini www.chorta.es:\nDenominacion fiscal: Comercial Electrònica Horta, S.L.\nDomicili social: Carrer Baixada de la Plana, 3 – 08032 Barcelona\nC.I.F .: B60196813\nNombre de telèfon: (+34) 933 57 17 98\nAdreça de correu electrònic: info@chorta.es\nDades registrals: societat limitada inscrita al Registre Mercantil de Barcelona, al foli 69 del tom 24.701, full 78.952, Secció General. Per obtenir més informació, posem a la seva disposició els següents mitjans de contacte:\nComercial Electrònica Horta, S.L.\nC \_ Baixada de la Plana 3,\nLes parts es sotmeten, a elecció, per a la resolució dels conflictes i amb renúncia a qualsevol altre fur, als jutjats i tribunals del domicili de l’usuari. Així mateix, com a entitat pertanyent a la Fundació Barcelona Comerç estem adherits al servei de Defensor del Client, un servei pioner en l’àmbit del comerç de proximitat a Espanya que té com a objectiu “vetllar per la satisfacció dels comerciants i clients”.


La dona del temps: maig 2005\nAdmirable B: El periple d'aquest humil bloc ha estat fulgurant. Primer, recordem-ho, la premsa escrita. Més tard, la ràdio. I, finalment, la televisió. Deu ser això que alguns qualifiquen com la revolució de la blogosfera. Fins aquí, pot semblar (a nosaltres ens ho semblava, oi, Admirable C), que havíem tocat el cel. Però quina sorpresa en donar-li la volta avui al tercer diari en català, El Punt. A la contraportada, l'escriptor Toni Sala parla del tancament d'un dels blocs més veterans de l'univers català, el del Carles Miró. I tot fent un repàs a la blogosfera a la qual abans feia referència, ves per on diu això: Hi ha [...] blogs de dèries variades, com un que segueix i comenta les aparicions de la meteoròloga Núria López (La dona del temps)Caram. En primer lloc, moltes gràcies. Però en segon lloc, Toni, permet-me que et digui de tu, que no es diu Núria, home, que es diu Mònica, que la nostra musa, que la màxima representant del nou 'star system' català es diu com el Centre d'Art que hi ha al final de la Rambla de Barcelona; com la santa d'origen africà, mare de Sant Agustí, que va aconseguir de convertir el seu fill; com la ciutat nord-americana. És que no has mirat mai el bloc i només n'has sentit a parlar d'esquitllèvit? Per cert, que de nou li hem de donar les gràcies a Plandiura, que aporta una nova mostra de mediatisme (no sé si està ben dita, aquesta paraula) d'aquest bloc. El 30 de maig, al programa del gran, de l'incombustible, del tot poderòs Antoni Bassas, el periodista Vicent Partal i el crític literari Oriol Izquierdo van parlar de blocs. Es veu que la setmana vinent fan un congrés sobre la relació entre els blocs i el dietarisme literari. I jo em pregunto: com és que no ens hi han convidat?Admirable C: Que com és que no ens hi han convidat, B? On veus literatura, tu, en aquest nostre bloc?\nAdmirable C: Us en recordeu, els habituals i les habituales del bloc, de l'elogiós comentari que va deixar l'admirable B fa un parell de setmanes al voltant del nou grafisme de les prediccions meteorològiques televisades de la BBC? Amb mapes en 3-D i nova simbologia, la prestigiosa cadena pública britànica no s'estava de qualificar el canvi d'imatge del temps com el més important en dues dècades. Poc s'esperaven, amb tot, que poques hores després del dilluns 16 de maig, dia de la primera emissió del nou format, el mapa del temps seria el desencadenant... d'una tempesta política! Amb el lleuger angle picat dels nous mapes, el sud d'Anglaterra apareix deu vegades més gros que no pas Escòcia, cosa que desdibuixa enormement l'extrem nord de la Gran Bretanya.Aquest detall, que va passar inadvertit pels responsables del grafisme i del servei meteorològic de la casa, no ha passat per alt al Partit Nacionalista Escocès (SNP). A través del diputat Angus MacNeil, la formació independentista va traslladar formalment a la BBC una queixa en què reclamava que Escòcia ocupi el lloc i la dimensió que es mereix al mapa del temps: "Estem ben acostumats a canvis bruscos del temps, però aquest mapa és un canvi excessiu".Gràcies a la pressió de l'SNP i de més de quatre mil teleespectadors irritats per la distorsió d'Escòcia a les previsions, la cadena ha respost positivament aquest cap de setmana a la petició amb la rectificació de l'angle dels mapes (imatge comparativa).MacNeil sembla que s'ha alegrat de la decisió: "És una prova més que la veu d'Escòcia es pot fer sentir i que fins i tot pot fer rectificar la BBC. Espero que sigui la primera de moltes victòries escoceses".\nAdmirable C: No ens cansarem d'esmentar, una vegada i una altra, que la Mònica se'ns lleva cada dia moooooolt d'hora per indicar-nos què ens hem de posar abans de sortir de casa. Com va tornar a recordar ella mateix a l'"Entre línies", el despertador li sona els dies feiners entre dos i tres quarts de cinc de la matinada. O, el que és el mateix, a les 4.30 AM (fa molta més impressió en format digital, sí).I per què us ho destaquem, això, avui? Doncs perquè aquesta setmana l'Instituto Nacional de Estadística ha filtrat als mitjans el resultat d'un estudi sobre les hores que dormen els ciutadans de l'estat espanyol. De mitjana, la xifra és de 7,78 hores, tot i que en les dones cal rebaixar-la unes quantes dècimes: 7,69 hores.Transportant aquesta darrera dada a la vida d'ELLA, això significa que la "Mònica de Catalunya" se'ns hauria de ficar al llit just quan per la tele comença el compte enrere del Telenotícies Vespre...Com que dubtem que segueixi el ritme de les gallines, ens veiem obligats a expressar la nostra preocupació pels efectes negatius que pot tenir en la seva salut el fet que ens vagi massa curta de son! Per això hem d'advertir tant a la Mònica com a l'empresa que la contracta, TVC, que mirin de posar-hi remei. I no s'hi val d'intentar resoldre-ho amb becaines al migdia!\nAdmirable C: Amb els "vuit minuts" de dilluns a TV3, com podeu suposar, tenim força teca per anar digerint i destil·lant a poc a poc. Avui, per exemple, creiem adequat destacar la simpatia que desprèn la nostra musa televisiva a través d'un dels moments més estel·lars del reportatge.La Mònica, relaxadament asseguda al sofà de casa seva, ens comenta què passa quan una cara coneguda com ella camina pel carrer:T'adones quan algú et (re)coneix perquè fa així:Impagable!\nAdmirable C: Els admirables, en engegar aquest bloc el llunyà gener, ens vam imposar un deure sagrat: seguir diàriament les aparicions televisives de la Mònica. Tret de força major, això és el que hem fet i, gràcies també a això, avui som en disposició d'assegurar que el dia que les reporteres del programa Entre línies van triar per seguir la nostra starwoman va ser el 26 d'abril.Aquella jornada la vam capturar i gràcies a la combinació de roba i el pentinat hem pogut obtenir aquesta (valuosa?) dada. Per cert, en aquell post (Arriba la primavera a TV3) ja expressàvem la meravellosa conjunció que produeix en ELLA la brusa verda i els texans: "Li escau especialment. A banda que la primavera embelleix a tothom". Ja no és una afirmació: és un convenciment!\nAdmirable C: No ens cansarem mai d'agrair els comentaris que els admirats admiradors de la Mònica ens deixeu constantment al bloc. El post sobre la presència d'ELLA a l'"Entre línies" és una veritable mina de pistes, que hem considerat inidspensable de destacar a la portada.D'una banda, en Joanet recorda que el programa d'ahir es pot descarregar per internet (durant uns quants dies només) a 3alacarta. Bon recordatori per als qui us vau perdre els "vuit minuts".I, d'una altra banda, en JCR ens ha fet mirar l'E-noticies d'avui, on el director, en Xavier Rius, dedica el "Punt de mira" a ELLA (Mònica López es mereix una oportunitat) amb termes propis d'un veritable admirable! A més de reclamar-li una oportunitat com a presentadora de telenotícies ("Mònica López sabria imprimir-li un segell personal"), en Rius deixa una perla per a la història: "Mònica López té probablement el nas més perfecte des de Cleòpatra". El final es converteix en un crit compartit pels dos admirables i la jove "generació M": "Endavant, Mònica, tu vals molt".PS: La cua de comentaris també val la pena per fer-se una idea de la magnitud que agafa l'admiració per la urgellenca.\nAdmirable C: Aquests són, exactament, els minuts del reportatge "Femení i plural" de l'Entre línies, centrat en tres dones del món de la comunicació que han arribat allà on s'han proposat, que es van dedicar a la nostra musa mediàtica. En aquests vuit minuts les autores del seguiment de la Mònica, l'Eva Geronès i l'Ariadna Moner, ens van oferir un ampli ventall de facetes professionals i personals de la dona del temps de TVC que encara no havíem tingut oportunitat de tastar. Un regal per als admirables i admiradores, vaja!Si una cosa ens ha quedat clara d'entrada amb el reportatge és que la Mònica es lleva d'hora, molt d'hora: entre dos i tres quarts de cinc! Per això no és gens estranya la impagable imatge de la urgellenca en plena recerca d'una màquina de cafès que funcioni, tot just trepitjar els estudis de TV3. És amb el líquid despertador i calentó ja al cos quan es disposa, diàriament, a engegar els ordinadors que té sota control. I en aquest punt arriba una altra de les revelacions del reportatge: "És especialment bona amb les màquines, és espectacular". Això ho diu en Tomàs Molina, cap de l'equip d'homes i dona del temps de TVC. De fet, si no hi ha llamps i trons a la vista, la Mònica sol tenir enllestides amb mitja horeta les previsions del dia. Això significa, ras i curt, que s'està més estona "reconstruint-se l'aspecte" sota les sàvies mans del departament de perruqueria i maquillatge que no pas farcint de simbolets el mapa del país. No li falta raó a "la consellera d'estil" de la Mònica, l'Àurea Martí: "La Mònica pot encertar o no la previsió, però si li canviem el pentinat o la imatge del maquillatge, tot Catalunya en va ple".Sobre la frenètica i estressant activitat al plató, la Mònica ens va explicar dos secrets. El primer és que s'esforça per somriure davant la càmera: "Quan estic sèria, per la tele se'm veu borde a matar. Per això intento ser agradable, sobretot al matí" (frase per a la història, però extremadament exagerada!). I el segon és que després de cinc anys de presentadora el directe encara imposa. La humilitat i sinceritat que demostra constantment té efectes, és clar, en una redacció on s'ha integrat del tot. Aquesta periodista ("si periodista és qui eleva a nivell de notícia un fet, doncs sí, sóc periodista") s'ha guanyat la simpatia dels companys de fatigues matineres com "l'home del temps" encobert, Espartac Peran, i en Josep Cuní: "La Mònica reuneix una sèrie de característiques que la fan altament televisiva. Desprèn una gran simpatia i alhora una gran credibilitat. I això fa que l'audiènicia no només se l'escolti, sinó també que se la miri amb una certa delectança... i un cert respecte".L'àmbit més privat de la Mònica també va tenir els seus minuts al reportatge. La vam veure al seu pis, on viu en parella, i penjada de les parets calcàries de Penya Ginesta-Mala Dona (Garraf). Sí, dmirats i admirades, des de fa un any se'ns ha afeccionat a l'escalada esportiva!Una nit perfecta!