Gent Normal: EL VERMUT DE KIKO AMAT #4 - SHÈRIFF i LUISMI (DR. CALYPSO)\nEL VERMUT DE KIKO AMAT #4 - SHÈRIFF i LUISMI (DR. CALYPSO)\n―Em vaig descollonar amb allò que vas dir del “nivell de flotació baix”―em deixa caure el Shèriff.\nNo és un Shèriff de veritat, ni aquest bar és un saloon (que deia aquella cançó horrible). Es tracta simplement de Sergi Monlleó, “Shèriff”, cantant de Dr. Calypso, el degà grup d’ska-reggae-festa de Barcelona. Som a la porta del Bar Oller, al passeig de Sant Joan, just davant de l’Hèrcules de la porra i el nu parcial. El Shèriff, el Luís López ―“Luismi” (la seva parella vocal a la banda)― i jo parlant de vells temps i coses velles i coses de vells, com ancians asseguts a la plaça del poble, traçant genealogies, rememorant batalles i mites compartits. Coses crucials, però. El Shèriff es refereix a un article meu (una llista, en realitat) sobre tots els balls que jo havia practicat al llarg de la meva existència, i on l’esmentava. La llista incloïa el northern soul, i deia això: “el meu primer albirament el va protagonitzar el Shèriff, posteriorment cantant de Dr. Calypso.\nSala Société, any del senyor 1988, si requereixen més detalls històrics. No recordo què sonava, però sí que en un moment donat l’esmentat Shèriff va començar a ballar d’una manera mai vista aquí, cul molt apretat, com si s’estigués cagant, inusual nivell de flotació balladora i genolls en perpètua flexió, traçant cercles al voltant de si mateix, girant també a estones sobre el seu propi eix. Al principi vaig creure que s'havia fet mal, o tenia artritis, o s'havia tornat boig de cop i volta, però al cap d'un parell de passos més va impactar en el meu cervell la incommensurable bellesa del que estava fent”.\nAllà vaig veure per primera vegada el Shèriff, també el Luismi. Els dos fent una cosa important: ballar. Vint anys després, segueixen fent el mateix. Cantant i ballant, com a una cançó de Salomé. Cantant i ballant i estimant la celestial música negra que els va enamorar de nens. Aquell dia de 1988 jo li vaig copiar immediatament el ball, pas a pas, i vaig saber de manera instantània que acabava de topar amb una cosa capital, un coneixement brillant que atresoraria durant la resta de la meva vida. Avui, ja en el 2013, els he citat aquí per parlar del que sempre parlem aquí: d'il•luminacions, èpica, catarsi romàntiques, els nostres herois i discos meravellosos i de les coses que ens van fer. El Luismi es fabrica un liao. El Shèriff demana tres cerveses més. Ambdós tenen més cabells blancs, alguna arruga, però en general conserven intacte el posat jovenívol i rude boy de sempre. Conversem sobre 1991, any bèl•lic de la Ciutat Comtal, i ens fotem d'uns quants skins malvats d'aleshores. Rient i mirant-los, penso que Calypso sempre han estat aquí. He deixat de prestar atenció en moltes ocasions, però, sempre que he pensat en ells, seguien fent a la seva. Algú m'explicava que els havia vist a Figueres, Tarragona, l'extraradi, en una festa major, fent suar a la concurrència amb els seus sons sabrosons. Ho entenc bé. Quan va aparèixer “My avocado” el 1990, el vam dansar com si ens ho hagués lliurat Moisès, acabat de baixar del Sinaí. Com un regal diví, meravellós també per inesperat. Qui podria haver previst que d’aquí podia sortir alguna cosa així?\nConnecto la gravadora, es materialitzen les primeres boires paranormals i els maons que ens envolten s'esfumen, com a La màquina del temps de H. G. Wells. Cal fer història, sempre cal fer història, resulta indispensable, és l’única manera. Parlem.\nPorteu vint-i-cinc anys tocant, més de mitja vida. M’agradaria que m’expliquéssiu com vau començar. Sou fans que decideixen començar un grup, no músics. Primer va ser el fan.\nSHÈRIFF: Nosaltres som melòmans els quals ens han interessat determinats estils, i que mai ens vam conformar amb els èxits de la ràdio. Això ens va portar, a gent molt diferent, a confluir en l’ska i el rock steady, la música jamaicana original dels seixanta. En aquella època hi havia un nou revival, el segon després de la 2-Tone, però era un ska molt accelerat i punk, molt popero i ràpid. En aquell moment no hi havia aquí la informació que hi ha ara. En certa manera era un descobriment, una novetat, i a nosaltres ens interessava plasmar el so amb un grup.