\nAdmirable C: Sí, amigues i amics. Avui a la nit (23.20, si no fallen les previsions de l'altre temps) ELLA és la protagonista, juntament amb la Gemma Nierga i la Cristina Sent, del programa Entre línies de TV3. Amb el títol de "Femení i plural", el reportatge centra l'atenció "en tres dones que es dediquen a comunicar des de mitjans diferents".Sols amb la imatge que han penjat a la web del programa (!!) ja hi ha prou motius per tenir preparat el vídeo i el dit al botó REC des de les onze...\nAdmirable C: Si avui és dilluns, al bloc de la dona del temps toca el nostre ja habitual espai de "meteorologia viatgera". Sense deixar França, que ja vam visitar la setmana passada, avui ens centrarem en les còmiques previsions del temps de Canal+. Com molt bé ens apuntava a través d'aquest comentari el bo d'en Kim, "hi fan la meteo més boja que he vist mai. És en conya i cada dia (s'alternen un noi i una noia) fan algun esquetx. Surten cantant, disfressats, dient parides... I de la informació meteorològica, te n'enteres més aviat poc...". :)Aquesta parella són Annabelle Milot i Sébastien Thoen i, com podeu deduir de les encertades paraules d'en Kim, són actors abans que no pas meteoròlegs. Per això en el currículum de l'Annabelle hi ha teatre, cinema i televisió, però ni rastre de carreres o estudis científics. I en el d'en Sébastien, tres quarts del mateix: hi ha des d'intervencions com a comediant en programes com Le Vrai Journal i Défis et des garçons, fins a actuacions en films eixelebrats com J'ai un trou, però ni un gram de física.Les surrealistes aparicions de l'Annabelle Milot i en Sébastien Thoen tenen lloc cada vespre, a les 19.50, a Canal+. Per anar fent boca, aquí teniu un magnífic recull de vídeos de la dona del temps francesa passejant i fent el pallasso pel mapa de l'Hexàgon...Unes imatges, val a dir, que han convertit la Milot i en Thoen en els meteoròlegs estrella, amb molta diferència, de la classificació d'homes i dones del temps televisius de la revista Toutelatele.com.PS1: Us imagineu el duo dinàmic dels matins de TV3, l'Espartac i la Mònica, saltant i ballant pel plató?PS2: No està gens malament, aquesta classificació de Totuelatele.com... Hi rumiarem.\nAdmirable C: Avui, en l'espai de meteorologia i astronomia recreatives a un quart de dotze del matí, la Mònica ens ha parlat del canvi climàtic, coincidint amb la publicació d'un informe sobre els possibles efectes de l'escalfament global del planeta al nostre país. Ja que ha tractat aquest angoixant fenomen, amb poca voluntat de resolució per part dels governs més contaminants del món, volem introduir una escletxa d'esperança amb reaccions ciutadanes com la que representa el projecte Climate Prediction. Seguint la idea del veterà SETI@Home de recerca extraterrestre, Climate Prediction demana als internautes de compartir la capacitat de càlcul del seu ordinador personal per elaborar una macropredicció del clima a l'any 2050. Els participants catalans en aquest projecte mundial, per cert, fan pinya amb una web pròpia: CanviClimàtic.com.Però per als qui heu seguit les intervencions d'ELLA al llarg d'avui, segurament que us haureu fixat que no sols hi ha hagut canvis climàtics al plató. Per primera vegada des que en fem seguiment atent, els dos admirables hem compartit l'emoció de veure la Mònica amb faldilla a l'alçada dels genolls. Una faldilla, val a dir, signada per Lydia Delgado... com a mínim!Ara sí que ha arribat la primavera!\nAdmirable C: Niqmad, el blocaire nostrat més fosc i enigmàtic (eNIQMÀDic?), és el protagonista de l'entrevista d'aquest mes a la comunitat de blocs Catapings. A més d'explicar-hi la seva visió sobre la catosfera, la xarxa de weblogs en català, en Niqmad contesta al final a una pregunta tan habitual i tòpica com interessant per a tot internauta:Tot blogger té els seus referents en el món de les bitàcores. Quins són els blogs que segueixes amb més assiduïtat?La resposta d'aquest barceloní atrapat entre les foscors de l'arqueologia i l'actualitat ens ha omplert de joia i agraïment:'Nocturns' i 'La monja travestida' són un dels que segueixo més, però també em fixo sovint amb el sonat de 'Diària', 'Realitats i Miratges', 'Gotes d'Isnel', 'La dona del temps' i 'Mails per a Hipàtia'.A més d'en Niqmad, donem les gràcies per les referències (i els comentaris!) a l'Ulisses......i a l'Efecte Jauss:\nAdmirable B: Encara em tremolen les cames quan he sentit les paraules del senyor Cuní. S'ho ha fet venir bé, mestre del periodisme i tòtem de la petita pantalla. Tot agraint la col·laboració dels espectadors que dia rere dia envien al programa dites, refranys i frases fetes populars relacionades amb la meteorologia, ha deixat anar, finament, però efectiva, que la nostra Mònica treballa en un llibre que recollirà tota aquesta saviesa popular, aquest doll d'enteniment heretat al llarg dels segles. No només tot allò que li envien els lectors, sinó tot allò que ella ha pouat directament de les fonts. Increïble. La nostra Musa és una dona completa (una dona deu, que s'hauria dit en una altra època). Premsa escrita (col·laboració mensual a la revista "Nat"), televisió (amb el tàndem Melero-Cuní-Perán) i ara... un llibre propi... Això és constància i la resta, rucades.Admirable C: Bomba informativa és el concepte que millor defineix la notícia que ha deixat anar, com si res, en Cuní a un quart de deu del matí. Reproduïm literalment l'intercanvi de paraules que el conductor d'"Els matins a TV3" ha mantingut amb la Mònica just abans de donar pas al comentari del refrany del dia. (El reproduïm mot a mot tant perquè en Cuní s'explica la mar de bé com perquè, a la darrera frase, hi descriu amb termes propis dels admirables la nostra musa dels fenòmens atmosfèrics.) -(Cuní) De tant en tant val la pena dir-ho que (els teleespectadors) ens faciliten molts refranys vinculats a la meteorologia. En són tants, que la Mònica ja ha començat a treballar en un llibre per publicar-los. I no sols pel valor dels refranys, per descomptat, sinó també per vincular-los a les explicacions que una professional de la meteorologia excel·lent com és ELLA pugui aportar a aquests refranys.-(Mònica) Uf!Ens plau enormement als admirables que la Mònica hagi decidit fer un pas més cap a l'escriptura, un terreny que com podem comprovar mensualment a la revista "Nat" té perfectament pamat. De fet, tots dos ja hem començat a fer lloc a les respectives tauletes de nit per convertir el refranyer matiner de la nostra icona televisiva en llibre de capçalera quan ens caigui a les mans. Admirable B, ja triguem a consultar l'ISBN i Llibres.com per veure si ja hi ha alguna pista sobre la data d'aparició.\nAdmirable C: La Mònica, en la seva col·laboració mensual a la revista "Nat", va parlar en el número de maig de les tempestes. En una columna ens explicava què podem fer si ens enxampa una tempesta amb descàrrega elèctrica al camp. Ens hi deia, amb l'habitual to didàctic de les seves intervencions orals i escrites, que una mesura extrema per evitar caigudes de llamps al cos és mullar-se el cos sota l'aigua.Aquest cap de setmana he volgut completar les interessants ensenyances d'ELLA amb la saviesa popular i l'experiència de la gent de muntanya. En una enquesta efectuada a un grapat de pastors, la recomanació més repetida ha estat allunyar-se del peu d'un arbre aïllat: "els arbres grossos llamen els llamps". L'ideal, per un d'ells, és trobar un "tocom o abrigall", o fins i tot colgar-se de palla. I n'hi ha que m'asseguren que les línies d'alta tensió protegeixen dels llamps. El que de cap manera s'ha de fer, segons la saviesa muntanyenca, és córrer enmig d'una tempesta.Per tancar el tema, unes quantes pàgines informatives amb curiositats sobre els llamps, la Xarxa de Detecció de Descàrregues Elèctriques de Catalunya i les setze regles bàsiques per prevenir-los.\nAdmirable C: Els seguidors i les seguidores d'aquest bloc ja us heu adonat que, des de fa un parell o tres de setmanes, els dos admirables hem establert el dilluns (o dimarts, si cauen festius pel mig) com el dia de la ullada a la meteorologia televisada d'altres països. Després de dedicar els dos primers dillunsos a la indescriptible Itàlia, aquest cap de setmana hem agafat carrerilla per tractar (gràcies a l'inestimable Fletxa, que ens ha posat sobre la pista...) un país veí on la laïcitat estatal ha convertit la meteorologia gairebé en la religió del poble. És clar, parlem de França. La predicació i el seguiment místico-religiós de les previsions del servei meteorològic francès té com a principal conseqüència la veneració absoluta dels homes i (sobretot) dones del temps... I quan diem veneració, és veneració veneració.La Mònica López francesa per excel·lència, amb legions d'admiradors com les que arrossega la nostra musa, es diu Evelyne Dhéliat i té dedicada una pàgina web amb la vida i miracles, galeria fotogràfica i un apartat amb fons de pantalla (!!) de les esperades aparicions d'aquesta alemanya de naixement a la cadena TF1.Justament a la web d'aquest canal privat hi tenen penjat el currículum vital i professional de l'Evelyne, amb dades fredes com que és la imatge del temps a TF1 des de 1992 i, també, amb perles com que va ser la copilot de Marianne Hoffner, el 1984, al ral·li París-Dakar. (Pregunta a TVC: per quan un apunt biogràfic a la web de tots els presentadors de la cadena?)La pàgina de l'anomenada "Miss Météo" també disposa, no cal dir-ho, d'un important arsenal de captures de pantalla extretes de les seves prediccions a TV! Ho veus, admirable B, com no estàvem sols en aquest món! De fet, gratant una mica a Google es pot comprovar fàcilment que la fal·lera per capturar l'Evelyn en plena feina agafa proporcions de passa: aquest internauta també en té unes quantes, al costat d'un recull amb desenes d'imatges en acció d'una altra meteoròloga gal·la, la Karine Fauvet.La Karine, musa d'uns quants teleespectadors del país veí, fa feina a la cadena LCI, on comparteix tasca a l'equip del temps amb Patricia Charbonnier, Mona Hadji i Véronique Touyé. Totes quatre, òbviament, tenen el seu admirador a internet pendent fins a l'últim detall de les seves evolucions davant la càmera. Fixeu-vos, si no, en el nivellot de les captures (amb perfils i tot!): la Fauvet, la Charbonnier, la Hadji i la Touye. No podem tancar la crònica d'avui sense reivindicar la professionalitat de les meteoròlogues de M6: la Céline i l'Ariane.\nAdmirable B: Crec que, en l'argot televisiu, el grafisme fa referència a les animacions i efectes dinàmics a partir d'imatge, fotografies... Arran del post sobre la nova imatge de TV3, i en especial, a l'espai del temps, navegant, navegant, hem descobert que la BBC, la cadena pública anglesa, prepara una revolució pel que fa als mapes del temps: gràfics en 3D més propis de la realitat virtual que no pas d'espais informatius. De fet, la web del temps de la BBC, Weather Centre, és un autèntica joia des del punt de vista divulgatiu i de continguts. És només una picada d'ullet adreçada a qui toqui.\nAdmirable B: He trigat uns dies a exposar les meves consideracions sobre el canvi d'imatge de Televisió de Catalunya, i de l'espai del temps, en concret. Pensava que no havia de precipitar-me, que havia de deixar pair les novetats i que entressin lentament a l'interior. Ja se sap que els canvis ('Els petits canvis són poderosos', que deia el capità Enciam), quan són tan visibles, costen d'assumir.Ara, gairebé set dies després de veure nous colors, nous fons i nous símbols puc dir que la imatge de la Nostra (no la Mònica, ai las!, sinó de TV3) no m'acaben de fer el pes. Per unes quantes raons: Aquest color verd de fons que domina els espais del temps no crec que sigui el més adient. No sé si els dissenyadors/creatius consideren que és modern (jo no sóc especialista), però com a consumidor (i contribuent, per què no) jo crec que hi ha altres gammes de colors que s'hi adirien més. Si bé el grafisme dels espais informatius han millorat considerablement (excepte la tendència a tenir els presentadors una estoneta dempeus, pobres), el de l'espai meteorològic sembla (insisteixo, no sóc professional del sector del disseny) que no sigui gaire acurat. Els núvols, els sols, la tonalitat del territori i del mar no acaben de reeixir. Sí que, en canvi, cal remarcar les línies que recorren el mar i que suposo que n'indiquen, com aquells emblemàtics mapes de quan érem petit, les profunditat. I, finalment, les caretes d'entrada i sortida. Suposo que, com ha passat en els últims anys, canviaran en funció de l'estació. Però també podria canviar la sintonia, no?Totes aquestes consideracions, fetes amb tota la bona intenció del món i des d'un punt de vista constructiu, no tenen cap altre objectiu que potenciar un espai, el del temps, en què la nostra musa excel·leix.Admirable C: Hi voldria afegir, en aquest encertadíssim comentari, el complet article-anàlisi que la publicació Fórmula TV dedica al tema... amb imatge de la colla matinal inclosa!\nAdmirable C: Havia d'arribar el moment, tan esperat pels dos admirables i per alguns lectors (eh Coralí?), de dedicar un comentari exclusivament a les formidables puntes de la llisa cabellera d'ELLA. I és que avui l'actuació televisiva de la Mònica a quarts de deu del matí hi dóna molt de peu. En poc menys d'un minut, a l'extremitat superior de la meteoròloga s'ha viscut una veritable revolta:Com podeu observar, la punta situada just al damunt de l'orella dreta de la urgellenca ha decidit desafiar la llei de la gravetat en els primers compassos de la previsió. L'ascensió del grup de cabells rebels (liderats per un pèl de més de dos pams), amb tot, s'ha avortat gràcies a la més que probable entrada en escena, aprofitant l'aparició dels mapes meteorològics a les pantalles, de l'eficaç i sempre amatent unitat de perruqueria de "Els matins a TV3".\nAdmirable C: En la línia habitual d'aquest bloc d'informar de tot el que envolta la Mònica a destemps, però ben a destemps, avui us volem comentar l'aparició estel·lar, fa com a mínim dues setmanes, de la nostra icona televisiva a la revista de més tiratge del país: Lecturas. El suplement televisiu "Tot i més", encartat a l'interior de la publicació, dedicava la portada al primer any de "Els matins a TV3" (ja us en vam parlar oportunament, del feliç aniversari).Rere la portada del suplement, dedicada òbviament al duo Cuní-Melero, hi ha una comprimida ressenya sobre el sol que il·lumina cada matí el plató de TV3. Amb l'encertat títol de "Mònica López: al temps i a la moda", el perfil no deixa de ser sucós malgrat la brevetat. Hi hem descobert, per exemple, que el virus de la física el va inocular a la tendra edat de setze anys, en ple segon de BUP a l'insti de la Seu (la localització geogràfica, l'afegim sense contrastar-la els admirables). També se'ns explica que abans de caure fa quatre anys (i per sort nostra!) a TVC, s'havia estrenat davant les càmeres de Canal Meteo, a les plataformes digitals (algun dia en trobarem imatges?). Però el que ens ha impactat més de la ressenya és el posat rotllo passarel·la ModaFAD de la majoria d'imatges que il·lustren la pàgina. I, en el meu cas concret, l'aparició d'una xifra màgica en un peu de foto arraconat: 30 anys, ens té la musa. Queden confirmats els surrealistes càlculs que a partir de dades inversemblants vam realitzar en un dels primers comentaris d'aquest vostre bloc.Per a malalts d'hemeroteca, la referència concreta és la següent: Lecturas 2.771, del 6 de maig de 2005.\nAdmirable C: La nostra meteoròloga preferida, de fet, podria ben bé ser la nostra astrònoma preferida. Llicenciada en física i especialitzada en física de la terra i cosmos (quin terror, vist per un lletrer com jo!), la Mònica no desaprofita mai l'ocasió per reivindicar-se física per damunt de meteoròloga.En honor seu, avui li volem dedicar dues novetats a la xarxa relacionades amb la seva passió. És clar, també van per tots vosaltres:# Nostra Nau Revista, "l’única publicació astronòmica escrita íntegrament en català" amb voluntat divulgadora.# Les deu principals descobertes de l'incansable telescopi espacial Hubble, segons National Geographic.\nAdmirable C: Feia temps que em rondava pel cap comentar un fenomen estètic que envolta la nostra benaurada Mònica. I avui l'exposo al lliure debat amb tots vosaltres. Es tracta de les arracades. No cal dir que en sóc un ferm partidari, tant per a dones com per a homes. Però, això sí, sempre amb un ús moderat. Perquè ens entenguem: normalment tant me fa el nombre d'arracades que es poden encabir a l'orella, però solc ser més exigent en la dimensió de "l'artefacte".Com bé sabeu, admirables, ELLA en gasta, d'arracades. I fins ara pensava que eren unes perfectes aliades tant per allargar-li la cara com per acompanyar l'estirada cabellera cap a l'espatlla. Però l'objecte volador no identificat que penjava de l'orella esquerra de la Mònica ahir supera, una micona, els límits que el meu ideal estètic pot tolerar... i la resistència dels palpissos moniquesos!Amb admirat respecte, C.\nAdmirable C: Dilluns passat vam dedicar un llarg comentari a parlar de la informació meteorològica a la televisió pública italiana. Però no en vam tenir prou, de descobrir militars uniformats als espais del temps de la RAI. Per això avui hem decidit estirar una mica més la corda i mirar què fan les cadenes privades italianes a l'hora de donar les prediccions, segurs que la resposta serà a l'alçada de l'extravagància italiana. I no ens ha fallat la intuïció, no. A Retequattro, per exemple, des de 2003 presenta el programa diari Meteo 4 la joveníssima Eleonora Pedron, sense formació meteorològica però molt mediàtica gràcies al fet d'haver guanyat el títol de miss Itàlia l'any anterior .I a La 7 trobem, al 2002, la fórmula més extrema de donar les temperatures a la televisió italiana: Ilaria Achilli s'anava traient la roba cada mitjanit mentre descobria el temps de l'endemà. [imatge]Davant d'aquesta competència "deslleial", la RAI i el servei meteorològic militar comandat pel general Roberto Sorani no van trigar gens a posar fil a l'agulla al contraatac: des de 2002 mitja dotzena de dones de l'exèrcit italià, la majoria amb formació física, han començat a ingressar al masculí servei de meteorologia de l'Aeronautica Militare per formar-se com a possibles dones del temps uniformades a les cadenes públiques. No hi té res a veure, però la noia que va recollir d'Eleonora Pedron el títol de miss Itàlia al 2003 va ser Francesca Chillemi, de la localitat siciliana de... Barcellona.\nAdmirable C: Als lectors i lectores d'aquest bloc no cal que us expliquem l'admiració que també sentim per la mitja taronja de la Mònica en la franja matinal de TV3, l'incomparable home del trànsit Espartac Peran.Per al canetenc mediàtic li volem dedicar un enigma de cap de setmana: com s'explica un embús a la sortida de Berga i trànsit lent fins a Gironella (en direcció a Barcelona) dissabte a les tres de la matinada?\nAdmirable C: Aquest bloc és un estrès, de debò! Les coses s'han precipitat (encara més?!) aquesta setmana. Només cal dir-vos que el seguiment de la Mònica comença a passar-nos factura en termes de salut. Però anem a pams. Dimecres, sense ni temps de canviar-se, la nostra icona meteòrica va ser la convidada d'honor del programa Tvist, que s'emet just després d'Els Matins a TV3.Entrevistada per la Mireia García, la "Cumulonimbus" va mostrar-se continguda davant els impactants "flashbacks" al seu currículum professional a TVC. En l'acurada col·lecció d'imatges per al record que es van emetre ens quedarà gravat ben profundament als dos admirables el "look" vuitanter que gastava al programa Món 33, on la Mònica va aterrar un venturós 7 de maig de 2001 provinent de les plataformes digitals (sí, també tenim temps de prendre apunts, admirats!). O la tremenda seqüència del conjunt de gorra i bufanda nadalenc. O la torbadora combinació de "vestit safari", bronzejat caribenc i recollit de cabells amb "efecte cueta". Enmig de tanta imatge, la Mireia encara va esgarrapar alguns segons per insinuar a la convidada que tenia molts admiradors a internet: silenci llarg i esbós de ganyota per resposta. En conjunt, uns moments memorables que s'agraeixen de tot cor a l'equip del Tvist......el que no s'ha d'agrair tant a l'equip de Tvist és que ens insistissin a donar la cara al mateix programa l'endemà dijous (05-05-05, quina data!). Però en saben molt, d'insistir. Massa! Ja ens teniu dimecres a la tarda als dos admirables amb una moneda a l'aire per decidir qui s'infiltrava a la torre d'ivori de la musa i qui es quedava a la central de dades fent el seguiment diari (no es pot abaixar la guàrdia!). Amb tremolors, calfreds, esgarrifances i dos quilos menys de pes, un servidor va entrar al temple de la Mònica preparat per lloar-ne el nom i la professionalitat als quatre vents. Al final, "coses del directe", va ser una aparició fugaç cara a cara amb la Mireia. Però ja ho crec que en vaig tenir prou per admirar encara més la física urgellenca: com pot suportar tanta estona al dia la pressió del plató?! És inaguantable!Passat el tràngol, i malgrat la intensa recerca de pistes i rastres de la Mònica per camerinos, platós, sales de maquillatge i passadissos, a tres quarts de dues del migdia l'admirable talp va sortir de "la nostra" sense la visió no mediatitzada per cap pantalla de l'ídol... oooh! Però, això sí, ben content per haver descobert l'estimació que hi ha "a palau" per ELLA... i amb valuosa informació que anirem destil·lant properament.\nAdmirable B: En el meu post d'ahir, vaig referir-me a l'Admirable C amb el qualificatiu (adjectiu) de mediàtic. Ho feia amb tota la intenció i apuntava una pista d'un esdeveniment que s'ha produït avui a migdia. L'Admirable C podríem dir que ha donat la cara i s'ha enfrontat a les càmeres de televisió (de la nostra) per parlar d'aquest humil, senzill però tan necessari espai dedicat a la musa moderna de la meteorologia. Com us deia, l'Admirable C ha participat al programa Tvist, que presenta Mireia Garcia i dirigeix l'incombustible Josep Cuní, i que ahir va entrevistar precisament la Mònica López. El B, un servidor, s'ha quedat fent guàrdia davant de l'aparell de televisió i del vídeo: no me n'he refiat mai del programador. Més detalls en les pròximes hores.Admirable C: No, més detalls ara mateix: mai més! :(Ja parlaré amb tu cara a cara, B...