\nSou molts, i veniu de llocs diferents. El Damned ve del hardcore, el Manyà de la psicodèlia, tu i el Luismi havíeu estat mods i escuteristes...\nSH: Sí, però vam confluir a Gràcia, un barri que llavors tenia molt bullici, molt ambient. Això eren els vuitanta, era una efervescència de tot. Acabàvem de descobrir l’ska, que ens agradava a tots. Pensa que havien aparegut les primeres recopilacions de Trojan, abans no hi havia res. Però encara que vinguéssim d’ambients diferents a tots ens encantava el tema jamaicà.\nEls vuitanta aquí són una mica com els seixanta anglesos. És on realment comença tot, perquè anàvem molt tard en quant a cultura juvenil.\nSH: Efectivament. Abans de la nostra generació només sabia alguna cosa el que havia tingut la sort de viure a l’estranger i havia pillat mogudes a l’estranger.\nLa paraula “estranger” et marca com a fill d’una era. És una paraula que només dius si tens més de quaranta anys.\nSH: [Riu] Era així. Anaves al guiri. El meu oncle havia viscut l’època hippy i controlava per això, per gent de la seva quinta que havia trobat a les Balears i que portaven discos. Però la resta de gent no s’assabentava de res.\nLUISMI: I nosaltres, com deies, veníem del tema mod. Venint d’allà ja havies escoltat música jamaicana. Bé, més aviat 2-Tone i poca cosa més.\nSH: També pillaves alguna cosa suelta a alguna recopilació. Però com que érem gent inquieta, anàvem descobrint missatges. Miraves els crèdits d’un disc de Madness i pensaves: Hòstia, una cançó de Prince Buster, qui deu ser? Bé, en realitat posava C. Campbell. I pensàvem: No és ningú del grup, qui és? I poc a poc anaves veient que era un tal Prince Buster, i que gairebé totes les cançons de tots els grups eren versions d’ell. Era un tema educatiu. Tu mateix vas aprenent la història. Com érem escuteristes i anàvem a trobades a Perpinyà, allà ens fèiem un fart de comprar discos.\nEn aquella època havies d’anar unint punts. No hi havia manual, encara.\nSH: Vam tenir la sort de coincidir amb gent que ja tocava en bandes. Fer el botellón no s’estilava com ara. Si et trobaves amb els col•legues et foties a un bar si tenies peles, i si no compraves xibeques i anaves al local d’assaig d’algú a passar-ho bé.\nL: El que fèiem sempre era anar a baretos cutres i portar la nostra cinta. Al Société, l’Andy Capp, al Bobbys a l’època mod, a La Benita...\nPerò tirem una mica més enrere: Quan us vau conèixer vosaltres dos? Feu-me un mapa dels vostres inicis adolescents.\nL: El Shèriff i el Txarly Brown 1 s’havien conegut a l’institut Papasseit de la Ciutadella. Jo i el Shèriff vam acabar junts al Sagrada Família, on feien BUP i COU. El Shèriff, cap al 1982-83, encara era jevi. Jo vaig fer 3r de BUP i després vaig anar a l’institut que hi havia a La Pedrera, però al Sagrada Família havia conegut al Shèriff i els seus jevirutas. Jo ja estava al rotllo mod, des del 1981. Anava amb la penya del Liceu Francès, el Karim i el Ferran, i també amb els primers mods: Felipe, els Brighton 64, Navarro, Ringo... Els de la colla de mods del meu barri ens dèiem Los 7 Palmas, anàvem del rotllo Madness i 2-Tone total. Érem entre set i deu amics de l’Hospital de Sant Pau i el Baix Guinardó, i fèiem festes a un lloc que es deia Pabellón, a Mallorca amb passeig de Sant Joan. Ara ja no existeix. I ens acoblàvem a les festes mod del Bobbys o del Boira.\nTu i el Shèriff vau tenir la il•luminació escuterista al poc temps. En certa manera, a aquella mutació es deu la base de Calypso.\nL: Sí, cap a 1985 vam començar a veure, a concentracions mods, que venien gavatxos i italians, gent de Marsella, Perpinyà i París, que havien canviat de imatge. Anaven amb bombers, pantalons militars, botes Martens, tupés, algun era psicobilly, un altre era mig mod. Vaig pensar: això em pega més. Els mods barcelonins d’aquella època eren una mica pijos, nosaltres érem molt més hooligans i de barri. Ens molava més la música negra. I la cervesa. Com que ja teníem motos, vam començar a treure tots els miralls, les cues de guineu, i vam retallar-les, tot això. I vam començar a escoltar més northern soul i música jamaicana.\nL’extraradi i el Baix Llobregat tenen una importància capital al vostre període formatiu, si no m’equivoco. Jo us recordo de la vostra època a El Prat.\nL: Quan vam començar a anar a El Prat, allò ens semblava el paradís. Els mods d’allà eren com nosaltres i a més hi havia moltes xurris, i a sobre eren del nostre rotllo! Al rotllo mod de Barcelona hi havia només dues noies, i estaven pillades [riu]. Així que vam començar a rular per Gavà, Sant Boi, Castefa... Anàvem a La Benita, que era una bodega on es feien campionats de dards (la jefa era campiona de Catalunya, em sembla), i allà posàvem cintes de Kent i fèiem festes. Anàvem també a la masia La Bunyola, a l’Artesà, al Cremallera. El primer concert de Dr. Calypso va ser a Sant Boi: el Reggae Sunboisplash. Ho vam fer a un lloc que havia estat una tenda d’articles de jardineria, nans i testos i tal, i després va ser un puticlub. Ens el va recomanar una penya de Sant Gervasi que es deien Los Farlopas. Directament. No sé si ells hi havien anat per follar o pillar. Era a la carretera entre Sant Boi i Santa Coloma de Cervelló, al costat de la Colònia Güell. Era abril del 1989.\nI amb la resta de Calypso? Dèieu que coincidíeu a Gràcia, però com va ser?\nL: Ens trobàvem a un lloc que es deia Aritjol, era un bar de klimbers, rotllo escalador hardcore/hippie/punkarra. Tots érem a l’atur i, com que no sabíem què collons fotre, acabàvem al local dels Acció Directa, al carrer Perill. Eren el Damned, Jorgito, Serra, Manyà, Raül, Oriol Flo. Després s’hi afegiria el Shèriff i, una mica més tard, jo. Alguns ja vivien a Gràcia (el Manyà i el Raül), alguns eren de La Sagrera, jo era del Baix Guinardó i el Jorgito era de la part alta.\nSH: Fèiem quatre petas, quatre rises, i llavors les quatre cançons que ens agradaven. Tot va començar per passar l’estona. El Flo sabia tocar, el Manyà també. El Jorgito era el baix d’Skatalà i va agafar la trompeta, o sigui que començava des de zero. I jo i el Luismi com que sempre acabàvem ballant i cantant a La Benita...\nL: Ell i jo érem els que acabàvem fotent crits a l’Andy Capp, i sempre ens havien de fer callar. Lo nostre comença amb els càntics de bar.\nHeu comentat una mica la vostra passió iniciàtica per l’ska. Però hi havia alguna cosa d’abans?\nL: Jo havia escoltat molta merda, però vaig tenir la sort que un amic meu, el seu pare, treballava a una discoteca de Lloret de Mar. I el tio, quan acabava l’estiu, portava discos del seu pare: tots els singles d’Animals, Yardbirds, Beatles, Rolling Stones... Per desgràcia també em vaig menjar King Crimson, Camel, Alan Parsons, Yes...\nSH: Jo em vaig aficionar als Beatles, era molt fan. De fet, em diuen Shèriff perquè vaig anar a l’institut amb una armilla negra del meu avi (era el que en aquella època s’estilava) i un xapot gegant dels Beatles enganxat al pit. Tothom em va dir si anava de Shèriff. Vaig mamar Beatles, em molava tot el rotllo seixantes, d’aquí vaig passar al R&B, el soul, etc. També per via germans grans de col•legues escoltaves Bowie o Lou Reed.\nAbans els grups eren molt joves, tothom semblava tenir disset anys. Jo recordo que l’home més vell de les festes a les quals anava quan en tenia disset devia tenir, què sé jo, vint-i-tres anys o així, màxim. Senzillament no coneixies gent vella o adults, a les escenes juvenils. Els tutors també eren nens, gairebé.\nSH: No sé si això ha canviat tant. El que sí ha canviat és que tot arribava molt més tard, com dèiem. L’única solució si volies saber alguna cosa era la investigació personal, i la gent es bolcava completament en les coses que els interessaven. Ara, fa poc, han sortit llibres de fotos punks de l’època com Harto de todo i Que pagui Pujol! i flipes, perquè no hi havia roba, no hi havia res, tot t’ho havies de fer tu mateix. Ara, si t’interessa un estil, t’asseus davant de l’ordinador i en deu hores pots fer un màster sobre soul, sobre ska...\nL: Jo anava a l’escola San Miguel, on anava gent que després seria mod, el Robert de Los Negativos, l’Àlex Maria, i aquests se n’anaven a Londres i portaven catàlegs de xapes, de cintes, de samarretes, singles dels Jam. Començaves per aquí.\nL’Stephen Pastel, de The Pastels, ha traçat un cosa que anomena “la teoria del dònut”. Diu que molts nous fans avui coneixen discos raríssims de la perifèria dels gèneres, però al cor (del dònut) hi ha un buit total. No voldria sonar ranci, però penso que és una mica així.