\nAdmirable B: El nostre mediàtic Admirable C ens ha brindat un nou tema de debat: els núvols. O níguls, com en diuen a les Balears. I parlant de núvols, el 3 de maig passat, un altre meteoròleg de 'la nostre', Francesc Mauri, va presentar un llibre que de ben segur esdevindrà obra de capçalera i de referència per als professionals del sector: Els noms dels niguls a Mallorca (Migjorn i Llevant), escrit per Maria Bonet i Miquel Grimalt i publicat per Documenta Balear. M'estalviaré de fer-ne una crònica i us envio directament a la que fa el Diari de Balears. Amb tot, m'agradaria destacar la sinceritat del no prou valorat Francesc Mauri: "Jo pensava que amb el calabruix i el cap de fibló anava per tot i ara resulta que hi ha més de 300 denominacions per a fenòmens meteorològics al Migjorn i Llevant de Mallorca". I també la voluntat de recuperar la terminologia tradicional dels fenòmens meteorològics, tot recollint el guant que va deixar un altre dels grans noms de la meteorologia al nostre país, el desaparegut Antoni Castejón. I això ens recorda, inefectiblement, la frases fetes que, dia rere dia, ens forneix la nostra musa. I perquè no perdis (i no perdeu) de vista la riquesa lèxica de la nostra llengua, ací tens (teniu) un magnífic Vocabulari Meteorològic Català, recopilat per Eduard Fontseré.\nAdmirable C: En el quart lliurament de la jove revista mensual Nat, que tan bon punt ha arribat als quioscos ens hem afanyat a aconseguir per no quedar-nos-en sense, la Mònica entra al seu esperadíssim article en un terreny altament metafòric per a tots i totes nosaltres, admirables i admiradors de la seva figura i trajectòria.Envoltada de taurons mediterranis i dinosaures fossilitzats, la Mònica ens hi alliçona amb el seu indiscutible "savoir faire" pedagògic sobre els espectaculars fenòmens lligats a les tempestes, com ara els llamps ("invisibles"), els llampecs ("aire que crema a temperatures que ronden els 30.000 graus centígrads") i els trons ("la veu del llamp"). És al final del text on ens descobreix qui és al darrere de tanta energia desfermada, descontrolada i desbocada: el cumulonimbus.Que no és alta, immensa i inabastable com un cumulonimbus, la Mònica? Que no està carregada d'energia com un cumulonimbus, la Mònica? Que no desencadena, com un cumulonimbus, tempestes emocionals amb les seves aparicions televisives?\nAdmirable C: Avui he enxampat la Mònica a un quart d'onze, just en un dels moments més brillants i originals de les seves intervencions diàries: els dos minutets que dedica cada dia al refranyer meteorològic català. I m'ha sorprès la tria del refrany d'avui:"Pluja de maig i plor de bagassa, en un punt passa".Caram, sí que van forts a aquestes hores del matí, a Can Cuní!Però encara m'ha encuriosit més el refrany d'avui quan he buscat en uns quants refranyers en línia aquesta frase i no l'he vist enlloc. Sí que hi apareix amb aquesta altra forma:"Pluja d'estiu i plor de bagassa, aviat passa".Que potser se l'ha fet venir bé? ;)\nAdmirable C: Us imagineu que la Mònica se'ns presentés un matí guarnida de militar, amb galons penjant i vestit blau fosc? I, per arrodonir-ho, que sortís sobreimpresa al peu de la pantalla una cosa així com "Tinent Mònica López"? I que en Cuní acatés les previsions de la Mònica al crit de "Senyora, sí senyora!"? Costa d'imaginar-s'ho, oi? Queda molt antitètic, això d'unir la figura de la Mònica amb el cos militar...Però això és el que probablement passaria si ELLA, en comptes d'haver nascut a la Seu d'Urgell, hagués vist la primera llum en un país tan desconcertant i ple de contrastos com Itàlia. De fa anys, de la informació meteorològica a la televisió pública (RAI) se n'encarrega l'Aeronautica Militare Italiana. L'Exèrcit de l'Aire, vaja! Això té una conseqüència directa i impactant per als teleespectadors forans: la informació meteorològica diària a RAI Uno i RAI Due, englobada en el miniespai Che tempo fa, la presenten un equip... de militars.Sense anar més lluny, l'homòleg de la nostra civil i cívica Mònica al magazín matinal de la RAI és el capità Guido Guidi:


Barcelona | Benito\nSlow 600 x 50\nPacificació de la ciutat de Barcelona amb diferents elements per reduir la velocitat a 30 km/h a les superilles.\nBarcelona ha estat una de les principals impulsores de la transformació de la ciutat per un entorn més sostenible. Un dels principals projectes ha estat les superilles, on s'ha creat un entorn per pacificar una zona urbana pensada pel vianant. No només s'ha buscat reduir la velocitat i quantitat de cotxes que passen, sinó que ofereix un nou espai pel ciutadà. Per això, han comptat amb els nostres productes tant per a la mobilitat amb els reductors de velocitat SLOW, com a les zones per als vianants amb les taules de pícnica GAVARRA, la paperera BCN o diferents elements saludables.\nLes possibilitats són infinites, aquests espais s'adapten a la perfecció a la nostra àmplia gamma de producte. En aquest projecte es van personalitzar els colors dels laterals de les nostres taules GAVARRES, així com els elements metàl·lics dels articles de cal·listènia, adaptant el projecte a les necessitats de l'Ajuntament de Barcelona.


About: Amancio Muñoz de Zafra\nAmancio Muñoz de Zafra (Cehegín, Múrcia, 8 de desembre de 1894 - Vall de Núria, Ripollès, 4 d'octubre de 1938) va ser un polític socialista espanyol. Advocat de professió, va ser triat regidor de Cartagena (Múrcia) en 1931 i segon tinent d'alcalde. Posteriorment va ser alcalde de Cartagena. A les eleccions generals de febrer de 1936 va ser escollit diputat socialista per Múrcia, dins les llistes del Front Popular. Va ser membre de la Diputació Permanent de les Corts republicanes. Va morir per malaltia al sanatori de Núria (Ripollès) el 4 d'octubre de 1938.\nAmancio Muñoz de Zafra (Cehegín, Múrcia, 8 de desembre de 1894 - Vall de Núria, Ripollès, 4 d'octubre de 1938) va ser un polític socialista espanyol. Advocat de professió, va ser triat regidor de Cartagena (Múrcia) en 1931 i segon tinent d'alcalde. Posteriorment va ser alcalde de Cartagena. A les eleccions generals de febrer de 1936 va ser escollit diputat socialista per Múrcia, dins les llistes del Front Popular. Va ser membre de la Diputació Permanent de les Corts republicanes. Casat amb la també diputada socialista Julia Álvarez Resano. Va ser el primer matrimoni entre membres del Congrés dels Diputats. Va morir per malaltia al sanatori de Núria (Ripollès) el 4 d'octubre de 1938. (ca)\nAmancio Muñoz de Zafra (Cehegín, Múrcia, 8 de desembre de 1894 - Vall de Núria, Ripollès, 4 d'octubre de 1938) va ser un polític socialista espanyol. Advocat de professió, va ser triat regidor de Cartagena (Múrcia) en 1931 i segon tinent d'alcalde. Posteriorment va ser alcalde de Cartagena. A les eleccions generals de febrer de 1936 va ser escollit diputat socialista per Múrcia, dins les llistes del Front Popular. Va ser membre de la Diputació Permanent de les Corts republicanes. Va morir per malaltia al sanatori de Núria (Ripollès) el 4 d'octubre de 1938. (ca)\nAmancio Muñoz de Zafra (ca)


De color magenta: de novembre 2013\nEscrit per Magenta a les 5:27 13 comentaris:\nI al final m'acabes donant la raó pràcticament en tot. Però al final. I a mi de què collons em serveix que ara em donis la raó? Si ni tan sols hi deus caure que totes aquestes coses jo ja te les deia. A mi no em serveix de res. Més val tard que mai? Potser per tu, sí. A mi em fa ràbia. No que arribi tard, no. Que acabi arribant. Per mi ja t'hauries pogut quedar allà, estancat en les teves ximpleries i en les teves manies absurdes.\nI sincerament: tant de bo pogués alegrar-me que tot et vagi bé. Jo seria més feliç.\nEscrit per Magenta a les 3:31 3 comentaris:\nEscrit per Magenta a les 13:00 2 comentaris:\nNo em vull moure del llit. No és que tingui son, però no vull fer res. L'estaticisme em va bé. Al llit, ben quieta. I si en surto, només voldria arraulir-me al sofà, amb la manteta, i mirar alguna cosa ben distreta a la tele, qualsevol cosa que m'allunyi del meu propi cap, del que hauria d'estar fent, de tota la feina que no faig. No vull veure a ningú, que ningú em digui què he de fer per estar millor, que ningú em miri amb cara de 'no tens remei'. No vull parlar amb ningú perquè no m'agrada explicar com estic, i tampoc m'agrada fingir el contrari. Vull amagar-me dins d'una closca i desaparèixer uns quants dies més. Amagar el cap sota l'ala com un estruç i fer veure que no existeixo. Puc?\nEscrit per Magenta a les 6:01 2 comentaris:\nEscrit per Magenta a les 11:22 5 comentaris:\nPotser massa dies sense posar per escrit idees que realment volien treure el cap. Per això ha arribat aquest blog. Escriu, i no pensis, escriu i no sentis, escriu i no mengis tant, escriu i no estiguis trista. Escriu, escriu, escriu. Escriu i oblida't que no saps ni què ni qui vols; escriu i oblida que si ho sabessis, no tindries les forces necessàries per lluitar i aconseguir-ho; escriu perquè no saps si lluitar per algú val la pena o si més val deixar-ho estar.\nEscriu i digue't que ets prou forta, que demà ho faràs millor, que de fet, després de publicar aquest post, pots començar a fer-ho millor. Escriu per treure-ho tot i deixar de banda les coses que t'amoïnen, per aparcar els problemes en aquest lloc virtual i poder encarar-te a la vida 1.0, que ja prou costa.\nEscriu per dir a aquell parell que ja poden fotre el camp, que el sofà és teu i que només hi seu qui tu decideixes. Que no et faran ballar el cap. I que vals més del que es pensen.\nEscriu que avui tens raons per somriure i demà encara en tindràs més. Escriu i sigues feliç.\nEscriu i somriu.\nEscrit per Magenta a les 10:47 4 comentaris:


Crítica: 'Memòries d'un segle d'or', Joan Triadú\nLes memòries de Joan Triadú\nPòrtic reedita ‘Memòries d’un segle d’or’, de l'escriptor i pedagog català, un referent per la seva gran tasca cultural\nLa celebració del centenari del naixement de Joan Triadú ha propiciat que es reeditessin les seves Memòries d’un segle d’or (Pòrtic). Els llibres de memòries tenen un gran interès però cal pensar que els autors no ens explicaran mai ben bé la veritat de les coses sinó la seva interpretació personal o com volen que la seva vida i la seva tasca passin a la posteritat. És innegable que Joan Triadú va fer una immensa tasca cultural en molts camps, i que, per a molta gent, amb alts i baixos, es va convertir en un referent. Un referent amb aspectes polèmics, això sí. Malgrat els entrebancs i problemes Triadú considera que el segle XX ha estat d’or pel que fa a la revitalització del català, i possiblement sigui així quan contemplem el que s’ha fet, sense prejudicis i amb una certa objectivitat.\nTriadú va néixer en una família relativament modesta, va ser fill únic, cosa que en l’àmbit modest era un gran avantatge, encara més si eres un noi. La memòria sentimental familiar és un dels elements que donen vida a aquest llibre que cau en el parany, en ocasions, de voler dir massa coses en un gruix relatiu de pàgines. Per algunes referències i ressenyes sobre el llibre m’adono que, en general, com sol passar, cadascú es queda amb el que li convé i que hi ha una certa tendència, com passa amb molts personatges de la nostra cultura, a voler evitar la constatació de les contradiccions i els temes espinosos.\nTriadú, en canvi, en molts moments, i amb alguna prevenció, sembla voler sincerar-se i admetre, ni que sigui de forma relativa, errors. Hi sovintegen, per exemple, els referents a discussions que van trencar amistats tot i que, amb el pas del temps, moltes d’elles es recuperarien. La tendresa amb la qual es refereix a la seva esposa en molts casos dona a entendre que potser no li va dedicar l’atenció que calia, embolicat amb tanta activitat cultural. I això que entenem que va tenir molta sort amb ella, amb els fills, amb les famílies d’origen de cadascú… La cultura catalana compta amb moltes parelles mal avingudes i amb moltes solituds problemàtiques.\nTriadú va ser un crític literari polèmic, amb el qual en molts casos es pot discrepar a fons. La política i la religió tenien un pes evident, en el camp de la pedagogia això es va evidenciar en el tema escolar. Pel llibre desfila un munt de gent, cosa que fa que potser, per als no iniciats, molts fets i personatges siguin desconeguts. Les dones tenen poc pes, al llibre, en comptades ocasions es fa referència al seu pes literari, tot just, com escriptora, trobem Rodoreda. Però son habituals i mencionades com a gestores, secretàries, col·laboradores, això sí.\nTriadú evidencia un clàssic, el desconeixement i incomprensió espanyols vers el tema català, fins i tot qüestiona fets una mica mítics, com aquella trobada amb intel·lectuals castellans, i això que un dels seus protagonistes va ser Riba, a qui Triadú té un gran respecte, afecte i admiració. Sobten les referències religioses, és clar que molta cultura nostrada s’havia d’aixoplugar a l’església, a tots nivells, i que aquesta, en bona part, va ajudar molt a la represa cultural. Però, és clar, el tema polític es radicalitzava i la pedagogia era un dels àmbits on es va fer més clara la divisió ideològica.\nNo vaig conèixer Triadú ni ningú d’aquell món, elitista per necessitat, encara que no es vulgui reconèixer. Tot just, i encara bo, es va admetre l’aportació de Paco Candel que els va descobrir un món ignorat per tot allò que, potser injustament, es va dir la cultureta. Les antologies poètiques, tant de Triadú com de Molas, van ser cabdals però injustes amb gent com ara Sagarra, que tant havia contribuït a estendre un català popular i ben escrit entre la gent modesta.\nEls no iniciats anem conformant avui una mena de trencaclosques a base de llibres imprescindibles, memòries, assaigs, biografies, sobre un temps i un país en un moment en el qual la universitat era absolutament minoritària, les persones pobres tenien un munt de problemes per sobreviure i, malgrat tot, les coses milloraven. Inquieta una mica que gent religiosa, cristiana, per una banda, i d’esquerres teòriques, per l’altra, ignorés, amb algunes excepcions, la realitat, per exemple, de la immigració, o en fes una interpretació esbiaixada i teòrica.\nAquestes Memòries resulten una mica desordenades però ens descobreixen tot un món no exempt de tensions, fins i tot quan la prioritat era combatre la dictadura i recuperar el català a tots nivells. Per entrar més a fons en la figura de Triadú comptem amb la biografia d’Agustí Pons i en tot el que va escriure i publicar el mateix Triadú però, també, amb articles i escrits sobre ell, de vegades poc amables, un home amb un tarannà apassionant i vehement que pot semblar poc dialogant en alguns casos. A mi m’han agradat molt, tot s’ha de dir, perquè m’humanitzen molt el personatge i, més enllà dels temes polítics, reivindicatius o literaris, em quedo amb l’evocació intimista i personal del seu context familiar, amb l’enamorament una mica tardà, considerant l’època, seguit d’un festeig d’aquells d’abans, que avui ens poden semblar reprimits i una mica rancis però no pas exempts de romanticisme.\nA més, aquestes memòries em desmitifiquen de forma saludable un món que jo contemplava a distància i amb una certa reverència admirativa. Han passat molts anys i hem canviat de segle però encara manca perspectiva sobre les grandeses i misèries de l’època i del seus personatges cabdals, un dels quals va ser, evidentment, Joan Triadú. Estan molt bé els centenaris, per recordar i reivindicar, però crec que sempre es queden curts i s’acaben molt de pressa.\nEditorial PòrticJoan TriadúJúlia Costa\nPublicat per\tRedacció\t- des. 7, 2021\nVides sense fortuna\nPublicat per\tRedacció\t- des. 10, 2021\nA 'Retorn a Naxor', de Montserrat Galícia, una noia jove va com a observadora a un planeta a la vora del conflicte.\n'La història de la nostàlgia', de Natàlia Romaní, proposa un viatge per l’espai i la memòria ple d’enyorament per la gran cultura europea perduda.\nJacobo Siruela publica una antologia de textos breus de vampirs d’autors com Baudelaire, Poe, Hoffmann o Stoker.\nAls relats ‘Per què ens estimem les dones’ Mircea Cărtărescu reflexiona sobre temes com l’amor, les relacions i els oblits després de les ruptures.


Passa-ho! - erdrag.cat - L'Opinió Republicana\nDijous, 9.10.2014 19:53h\nLa revolució de les mal anomenades xarxes socials ha estat doble: tant per la rapidesa i facilitat en la comunicació com per la bidireccionalitat que ens ha convertit a tots en emissors d'informació i no només en receptors. Dir això no és descobrir la sopa d'all, ho sé.\nAquests dos factors junts i combinats han produït també un altre efecte: les cadenes i els missatges que es reenvien fins a l'infinit. Des de la versió moderna de la tradicional cadena de la pesseta fins a multitud de missatges tipus: "si no envies això a xx contactes, el whatsapp se't tornarà de pagament i perdràs els contactes" o aquells de caire solidari: "per cada cop que es reenvii aquest correu, Carrefour donarà 1 euro per ajudar els nens amb càncer", tots plegats m'avorreixen i m'empitjoren el concepte que tenia de la persona que me'ls envia. Fins i tot algun cop he contestat al remitent pretenent fer veure la inconsistència lògica del que m'acabava d'enviar.\nPerò vaja, això no deixa de ser el divertimento. El realment preocupant és la credibilitat que actualment donem a tot allò que rebem per aquests mitjans. Seria la versió moderna de l'antic "És veritat perquè ho han dit a la tele". Com a mínim, si es diu a la TV porta la firma d'un grup de comunicació al darrere, tot i que no és pas sinònim de veritat. Però els missatges que corren per correu, facebook, whatsapp... no porten cap firma, i sovint se'ls hi dóna més credibilitat que molts mitjans seriosos o que a amics, coneguts i saludats.\nQuanta gent posa el crit al cel per suposades notícies que els mitjans ens amaguen i que és important que nosaltres ajudem a difondre-ho per whatsapp.\nNi els mitjans tradicionals ens menteixen en tot, ni el que corre per la xarxa és tot veritat, ni viceversa tampoc. Cal ser crític, usar la lògica i el sentit comú, "investigar" una mica abans de difondre coses que no sabem. Tot plegat, un grup de whatsapp no deixa de ser el mateix que el bar del poble: a aquell que cada dia arriba amb una notícia escandalosa, poc creïble i gens demostrable ningú se l'escolta i l'acabem titllant del boig del poble.\nEn resum, saber usar les xarxes socials no significa conèixer quin és el botó d'enviar, sinó saber distingir el gra de la palla, saber a qui i quan pots creure't i d'on treure les bones fonts per cada àmbit de la teva vida.\nSaber actuar en el món virtual també és educació.


Cartell del VIII Festival de Narració Oral de Barcelona Font: Munt de Mots\nQuico Cadaval, un dels narradors del Festival, durant una actuació Font: Munt de Mots\nEl director del Festival durant la cerimònia inaugural Font: Munt de Mots\nEl Festival Munt de Mots arriba a la vuitena edició amb l’esperança d’estar consolidant un projecte que va néixer amb el propòsit de promoure l’art de la narració oral a Barcelona. Amb una amplia oferta d’espectacles per al públic familiar, infantil i adult, una exposició d’il·lustracions, conferències, documentals, concursos i tallers d’alta qualitat, per a un públic creixent i cada dia més coneixedor d'aquest art.\nLa inauguració – d’entrada lliure – es farà a la Sala Luz de Gas el dilluns 16 d’octubre a les 20:00h. Comptarà amb l’actuació dels diferents contacontes vinguts d’arreu (Cuba, Madrid, Brasil, Colòmbia, Itàlia, Veneçuela, Catalunya...) i que intervindran en aquesta edició com a petit tast del que serà el Festival.\nAquesta vuitena edició torna a acostar-se als hospitals per portar la màgia contes als infants i joves que no estan passant per gaire bons moments. És per això que durant els dies que duri el festival diferents narradors desfilaran amb les seves històries per l’Hospital Clínic, l’Hospital de la Santa Creu i Sant Pau i l’Hospital Sant Joan de Déu.\nD'altra banda el dissabte 21 d'octubre al matí, en el marc de la Marató de contes infantils que se celebrarà a la Biblioteca Francesca Bonnemaison, es convida a tots els assistents a que duguin algun aliment a benefici del Banc dels Aliments.\nMunt de Mots, narració oral, contes, barcelona, Llengua i literatura, festivals, arts escèniques i audiovisuals


Prop de 600 garrotxins es desplaçaran en autocar fins a Perpinyà a l'acte que ha organitzat el Consell per la República - Garrotxa Digital\nComentaris tancats a Prop de 600 garrotxins es desplaçaran en autocar fins a Perpinyà a l’acte que ha organitzat el Consell per la República\nEls membres de l’ANC Garrotxa ja escalfen motors per l’acte de dissabte. De fet, el Consell per la República ha anunciat que ja hi ha prop de 700 autocars organitzats per portar-hi participants d’arreu del país i més de 500 caravanes; un acte d’una magnitud que no té pràcticament precedents a la zona.\nDes de la Garrotxa ja són 12 els autocars programats que aniran fins a la capital del Rosselló; dos procedents de la Vall d’Hostoles i una desena des de la capital garrotxina, unes places que van esgotar-se pràcticament la primera setmana.\nMagda Ripoll, presidenta ANC Garrotxa: En principi des d’aquí Olot es desplaçen unes 600 persones. Tan de bo haguéssim pogut tenir més autocars, perquè teniem molta més gent apuntada però no hem trobat més autocars. Sortirem puntuals a 2/4 de 9 del matí de l’estació de la Teisa, demanem a la gent que es porti entrepans, una mica de beguda…\nL’acte ha estat organitzat pel Consell per la República i la prefectura dels Pirineus Orientals, i comptarà amb la presència dels eurodiputats Carles Puigdemont, Toni Comín i Clara Ponsatí. Des de l’Assamblea, afirmen que és molt important l’assistència de tothom.\nMagda Ripoll, presidenta ANC Garrotxa: Primer el retrobament dels catalans amb el nostre president Puigdemont. Després ha de ser aquell punt de partida on tothom conegui definitivament el consell de la república, que és la eina que hem de fer servir nosaltres per defensar-nos des de la gent del poble.\nLa mobilització serà massiva, i es preveuen fortes mesures de seguretat. Podeu consultar tota la informació i l’última hora a través del canal de Telegram i les xarxes socials del Consell per la República de la Catalunya Nord (@ConsellNord).