\nSH: És una cosa una mica esnob, sí. La gent coneix coses raríssimes però no han escoltat mai els Upsetters, s’han saltat aquest pas.\nL: Ho fan per fer-se els interessants. Però al mateix temps també està bé que la gent busqui coses rares i les doni a conèixer.\nLlavors, des que vau començar a trobar-vos fins que vau poder tocar en directe, quant de temps va passar?\nSH: Vam anar fent versions i birres, fins que un dia, sense adonar-te’n, comences a treure un tema, i després un altre. I li fots lletra i dius: collons, que guapo. El secret del nostre èxit, entre cometes, és que en aquella època ningú muntava una banda tan gran. Era rock-and-roll, quatre o cinc tios, com a molt una trompeta. Però no existia el concepte de muntar una orquestra. I, és clar, com que volíem reflectir fidelment aquest so jamaicà dels seixanta, anàvem reclutant a gent.\nHauríeu d’escriure un manual didàctic, i ho dic seriosament: Com Muntar una Orquestra Sense No Tenir-ne Ni Idea.\nSH: Has de tenir les ganes i t’ho has de creure. Ningú pensava que això funcionaria. Fins que et truquen un dia d’un casal de barri o unes festes alternatives i t’animes. I veus que la gent respon.\nL: O t’ho muntes tot tu mateix. A la festa que et deia de Sant Boi ho vam fer tot nosaltres. Llogar la sala, portar tot l’equip, portar la barra... Allò va ser un exitàs.\nSH: Fins llavors havíem organitzat festes, però de punxar soul i ja està.\nLa música que feu és instantàniament atractiva. És impossible que no t’agradi, que no et faci ballar. És com la Motown: fa moure a tothom.\nSH: Nosaltres també hi vam afegir la vessant més caribenya, més antillana. Intentar fer calypso, soca, coses que ningú tocava. I això ens encantava i a la gent li va entrar molt bé.\nLa gent que va compartir “escena” amb vosaltres als inicis, com per exemple els grups que apareixien a aquell Latin Ska Fiesta Vol.1, eren molt inferiors a Calypso, en la meva opinió. Musicalment i conceptualment. Los Escarabajos i “Si los chinos bailaran ska / el mundo se resquebrajaría”, tot allò.\nSH: Home, nosaltres també teníem gent com el Manyà, que pot tocar qualsevol estil i de seguida pilla qualsevol gènere. El tun-tun-tun-tun del rock steady el sabia fer perfectament, i la resta de bandes estaven encara allà amb el seu nyaca-nyaca skatalític. No hem volgut ser puristes i calcar allò, tampoc. És una visió discutible, això de copiar exactament una cosa.\nL: Sí que eren bastant puristes, eh?\nSH: Intentàvem transmetre el que ens agradava, però didàcticament, no amb purisme. Ei, que això no es balla fent pogo, es balla així. Era educatiu. Mai hem volgut replicar el patró exactament. Som catalans i blanquets. Mai seràs el negre del gueto.\nUna part genial de la vostra música —encara que també es podria aplicar als gèneres ballables en general— és que no cal que siguis un entès en el tema. Arribes, balles, sues, saltes, et morreges, fora.\nSH: Aquest és el punt d’inflexió. Al principi et vénen a veure col•legues i gent propera: modillos, rude boys, skins... Però vam passar aquests límits, i va començar a venir a veure’ns tocar qualsevol tipus de gent. Jo sempre dic que som com els “Juegos Educativos: de 8 a 88 años”. La posada en escena de deu tios fent el pelleringa ja és atractiva, i si a sobre la música és festiva i alegre...\nJo sempre us visualitzo a pobles. A l’Empordà. A l’Escala, en festa major, al costat del mar, fent ballar a tot Déu, iaies incloses.\nSH: Ja estaria bé, estar sempre així [riu]. Hem tocat a pobles i pobles i repobles. Hem voltat molt.\nL: Hem fet mil cops tota la geografia catalana. I hem educat una generació. Sempre diem que anàvem a tocar a algun poble del Canigó i hi havia l’orquestra i el grup de rocanrolete. Hi tornaves l’any següent i ja hi havia un grup d’ska o un de reggae.\nSou un grup de festa major, en el millor sentit de la paraula.\nSH: Aquesta és la idea. Transmetre festa. A mi la gent em fa molt catxondeig que si el meneíto i que tal. Però, apart que sempre m’ha agradat ballar, ho he tingut clar des del primer dia: jo no puc sortir aquí a fer rotllo Albert Pla, palplantat com un estaquirot, jo he de transmetre això. Estàs fent un espectacle; la música la fas al local. Així que m’hi foto: al baile. És important que ens ho passem bé nosaltres. Encara tenim aquest esperit de “Qué buenos son los Dr. Calypso que nos llevan de excursión”. Que amb cinquanta tacos pugem a la furgoneta com els nens del col•legi que van de colònies...\nL: La clau d’això és que el 80% siguem els membres originals.\nAixò es veu clar des de fora: que sou, abans que res, una colla d’amics. I, a més, que sou una colla de gent normal, cosa que sempre reitereu a les entrevistes.\nSH: Sí, és una sort. Bé, potser va per caràcters, però mai hem anat de divos. Quan acabàvem de fer un concert que t’hi cagues a la Catedral, per exemple, ens n’anàvem al bar de sempre amb els col•legues de sempre. No acabàvem al Up & Down fent el pijo. Però la humilitat també pot ser contraproduent. De vegades ens en podríem haver aprofitat més, pel benefici de tota la banda. Però si ets de barri, ets de barri. Què vols fer?\nL: Tampoc ha existit mai un líder. Mai ningú ha marcat per on havíem d’anar, i a qui es podia acomiadar, i tu i tu fora.\nNo teniu un Kevin Rowland de Dexys, algú que fot fora a mig grup perquè no encaixa en la “visió”.\nS: No, mai. I si hi ha problemes es parlen i es voten. Té el mateix vot l’últim que entra a la banda que el que porta vint-i-cinc anys.\nPerò la democràcia als grups pot ser perillosíssima. Reunions de sis hores estil 15M per decidir de què son els entrepans per la furgo.\nS: A nosaltres ens ha funcionat. Ningú és més que un altre. El grup no és una idea del Luismi i meva, i després vam buscar uns músics que la posessin en pràctica. Després decidiríem. Però això és una trobada de gent afí, i tots comptem igual. De vegades sí que s’allarguen les reunions, però és divertit. També tenim molt clar el que podem fer i el que no. A tots ens agradaria tocar a NY, però fem comptes, deduïm el que ens gastaríem en bitllets i tal, i després comencem a pensar que hem de pagar el lloguer cert dia, i veiem que és inviable. Toquem de peus a terra.\nMai heu viscut tots a la vegada de Calypso. Tots o gairebé tots ho heu simultaniejat com podíeu amb feines “normals” per menjar.\nSH: Tot depèn de com pretens viure. Jo algun any he viscut únicament de Calypso, però amb austeritat [riu]. Mentre tingui pel lloguer i per halar, ja tiro; no me n’aniré de vacances a Cancún ni em compraré un Ferrari. Fins el 1995 i 1998 sí que ens trèiem un sou, i vivíem bé.\nL: Els catxés eren potents, i tocàvem cada cap de setmana. Et pagaven el dormir, el sopar... Això s’ha acabat. El dormir te’l pagues tu. I com que al final no dormim, doncs fiesta i p’abajo. La fiesta a la furgoneta [riu].\nSH: Pensa que som tants que ja hem de fer servir dues furgonetes. Gasolina, peatge... Tot va pujant. I tan aviat la cosa va més retallada, ja no pots. És a dir, si vols que et surti alguna cosa digna. Tocar, podries tocar cada dia si volguessis. Però fer-ho per 40 euros ja no ens surt a compte.\nHeu portat des del principi una visió política clara. És una cosa que és indivisible de Dr. Calypso. El concepte esquerranós i antifeixista.\nSH: Des del principi ja tocàvem a rotllos de col•lectius d’esquerres o de barri. Som gent de barri. No ens hem volgut definir políticament; alguns membres del grup son més anarquistes, altres més comunistes, l’Iñaki es “más de centro”, que diu ell [riu]. Però és molt basc [riu]. Hi ha grups que sí s’etiqueten, nosaltres no, però som antifeixistes i antiracistes, claríssim.\nL: És absurd tocar reggae o música negra i no ser-ho.\nSH: Altres grups són panfletos. Aquest és contra això, i aquest altre és contra allò. Crec que no cal, especialment perquè aquestes coses ja es veuen en el comportament del grup i a on toques i amb qui. Pots fer comentari social tocant un tema, com fem nosaltres a “Poleman” o “Sense sostre”, sense acabar en el panfleto. Però també hem tocat per ajuntaments cobrant i no hem volgut mirar quin era el partit que ens pagava. I després també hem tocat per causes, i a Euskadi sempre hem fet concerts amb abertzales. Malgrat això, no fem bandera de ser un grup independentista.\nPerò sempre us acullen a trobades independentistes. No sé si tots els membres de la banda tireu cap a aquella banda. Sou uns eterns participants de l’Acampada Jove que organitza ERC, per exemple.