transport públic: ARTISTES MATARONINS A L’INSTITUT CERVANTES DE NOVA YORK\nARTISTES MATARONINS A L’INSTITUT CERVANTES DE NOVA YORK\nLa setmana passada feia de fred a Nova York. Al matí vorejava els 6/8 sota zero, si hi havia sol es recuperava durant el dia fregant el zero per a tornar a caure en picat en arribar al capvespre. A això se li havia d’afegir un vent àrtic glacial que provocava una sensació de fred de -12 graus, Acuaweather dixit. No era pas un temps que convidava a les set de la tarda del dijous a sortir i acudir a una inauguració d’una exposició d’uns desconeguts pintors d’una ciutat més desconeguda encara com ho és Mataró. Malgrat els inconvenients, un centenar llarg de persones van acudir a la sala de l’Instituí Cervantes per gaudir de l’esdeveniment.\nL’institut Cervantes es troba al vell mig de Nova York, al carrer 49 ben proper a la 3ª avinguda. Un indret privilegiat. És una casa baixa , físicament quasi engolida per els gratacels que l’envolten. Una casa amb una activitat cultural molt important, tant en la difusió de la cultura espanyola com en la formació i magisteri de l’idioma castellà . No s’ha d’oblidar la importància de l’espanyol en l’entorn dels Estats Units i molt principalment a Nova York, un lloc en el que a parts quasi iguals es parla anglés, espanyol i spanglish .\nLa sala de l’Institut és una saleta de mides no molt generoses però amb una estructura de parets no lineals que generen àmbits diversos que afavoreixen molt la distribució de les peces, generant en el conjunt quasi una figura arrodonida amb punt de fuga en el pati que afavoreix en horari diürn la lluminositat de la mateixa.\nEn aquest espai, Núria Poch va fer un treball excel·lent amb una acuradíssima i equilibrada distribució d’unes obres artístiques complexes en la seva diversitat i que malgrat ser de les mateixes mides, la creació de díptics , horitzontals o verticals segons desig personal de cada artista, donava un aire de diversitat absolut.\nLes obres , realitzades ex-professo per l’ocasió, responen plenament a l’identitari creatiu de cada autor i malgrat el reduccionisme de mides de les mateixes, assoleixen uns nivells qualitatius ben meritoris.\nPer enfrontar-se a l’exposició hi acudiren, tal i com ja hem dit, més d’un centenar de persones encapçalades per el Consol General d’Espanya, el director de l’Institut Cervantes, corresponsal de premsa espanyola a la ciutat, un reduït nombre de galeristes novaiorquesos , un parell d’ells de nivell alt, un bon grup del que hauríem de qualificar com a ”societat novaiorquesa”i com no, un bon grapat d’amants de l’art i la cultura espanyola que per el que vàrem poder escoltar i conversar varen quedar gratament sorpresos per el nivell creatiu i qualitatiu del presentat.\nLluís Bassat va fer una acurada presentació personalitzada en anglès , el que va ser ben celebrat per els assistents , alhora que el magnífic catàleg editat , en el que un ha tingut el gran goig de participar amb els escrits generals i personals de cada autor, va ser rebut amb gran satisfacció.\nTot rodó en un acte molt important per l’art mataroní. La lloa permanent al nivell del presentat, el sentiment generalitzat de fer història. D’haver plantat una pica a Flandes, valgui com mai l’expressió castellana , i el saber que aquesta es tan sols la primera i que a bon segur en seguiran d’altres, com per ex. a Brusel·les , nou lloc de destí de la responsable cultural del Cervantes novaiorquès, que ha quedat encisada per el nivell de professionalitat i qualitat en tots els aspectes dels delgats mataronins.\nUna ciutat de la que s’ha fet corresponent panegíric i difusió de la mateixa, encara que lamentablement cap responsable de la ciutat va acompanyar a aquells que ens vàrem desplaçar per gaudir d’un fet certament històric i del que a bon segur hi haurà retruc. I en aquesta o en les següents expos a Chicago, Boston i altres centres del Cervantes, pot esclatar la sorpresa d’un interès particular, fet que seria una veritable i agraïda bomba .\nLamentablement al tornar ens hem trobat que mentre la premsa barcelonina si s’ha fet ressò de l’esdeveniment amb articles a La Vanguardia i El Periódico, el silenci més absoluta ha planat a Mataró. Ni un borrall als digitals locals ni en les notícies dels webs de Cultura i el de l’Ajuntament que precisament estrenava imatge i per tant una notícia com aquesta anava com anell al dit. Però és clar, si ningú del consistori ha tingut a bé, no felicitar-me per l’escrit, però si al menys donar-me les gràcies, com es podran preocupar per la difusió d’un acte en el que en el fons no hi creuen ni mica i del que desconeixen com rentabilitzar-lo.\nPerò no tan sols això. En comptes de fer alçàveu de l’art i els artistes locals, alhora que de la gestió municipal, el que fa Cultura és contraprogramar i presentar el cartell de Santes . Certament decebedor i és que un pensa clarament si paga la pena fer un esforç per aquells que després et menystenen i desvirtuen fets tan importants com que Mataró amb aquesta exposició ha fet història , petita a bon segur, però qui sap com germinarà.\nGràcies Lluís, Gràcies Carmen. Gràcies Núria, Ramon , Pere , Marc, Jordi , Josep, Josep Maria i Rosa . Gràcies Irina i companys gràfics. Gràcies Iolanda i Montse. Moltes Gràcies per haver-me permès gaudir del vostre art, la vostre gestió i la vostra companyia i amistat , alhora que deixar-me disposar d’un petit bocí personalitzat d’història.\nPeò sí que cal cridar ben fort, a veiam si a la Casa Gran i a Beneficència s’assabenten que un grapat de grans artistes amb el seu esforç i la seva voluntat han fet història aquest març, allà a l’altre costat de l’oceà, a la ciutat capital del món, la que mai dorm, però que sempre recolza el valor i la qualitat.\nEtiquetes de comentaris: Institut cervantes


Un microscopi de paper per menys de 1$ - Tormiq Imprenta Barcelona\nMitjançant la tècnica d’Origami, Manu Prakash, bioenginyer de la Universitat de Stanford, ha aconseguit crear un microscopi amb una fulla de paper que es munta en menys de 10 minuts. Tot per menys 1$, ideal per portar a tot arreu i per a països amb pocs recursos.\nUs deixem el video on fa la seva exposició, si voleu subtítols podeu anar directament a l’enllaç de TED A 50-cent microscope that folds like origami.\nCelebrem aquestes invencions!\nQuina lletra vols utilitzar? 36 Days of Type #36daysoftype


«Terrassa mala raça, Sabadell mala pell»\nper Joaquim Verdaguer , 4 de maig de 2013 a les 14:23 |\nUna parella vestida d'època en la Fira Modernista del 2012 Foto: J.M.O.\nUna altra versió, tal com n’informa l’historiador Salvador Cardús en el seu llibre “Terrassa Medieval”, diu que el refrany complet és:\n«A Terrassa, mala raça, la meitat en són jueus». A l'edat mitjana hi havia una comunitat jueva relativament important que es dedicava al comerç. Un tercera dita deia: «A Terrassa, mala raça A Sabadell mala pell, I a Granollers us prenen els diners».\nTambé es recorda, sobre els terrassencs i sabadellencs, el “Carrascal, carrascal… que bonita serenata. Las muchachas de Terrassa (-assa)\nNo saben fregar un plato (-ato) Pero las de Sabadell (-e-ell) Friegan uno y rompen cuatroooo…".\nLa rivalitat entre ambdues ciutats ha estat una constat al llarg de la història: en un llibre d’actes de l’Ajuntament de Terrassa consta que a la riera es situaven els dos bàndols a banda i banda per llançar-se pedrades mútuament.\nEls fabricants sabadellencs van col·locar un rètol a la entrada de la ciutat amb la llegenda següent: «Sabadell primer centro textil lanero de España». Un dia va apareixer “rectificat”: «Sabadell primer centro textil pavero de España».\nTambé hi ha la dita que el comerciants de Barcelona deien dels representants fabrils vallesans: «Un home de Sabadell, un senyor de Terrassa»\nNo va caure gaire bé gens entre els terrassencs que el Corte Inglés s’instal·lés a Sabadell, i no va caure gaire bé gens entre els sabadellencs que el Vaticà, l’any 2004, atorgués a Terrassa la seu del nou bisbat.\nNomés una vegada les dues ciutats van estar de mutu acord. Va ser quan es van distribuir el terme del poble de Sant Pere, davant la supressió, l’any 1904, del municipi santperenc.\nSocietat, Història, Sabadell, Sant Pere, dita, Terrassa\nPer Anònim el 6 de juny de 2017 a les 15:47\nTerrassa sempre ha tingut fama de criar mala gent, mala raça, no només per ser la meitat jueus, que aixó era el mateix a totes les viles de Catalunya, sino perque al aire de Terrassa es malsá i fa malbé la salut ,el cos i la ment. La gent de Terrassa sempre ha tingut mala fama de dolenta i traidora : " A Terrassa la perfidia mata la caça" que vol dir que no et pots refiar de ningú de Terrassa, a Terrassa tothom s' odia i s' enveja i ningú té amics. Es un lloc maleit a on no tindria que haber-hi cap ciutat perque cria mala gent i fa malbé el cos i podreix la ment.\nels senyors de Terrassa\nPer MDMA el 12 de maig de 2013 a les 22:53\nPodria afegir molts més comentaris sobre el tema peró ... és cert que fins el segle XVI Terrassa va ser un refugi dels "expulsats" del petit terme de Sabadell,i que això va provocar moltes divergències. Els canvis entre les dues poblacions han estat sempre provocats per diferents criteris d'adaptació als temps, a la comunicació i a competències,en temps de crisi,absurdes. Ara tot hem de tenir la mateixa raça i la mateixa pell. Tots els senyors i senyores de Terrassa i els homes i dones de Sabadell som ciutadans de Catalunya\nPer celia ros gasset el 6 de maig de 2013 a les 12:26\nEm sembla que la dita es " un senyor de Terrassa i un home de Sabadell". Només es capgira la dita, posant primer Terrassa i després Sabadell. Cèlia Ros Gasset