\nSH: Sí, però estem més a l’esquerra d’Esquerra. A nivell particular, jo porto molts anys parlant d’això. Ara hi ha efervescència per la crisi, i s’agreuja perquè la gent veu que no la tracten com a la resta de l’Estat, i es pregunta per què ha de continuar formant-hi part. Però jo ho miro des del punt de vista cultural, pels atacs a la llengua i al sistema educatiu, ho trobo increïble. El tema econòmic em comença a ser igual: prefereixo ser pobre i miserable i que em respectin.\nL: Jo, independència amb qui mana ara, no la vull. S’ha de matisar ben bé quin tipus de país volem.\nSH: Si hem de fer un país, fem-lo nou. Si es fa una constitució, per qui es fa: pels bancs o per la gent? Es fa pel capital o un estatut social? Ens cal un exèrcit o no?\nA més que el nostre és un país fet de fills d’immigrants. Aquesta no és la Catalunya de fa un segle. L’Antonio Baños diu que ell és el típic català: amb quatre avis de fora.\nL: Com jo. Jo sóc segona generació.\nSH: El Mediterrani és un lloc de barreja cultural, i Catalunya sempre ha estat un país d’acollida.\nHi ha algun grup amb qui us agrada coincidir, que veieu en la vostra onda? L’altre dia vaig veure el concert de les festes de Roses i posava: Dr. Calypso i Mojinos Escozíos. Imagino que això no és el cartell ideal per vosaltres.\nSH: Abans, quan existien Malarians, els Potato de Vitòria i tots aquells, on tocaven més era a Catalunya. I era perquè a la resta de l’Estat no els fotien ni cas. Aquest estil de música l’hem tocat a Galícia, Euskadi, Granada i Madrid, però la resta d’Espanya com si no existís. Si te’n vas a Castella-la Manxa, mucho rock-and-roll, però no els parlis d’ska i reggae. No existeix aquest tipus de cultura.\nJo creia que no viatjàveu per Espanya per temes pressupostaris. No havia caigut que era per falta d’interès del públic.\nSH: A les festes majors d’un poble castellà, el patronat de festes trucarà als representants disponibles d’Operación Triunfo, a la Lolita i fins i tot al Raphael.\nL: Cuidao amb el Raphael, eh? [Riu.]\nSH: I a sobre cantem en català.\nL: A Cuenca ens van cridar “No cantéis en catalán” i estàvem cantant en anglès [riuen]. I al Miqui Puig també el van deixar verd, i això que cantava en castellà. Això va ser a Iniesta, a la plaça de toros.\nSH: El nostre bateria, que és brasiler, ens explica que va viure molts anys a Madrid, tocant amb grups de batucada, de salsa... I al•lucinava. Acabava de fer un bolo acollonant, al final de l’última descàrrega, pam-patum-pam, percussió al màxim, i en acabar la gent se n’anava com si haguessin estat al cine. Ni aplaudir ni hòsties.\nL: El rotllo jamaicà és a llevant. Catalunya i País Valencià, i punt.\nSH: A Catalunya hi ha hagut molta tradició d’orquestres. Ho he parlat molt amb la meva mare, i abans ho havia parlat amb el meu avi. Aquí la música de ball, des de Xavier Cugat a l’Edmundo Ros, sempre ha entrat molt bé. Hi ha una tradició pel ball. La gent anava a La Cibeles a ballar txa-txa-txa, ritmes caribenys...\nM’agrada analitzar-vos com a part d’una tradició molt més àmplia que la de l’ska europeu, que és la de la música d’orquestra, la big band de tota la vida.\nL. Aquí hi havia una tradició de cabarets que t’hi cagues.\nSH: Aquí, al Paral•lel, era l’únic lloc d’Europa on es veien nus integrals. Ni Berlin ni París ni res. Aquí hem tingut una mentalitat molt oberta.\nM’emprenya que aquesta mentalitat tan oberta hagi quedat reduïda a uns certs aspectes de folklore rural que fan una cultura catalana homogènia i fictícia. A mi m’agrada la Catalunya on també hi havia music-halls i sarsuela i toros. El meu avi era molt catalanista i només escoltava sarsuela, que l’emocionava, i llegia Jardiel Poncela i La Codorniz. Aquestes coses no eren conceptes oposats, llavors.\nSH: Hem sigut sempre gent oberta, està clar. Aquí hi ha cabut de tot.\nL: Tenim mar, toquem a Europa... I aquí els toros eren lo más, és veritat. Tres places en una ciutat, no et dic més.\nSou un grup històricament lent gravant. Jo diria que us acosteu a algun tipus de record mundial: 5 elapés en 25 anys.\nSH: Som un grup de directe. Ens agradaria gravar en directe i avall.\nL: Això no és excusa.