Pasta | estovallesdepaper\ngener 1, 2015 · 12:15 am\nEl pesto és una de les salses més conegudes del món. És originària de la regió italiana de la Ligúria i ja en trobem referències històriques a l’època romana -Vigili en parla a Il Moretum- tot i que la primera recepta documentada tal i com la coneixem avui és de l’any 800.\nLa paraula Pesto ve de pastare, que en italià significa picar o triturar amb el morter (pestello).\nEl seu ingredient principal es l’alfàbrega. I si filem prim i parlem amb algú de Gènova ens dirà que aquesta salsa no es pot preparar amb qualsevol tipus d’alfàbrega sinó que ha d’estar cultivada al barri de Prà, a l’oest de la ciutat, on les particulars propietats de la terra d’aquesta zona fan que la planta tingui una aroma i gust únic i especial.\nTot i que el pesto alla genovese és el més famós, al llarg d’Itàlia en trobem d’altres com el pesto rosso (vermell) o sicilià fet amb tomàquet sec i altres ingredients com el pebrot o l’api.\nEntrant en matèria, per fer l’autèntica salsa al pesto ens cal un morter de marbre i una mà de morter. Té una mica més de feina que si la fem amb el minipimer però el resultat i la textura també són diferents.\nEn tot cas, tant si es fa de la manera tradicional com amb la trituradora les quantitats i els ingredients no varien.\nPer seguir la recepta tradicional agafarem el morter i primer hi picarem l’all. Quan el tinguem fet una pasta hi afegirem les fulles d’alfàbrega i un polsim de sal, que farà que sigui més fàcil aixafar-les i alhora ajuda a conservar el color verd. (NOTA: Si volem netejar les fulles d’alfàbrega ho fem amb un drap una mica humit, però no les passem per aigua perquè perden sabor).\nPicarem les fulles contra la paret en una direcció i girarem el morter en direcció contrària fins que l’alfàbrega desprengui un líquid verd. Llavors hi afegirem els pinyons. Quan els tinguem triturats hi posarem el formatge de mica en mica i per últim hi incorporarem l’oli d’oliva. Seguirem pastant fins que ens quedi una massa homogènia.\nLa salsa pesto acompanya qualsevol tipus de pasta italiana, nyoquis o patates. També es pot afegir a les sopes minestrone, a les amanides de tomàquet o a les verdures al forn.\nSi no es menja immediatament cal tapar-la, ja que s’oxida fàcilment. Es conserva en òptimes condicions a la nevera, en un pot de vidre o un tupper. No es recomana congelar-la perquè perd el perfum.\nFiled under Pasta, Salses\nTagged as Pasta, Salses\nOctubre 15, 2014 · 8:11 pm\nA casa ens agraden les sopes. És cert que la majoria de vegades faig caldo i simplement hi afegeixo la pasta, més gran o més petita, en funció del temps que tenim i poca improvisació més. Com a molt, algun dia hi afegeixo un ou ratllat i pernil dolç o mandonguilles petites, o cigrons i una mica de pastanaga.\nAra que els nens són més grans i ja no els molesta trobar-se “coses” dins la sopa hem començat a experimentar amb diferents ingredients i textures.\nAquesta és una variant de la sopa de caldo a la qual hi afegim pollastre i xampinyons.\nPasta petita (jo hi he posat estrelletes)\nJulivert o cibulet per decorar\nEn una cassola escalfem el brou de pollastre amb la fulla de llorer.\nQuan bulli hi afegim els anys tendres tallats a rodanxes ben fines i els xampinyons a làmines, si no els tenim de llauna. Ho salem si cal.\nMentrestant en una paella fregim el pollastre amb una mica d’oli. El deixem refredar i el tallem a tires.\nAfegim la pasta al brou, baixem el foc i ho deixem coure uns 7-8 minuts.\nQuan la pasta estigui cuita hi incorporem el pollastre, el vi i el julivert o el cibulet tallat ben petit i ho deixem coure uns 2-3 minuts més i rectifiquem de sal en cas necessari.\nFiled under Pasta, Pollaste, Primers plats, Sopa\nTagged as Pasta, primers plats, sopa\nJuliol 6, 2014 · 11:11 am\nPASTA AMB BRÒQUIL I ANXOVES\nA Itàlia cada pasta s’adiu amb un tipus d’ingredient o salsa. Per això trobem els spaghetti alle vongole (amb cloïsses) o els penne (macarrons) alla Siciliana (amb albergínia, tomàquet i mozzarella). Pel bròquil, i les verdures en general, una de les pastes que més s’utilitza són les orecchiette (orelletes), que tenen forma d’orella petita o de barret. En podem trobar en botigues especialitzades i en alguns grans supermercats.\nUna altra opció més assequible és cuinar aquesta recepta amb espirals, on el bròquil s’hi agafa molt bé.\nLes orecchiette són un plat típic de la Pulla, al sud d’Itàlia. El seu origen el trobem a l’edat mitjana, a la provença francesa. La seva forma, semblant a la d’un barret era senzilla de fer i de secar i aquestes característiques n’haurien facilitat el transport i l’emmagatzematge en grans quantitats. Es diu que la dinastia d’Anjou al segle XII les hauria introduït a Itàlia. Els xinesos també tenen una pasta semblant, anomenada maoerduo.\nA Pulla, la recepta original es fa amb les fulles del rave, cime di rappa, tot i que l’alternativa del bròquil està àmpliament acceptada.\n200 gr. de bròquil (mig bròquil)\n160 gr. d’orelletes\nUna llauna d’anxoves (6-7 unitats)\nPosem a bullir la pasta amb aigua abundant i una mica de sal. La deixarem al dente, just els minuts que digui al paquet.\nMentrestant tallarem el bròquil i en un cassó el deixarem bullir cinc minuts. I quan hagi passat aquest temps el colarem.\nEsmicolarem l’all i tallarem les anxoves a trossos petits.\nEn una paella hi afegim una mica d’oli d’oliva i hi fregim l’all amb el bitxo, molt poca estona perquè l’all aviat es crema. Quan estigui daurat hi afegim les anxoves. Ho deixem coure uns dos minuts.\nAgafem el bròquil i el tallem encara més petit. Com que està tou és més fàcil. L’afegim a la paella, juntament amb la pasta. Ho barregem tot bé i ho rectifiquem de sal. Quan estigui tot ben remenat, 1-2 minuts, l’apartem del foc, traiem el bitxo i emplatem.\nFiled under Pasta, Primers plats, Verdures\nTagged as Pasta, primers plats\nOctubre 5, 2013 · 7:17 pm\nESPAGUETIS AMB TOMÀQUET I PORRO\nEls paquets d’espaguetis Barilla són una capsa de sorpreses. Al darrere sempre hi ha una recepta, generalment molt fàcil de fer, original i bona. A Itàlia trobm mil combinacions per fer la pasta mentre que aquí no acostumem a sortir de les quatre o cinc receptes clàssiques; si ens parem a mirar aquestes petites idees veurem que amb pocs ingredients la pasta es pot cuinar de moltes altres maneres diferents que ens sorprendan al paladar.\nAvui la meva primera opció era fer-los a la bolonyesa, però en agafar el paquet d’espaguetis m’ha cridat l’atenció la foto que hi havia al darrere, llavors he mirat els ingredients que portava, semblava senzill de fer i casualment els tenia tots. El canvi ha satisfet tots els comensals.\n320 gr. d’espaguetis (uns 80gr. per persona)\n400 gr. de tomàquest tipus cherry (jo hi he posat una bossa sencera)\n40 gr. d’alfàbrega fresca\n40 gr.de porro (=1 porro gran)\nPosem aigua a bullir per fer la pasta.\nEn una paella una mica fonda (perquè després hi abocarem els espaguetis) hi fregim el porro tallat amb juliana amb una mica d’oli. Ho deixem uns cinc minuts a foc suau fins que estiguin una mica daurats.\nHi afegim mig got d’aigua i els tomàquets tallats a quarts. Ho deixem coure uns 8 minuts a foc mig.\nBullim els espaguetis i mentrestant triturem l’alfàbrega amb dos dits d’oli.\nQuan estiguin al dente colem els espaguetis i els aboquem a la paella, renenant perquè el porro i els tomàquets quedin ben repartits.\nFinalment hi posem l’oli amb l’alfàbrega pel damunt i ho servim amb una mica de parmesà.\nJuliol 24, 2013 · 8:43 am\nPer fer una bona salsa bolonyesa l’important és deixar-la coure a foc lent perquè la carn quedi ben cuita i melosa. De fet a la zona de Bolònia, d’on és originària aquesta salsa n’hi diuen “ragú”, adaptació de la paraula francesa “ragout” que consisteix en coure la carn en el seu propi suc a foc molt baix i durant un mínim de dues hores, podent-la deixar fins a quatre.\nLes quantitats dels ingredients poden variar, hi a qui li agrada posar parts iguals de carn de porc i vedella, hi ha qui hi posa també una mica de cansalada, pastanaga o api.\nAquesta és la salsa bolonyesa de la meva infància.\nMig got de vi o de vi ranci\nOrenga, alfàbrega i herbes de provença\n(Si se’n vol fer més quantitat i congelar-la, només cal doblar-ne les quantitats).\nPiquem la ceba ben fina i la deixem coure a foc suau en una paella uns 15-20 minuts. Salem. En aquesta mateixa paella hi cuinarem tots els altres ingredients per tant hem de preveure que sigui prou gran.\nDesprés hi afegim la carn picada i el pebre, remenem i ho deixem coure uns 25 minuts. Hi afegim mig got de vi ranci (o vi blanc) i deixem que s’evapori.\nPelem els tomàquets, els triturem i els afegim a la carn. Posem la culleradeta de perquè el tomàquet no es torni àcid, les herbes de provença, l’orenga i l’alfàbrega. Tampoc cal tirar-ne molta quantitat perquè la barreja és molt aromàtica. És millor triar-ne una mica, remenar, tornar a tastar i si cal afegir-ne una mica més.\nHo deixem coure a foc molt baix durant un parell d’hores o més. Si se’ns redueix molt hi afegim una mica d’aigua o de brou.\nMarç 26, 2013 · 6:27 pm\nen aquesta recepta no hi ha molta introducció a fer. Són els macarrons preferits dels meus fills, els casolans, els que de sempre.\nFiled under Pasta, Primers plats\ngener 20, 2013 · 11:43 am\nAquesta recepta me l’ha passada la meva amiga Noemí. Aquest any em tocava a mi fer el dinar de Sant Esteve i tot i que jo ja feia una recepta de canelons amb les sobres de la carn d’olla en volia fer una de més elaborada per l’ocasió. He de dir que l’autora originària d’aquesta recepta és la Carme Ruscalleda, tampoc li hem de treure el mèrit i el reconeixement, però per mi sempre seran els canelons de la Noemí.\nTallem la carn i les verdures a trossos. La carn la desossem perquè ocupi menys espai. Pel que fa a la cabeça d’alls jo li trec pràcticament totes les capes blanques i rasco amb un ganivet la part de dalt dels alls, perquè l’aroma de les verdures entri a dins mentre es cou (sinó com que la pell fa d’aïllant queden més bullits).\nEn una safata de forn ho col·loquem tot barrejat però sense que quedi apilat. Ho amanim amb la sal, el pebre, la canyella, la nou moscada i les fulles de llorer. Ho ruixem tot amb l’oli, hi afegim el llard i ho posem al forn durant 45 minuts.\nPassats els 45 minuts traiem la safata del forn, ruixem la bresa amb el brandi i donem al volta a tots els talls de carn i les verdures. Abaixem el forn a 170 i ho deixem coure 30 minuts més.\nTagged as Nadal, Pasta, primers plats, Segons plats\nOctubre 3, 2012 · 6:31 pm\nAquí tenim una recepta de pasta molt senzilla, molt ràpida de fer i diferent. L’origen, un paquet de pasta Barilla. No hi ha excusa per fer un bon àpat amb quatre ingredients bàsics.\nTallem la ceba tendra molt fina i la sofregim en un mica d’oli a foc baix. Mentrestant tallem el carabassó a rodanxes i després el tornem a tallar per la meitat. El posem a la paella on ja hi tenim la ceba i hi afegim un polsim de pebre i un de sal. Ho deixem coure durant 20-25 minuts, fins que la ceba estigui ben cuita (el carabassó es cou més ràpid). Aprofitem aquest temps per bullir els macarrons. I un cop bullits els escorrem i els apartem.\nQuan tenim el sofregit fet el retirem del foc i hi afegim la nata líquida, el iogurt i l’alfàbrega picada. Ho barregem amb els macarrons i ho condimentem amb pecorino ratllat.\ngener 5, 2012 · 4:24 pm\nA casa ens agrada molt la pasta i des que vam comprar la màquina Imperia, ara ja fa uns quants anys, poques vegades l’anem a comprar.\nImperia és la marca estrella de màquines de fer pasta fresca. La van inventar a Torí el 1932 i des de llavors han anat ampliant la gama de productes. Nosaltres a part de la màquina bàsica manual hem adquirit els estenedors per eixugar la pasta i els motllos per fer raviolis.\nEs pot trobar a botigues com Vinçon, Habitat o a l’Amazon.\nFer pasta és molt senzill, de fet a casa els que s’ho passen millor preparant-la són els nens.\nIngredients per fer mig quilo de pasta:\nUna mica d’aigua (la recepta original no en porta, però sinó costa molt d’amassar.\nEs fa una muntanya amb la farina i se li fa un forat al centre on hi afegirem els ous. Amb una forquilla batrem els ous delicadament incorporant de mica en mica la farina dels costats. Després anirem treballant la massa fins que quedi una pasta homogènia(uns deu minuts).\nSi la textura de la massa és massa seca se li pot afegir aigua tèbia (a mi sempre em cal).\nQuan la consistència sigui òptima es fa una bola, es tapa o s’embolica amb paper film i es deixa reposar en un bol durant una hora. Si fa molta calor millor deixar-la a la nevera.\nLa resta de la recepta la faig amb la màquina de fer pasta. Però es podria agafar la massa i amb un corró anar-la treballant fins aconseguir làmines fines de pasta i fer lasanya, raviolis o espaguetis tallats amb tisores.\nLa màquina Imperia per una banda ens permet fer les làmines de pasta i per l’altra ens la talla en forma d’espaguetis o tallarines.\nAquesta és la recepta bàsica de pasta, a partir d’aquí hi podem afegir d’altres ingredients i fer per exemple pasta d’espinacs (250 gr. d’espinacs bullits i\ntriturats per 500 gr. de farina), de tomàquet (una cullerada de tomàquet triturat per cada 100 gr. de farina), tinta de calamar, de safrà, etc.\ngener 5, 2012 · 8:51 am\nDies de pluja, dies de cuina. Com que divendres plovia de valent i la previsió era pluja durant tot el cap de setmana vaig anar a comprar per fer caldo. Així, ja teníem el dinar de l’endemà arreglat i podíem aprofitar per anar al cine. Com que sempre faig una olla gran de 10l on hi cap molt de material, després de menjar la sopa i la carn d’olla que volem, aprofito les restes per fer croquetes o canelons. Hi poso allò que em sobra, per tant les indicacions són orientatives, de vegades hi ha més patates, o més pilota, o més pastanaga… El que sempre reservo són dos cuixes grans de pollastre.\nPer la farsa\nDel caldo: Agafo el que tinc dels següents ingredients: ceba, porro, patates, xirivia, pastanaga, pilota i les cuixes de pollastre.\nPel sofregit de tomàquet:\n2 paquets de canelons (me n’han sortit 37)\nPico la ceba.\nEn una paella d’uns 30 cm de diàmetre hi fregeixo la ceba triturada i la deixo uns 10 minuts o fins que estigui daurada.\nTrituro els ingredients del caldo i els afegeixo a la ceba. Baixo el foc. Ho salpebro. Hi afegeixo mig got de vi ranci. Ho deixo coure durant mitja hora, remenant perquè no se m’enganxi. Si la massa queda massa espessa hi puc afegir una mica de caldo.\nHi poso la mantega, després la farina, sense deixar de remenar i després la llet (és una beixamel molt fàcil de fer). Ho deixo coure cinc minuts més i ho aparto.\nQuan està fred ho poso a la nevera i li deixo fins l’endemà.\nBullo la pasta durant 10 minuts i la faig refredar en un bol ple d’aigua amb gel.\nFaig els canelons i els poso en una safata untada amb mantega.\nFaig la salsa de tomàquet i la beixamel (veure recepta de beixamel a notes).\nCobreixo els canelons amb la salsa de tomàquet i per damunt la beixamel. Per acabar hi posem el parmesà i l’emmental.\nJa només ens queda posar-los al forn a gratinar a la temperatura màxima fins que el formatge estigui desfet i torradet.\nNOTES: El sofregit de tomàquet el faig amb una ceba, un pot de passata (tomàquet triturat – es pot trobar al Caprabo), oli, sal sucre i un rajolí de vi ranci. Fregim la ceba, quan està daurada hi afegim el tomàquet, la sal, la culleradeta de sucre i el vi ranci i ho deixem reduir uns 20 minuts a foc baix, anant remenant de tant en tant.\nPer fer la beixamel també començo fregint una ceba petita molt triturada amb la mantega. Quan està cuita hi poso la farina i sense deixar de remenar hi vaig afegint la llet de mica en mica. Ho salpebro al gust\nJuliol 31, 2011 · 3:27 pm\nVet aquí una altra recepta de pasta. Serà que ens agrada molt? La salsa que hem triat avui és la Carbonara. La carbonara és una salsa tradicional de la cuina italiana. En la majoria de restaurants la fan amb crema de llet, però segons els nostres amics romans, la”vera” carbonara no en porta, es fa només amb el rovell de l’ou, pebre i una mica de formatge.\nExisteixen diverses teories sobre l’origen del nom d’aquest plat: Una d’elles ens explica que la paraula carbonara ve de carbone (carbó), i que el nom del plat tindria el seu origen en el plat típic dels carboners dels Apenins. Quan els miners arribaven a casa es preparaven un plat amb el que habitualment tenien al rebost, mantega, cansalada virada i ous. Fregien la cansalada amb mantega i ho afegien a la pasta. Per donar-lo més consistència i aliment hi afegien un ou batut removent ràpidament perquè l’ou no quallés. Es diu que als miners mentre menjaven els anava caient la pols del carbó, que moltes vegades queia damunt del plat i l’embrutava.\nUna altra teoria ens explica que la denominació ve de l’ús del pebre negre en l’elaboració de la salsa, que pot recordar al carbó.\nUna altra esmenta que el plat va néixer durant la Segona Guerra Mundial, quan els soldats nord-americans van portar grans quantitats d’ou i porc per alimentar els soldats i que la cansalada no es va afegir al plat fins el 1944.\nAltres diuen que el primer en donar-li el nom va ser d’un noble l’escriptor napolità, Ippolito Cavalcanti, que l’any 1839 publica la recepta per primera vegada al seu llibre titulat Cucina teorico-pratica.\nTambé trobem debat amb l’ou. Uns diuen que només s’ha de fer servir el rovell i d’altres hi afegeixen tot l’ou batut.\nAquesta és la recepta que fem nosaltres:\nEspaguetis (400 gr.)\n100 gr. Formatge pecorino (o parmigiano regginano)\nCansalada virada (2 tires)\nEs bullen els espaguetis amb força aigua i sal. Mentrestant una paella es fregeix la cansalada tallada a rostillons a foc lent. Es bat un ou sencer i un rovell de l’altre i es barreja amb 50 gr. de pecorino. Es colen els espaguetis sense refredar-los i es barregen amb l’ou batut i una mica de pebre, fent que es cogui amb l’escalfor de la pasta. S’acaba el plat posant-hi la resta del pecorino pel damunt.\nFiled under Pasta, Primers plats, Salses\nTagged as Pasta, primers plats, Salses\nJuliol 17, 2011 · 9:29 pm\nAvui hem tingut convidats a dinar i cuinant un bon plat de pasta sempre quedes bé. A qui no li agrada la pasta? I de pas els nens també en mengen i no hem de fer dos plats diferents. En aquesta ocasió hem trit fer macarrons (penne) alla Siciliana, és a dir, amb albergínies.\n1 pot de tomàquet triturat (millor si és passata)\nPenne rigate (100 gr. Per ració)\n100 gr. de parmigiano regiano\nAlfàbrega (millor fresca, si no seca)\nPrimer de tot pelem l’albergínia. Nosaltres no hi posem la pell perquè és una mica indigesta i d’aquesta manera el plat no és tant pesat. Es tallen les albergínies a daus i se salen. Es posen en un colador i deixen tapades amb un plat durant una bona estona (1h) perquè suïn i treguin l’amargor pròpia de les albergínies (veureu que en el plat de sota el colador hi caurà un líquid marronós). Es fregeixen els daus i es posen en paper secant perquè deixin anar tot l’oli.\nEn una paella fregim els alls que prèviament haurem laminat i quan estiguin daurats hi afegim el tomàquet. Ho deixem fent xup-xup a foc baix durant una mitja d’hora. Hi afegim un polsim de sal, un polsim de sucre i alfàbrega. Passat aquest temps s’hi tira l’albergínia i es deixa que es vagi coent fins que estigui ben tendra.\nTallem la mozzarella a daus. Posem els macarrons a bullir. I abans que estiguin al dente els traiem i els barregem amb el tomàquet i l’albergínia, els daus de mozzarella i 50 gr. de parmigiano. Els altres 50 gr. s’escapen per damunt.\nEs posa en una safata o una font de vidre al forn a 180º durant 5 minuts perquè la mozzarella es fongui i els macarrons quedin gratinats.


101970 - Resultados de la búsqueda - Depósito Digital de Documentos de la UAB\nPágina principal > Resultados de la búsqueda: 101970\n7 p, 87.4 KB Genètica mèdica  / Català Cahís, Vicenç (Universitat Autònoma de Barcelona. Departament de Biologia Cel·lular, de Fisiologia i d'Immunologia) ; Miró, Rosa (Universitat Autònoma de Barcelona. Departament de Biologia Cel·lular, de Fisiologia i d'Immunologia) ; Ponsa Arjona, Immaculada ; Rigola Tor, Maria Angels ; Universitat Autònoma de Barcelona. Facultat de Biociències\n6 p, 86.4 KB Genètica mèdica  / Català Cahís, Vicenç (Universitat Autònoma de Barcelona. Departament de Biologia Cel·lular, de Fisiologia i d'Immunologia) ; Universitat Autònoma de Barcelona. Facultat de Biociències\n6 p, 105.1 KB Genètica mèdica  / Miró, Rosa (Universitat Autònoma de Barcelona. Departament de Biologia Cel·lular, de Fisiologia i d'Immunologia) ; Universitat Autònoma de Barcelona. Facultat de Biociències\n6 p, 105.4 KB Genètica mèdica  / Miró, Rosa (Universitat Autònoma de Barcelona. Departament de Biologia Cel·lular, de Fisiologia i d'Immunologia) ; Universitat Autònoma de Barcelona. Facultat de Biociències\n6 p, 17.5 KB Genètica mèdica  / Ponsa Arjona, Immaculada ; Universitat Autònoma de Barcelona. Facultat de Biociències\n7 p, 17.7 KB Genètica mèdica  / Ponsa Arjona, Immaculada ; Universitat Autònoma de Barcelona. Facultat de Biociències


Ojo de pez Photo Meeting Barcelona, tercera edició | Barcelona Cultura\nOjo de pez Photo Meeting Barcelona, tercera edició\nDel 26 al 28 de juny, La Virreina es converteix en el punt de trobada de la fotografia documental\nLa Fábrica i La Virreina Centre de la Imatge organitzen la III edició d’OjodePez Photo Meeting Barcelona, la trobada internacional de fotògrafs nascuda a l’entorn de la revista de fotografia documental OjodePez.\nEl programa de la trobada inclou conferències, taules rodones i presentacions de dossiers. Enguany, els actes, que es duen a terme al Palau de la Virreina durant els tres dies, giren al voltant de la documentació fotogràfica i periodística en situacions de conflicte: des de l’experiència de primera mà de professionals que han estat testimonis de guerres a diversos llocs del món fins al paper de les agències en aquests escenaris i el finançament o el crowdfunding.\nEntre els convidats hi ha fotògrafs experimentats com James Nachtwey o Gervasio Sánchez i professionals més joves, com Samuel Aranda, Bernat Armangué o Rena Effendi, que va seguir durant sis anys el recorregut d’un oleoducte de 1.700 quilòmetres a través de Geòrgia i Turquia recopilant històries en el camí. També hi participen periodistes com Ramón Lobo i Ángela Rodicio, entre d’altres.\nEl 28 de juny Gervasio Sánchez impartirà el taller intensiu “Los ojos de la guerra”, en el qual compartirà les seves experiències amb un grup reduït de participants (per al qual cal inscripció prèvia).