\nSH: Però no és el mateix viure de la música que treballar vuit hores, arribar a casa i fotre’t a fer lletres, a composar, anar al local, la meitat tenim criatures... Com no és el mateix tenir vint anys que tenir-ne quaranta-cinc.\nNoteu nous dolors als vostres cansats ossos?\nSH: Estem vellets, això segur. Però a l’escenari som uns xavals [riu]. Jo, aquest estiu, l’he passat de concerts i a l’endemà anant a pencar a una cuina. Sense dormir, gairebé.\nL. Tot depèn del post-bolo. Si et portes bé, com si no hagués passat res.\nUs veieu com els jazzmen, fent això tota la vida? Fins als vuitanta, estil Mose Allison o Sonny Rollins.\nSH: Si ens ho passem bé i en tenim ganes, jo tiro endavant.\nL: Jo no m’hi veig, fent bots d’aquí deu anys.\nSH: Jo sí. Sóc un llangardaix del rock-and-roll. Sense samarreta, i tot arrugat [riu]. Com l’Iggy Pop. Mentre tingui forces, tot el que pugui. Quan vegi que no puc més, que estic fart de furgoneta i d’anar amunt i avall, plego.\nQuin canvi veieu des que éreu joves fins ara? Us ha variat la visió? Heu madurat?\nSH: Gens [riu]. Què dius. Som vells, però res més. La furgoneta sembla d’un col•legi, ja t’ho deia.\nL: Pregunta al road manager, si hem madurat.\nSH: Lo maco és que hi hagi l’esperit festiu i lúdic. Que no sigui com aquells grups on dos no es parlen, tres no en tenen ganes, un altre està dormint a la furgoneta... Ens en fotem molt entre nosaltres. Després de 25 anys, jo he dormit més amb aquest [senyala al Luismi] que amb la meva dona, pràcticament [riu]. I dones n’he tingut un parell o tres, però, amb ell, fa 25 anys que hi estic, m’entens? Ens coneixem tant que, per començar, tenim un so completament compacte. I propi. Un so definit. En això sí que hem madurat. Som una màquina engreixada. El dream team de l’ska. És broma.\nPerò un grup com vosaltres ha de tenir molta disciplina, si no se’n va tot a fer punyetes.\nSH: Sí, però s’ha de comprendre que quan un té feina, a l’altre li ha sortit un bolo amb un altre grup perquè s’ha de guanyar la vida, l’altre té una criatura malalta... Intentem consensuar, setmana a setmana. Però intentem assajar un cop per setmana. De vegades quedem les veus per un cantó, els vents per un altre. Si fóssim uns Masters del Universo quedaríem cada dos mesos amb partitures i pum-pum-pum. Ja està. Però no ho som, i hem d’anar matxacant. I no pots perdre el contacte. He vist bandes que tocaven i feia tres mesos que no s’havien vist. Per molt bé que toquis ja no hi ha aquell feeling de tocar amb algú amb qui t’has vist, que saps que ha tingut bronca al curro... Encara que assagis una horeta i xerris dos, has mantingut el vincle.\nMai us heu enganxat a la tendència musical majoritària de cada moment a Catalunya. A l’època del rock català, no hi teniu res a veure. Després de vint anys, arriba el folk-pop amb ukelele i seguiu sent els rarets.\nS: El Manyà deia que Dr. Calypso anem per l’autopista, pel carril de la dreta, anar fent. De cop ens passa el rock català per l’esquerra, fiuuuuuu!, però després, PAM!, se la fot a la corba. Més enllà ens avança el mestizaje, però, PAM!, també se l’ha fotut. I nosaltres hem anat tirant, sense desviar-nos ni apuntar-nos a modes.\nL: Som el grup més anàrquic que ha existit a l’escena musical d’aquest país.\nPerò tots els grups tenen tensions internes. Segur que també deveu haver estat a punt d’acabar a bufetades algun cop.\nS: Hi ha moments en què estàs menys motivat o deprimit. Però sempre surten concerts, així que existeix un motiu per tirar endavant. Hi ha gent que tira més del carro que altres.\nL: Jo he tingut conats de dir: Passo.\nS: Hi ha d’haver algú que tingui la voluntat de continuar.\nPorteu més anys tocant que vivint sense tocar.\nS: És la meva vida. Més que qualsevol altra cosa. És el que sempre he fet.\n1 Reputat agitador barceloní, col•leccionista de rumba, DJ, ex-acid jazzer, dissenyador i rude boy original als inicis de l‘ska comtal.\nSempre Endavant, el cinquè disc de Dr.Calypso s'ha publicat aquest 2013 per Propaganda Pel Fet\nPublicado por Gent Normal a les 16:32\nEtiquetes: Dr. Calypso, El Vermut de Kiko Amat, Luismi, Shèriff\nMolt bona l'entrevista, felicitats!


El sector alimentari de l'Estat se situa com a quart exportador de la UE - Diari de Girona\nEs posa per sobre d'Itàlia, amb unes xifres d'exportació que superen els 30.000 milions d'euros tot i les diverses incerteses internacionals que enfronta la UE. Els Estats Units es mantenen com a 1a destinació extracomunitària\nEl sector alimentari de l'Estat se situa com a quart exportador de la UE madrid\nLa indústria del sector alimentari de begudes de l'Estat s'ha situat aquest 2018 en la quarta posició del rànquing exportador a la Unió Europea. Aquesta és una de les principals conclusions destacades de les xifres presentades per FIAB (Federació Espanyola d'Indústries de l'Alimentació i Begudes).\nSegons el director general de l'organisme, Mauricio García de Quevedo, per segon any consecutiu s'han superat els 30.000 milions d'euros de vendes a l'exterior, per la qual cosa acumula amb aquest exercici 11 anys de superàvit en la balança comercial. Aquestes xifres no s'han vist afectades per la tendència a la baixa de petites empreses d'iniciar-se a l'activitat exportadora, que el 2018 fins a 1.000 ho van deixar córrer.\nEn concret les vendes han ascendit a 30.470 milions d'euros, que comparativament amb l'any anterior suposen un 0,4% menys.\nTot i l'augment de vendes a l'exterior, el director general va apuntar que la incertesa internacional davant del Brexit i d'altres assumptes interns de països europeus han fet que el saldo s'hagi traduit en un 2,1% per sota respecte l'any anterior, amb 8.025 de saldo comercial. Així doncs s'ha trencat la ratxa dels últims vuit anys respecte al creixement fins ara ininterromput del sector a l'exterior.\nPer mercats, la Unió Europea és el primer soci comercial dels aliments i begudes espanyols als quals es destinen gairebé dos terços del total de les exportacions. França se situa al capdavant amb un valor de 4.783 milions d'euros en exportacions, seguit per Itàlia (3.642 milions d'euros), Portugal (3.413 milions d'euros), Regne Unit (2.037 milions d'euros) i Alemanya (1.857 milions d'euros).\nFora de la Unió Europea, els Estats Units es mantenen com a primera destinació extracomunitària amb un valor de 1.728 milions d'euros, seguit per la Xina amb més de 1.067 milions d'euros exportats, al costat de Països Baixos (905 milions d'euros), el Japó (848 milions d'euros) i Bèlgica (654 milions d'euros), mentre que Filipines puja vuit places per «colar-se» entre els 20 principals de destinació.\nEl director general de FIAB va explicar durant la presentació de resultats que alguns dels productes més exportats han sofert caigudes aquest any com els derivats del porc, que continuen liderant la classificació com els més exportats, però que ha registrat un lleuger descens, igual que l'oli d'oliva, que ha baixat un 16% per la volatilitat dels preus, mentre que conserves vegetals ha registrat un «gran creixement» i les olives, a causa de l'impacte dels aranzels dels Estats Units, han caigut un 4%.\nD'altra banda, la producció de la indústria de l'alimentació i begudes es va situar en els 116.890 milions d'euros el 2018, la qual cosa suposa un 0,1% més respecte a l'any passat.\nD'aquesta forma, l'activitat del sector suposa el 3% del PIB nacional i representa el 16% del conjunt de la indústria espanyola. Així, el sector ha ampliat el seu valor afegit brut un 3,4% més que en l'exercici anterior fins a aconseguir els 30.847 milions d'euros.\nEl director general de FIAB va avançar que de cara a 2019 hi ha motius per «ser previnguts», ja que els Estats Units segueixen amb la seva política aranzelària, i a hores d'ara falta saber com serà el Brexit o l'alentiment dels tractats de lliure comerç.\nRespecte al consum, el 2018 la despesa en alimentació va superar de nou els 100.000 milions d'euros, corresponents al 65,8% al consum dins de la llar i el 34,2% a hostaleria i restauració.\nEl sector de l'alimentació i begudes es confirma a més com un generador d'ocupació, encadenant cinc anys de creixement amb un increment del 3% el 2018.\nD'aquesta manera, amb una taxa de creixement d'afiliats del 2,9% respecte a l'any anterior, el sector se situa per sobre de la mitjana de la indústria manufacturera (2,7%) i de la totalitat de la indústria (2,6%).


Investigadors d'i2TIC publiquen un article a la prestigiosa revista International Journal of Medical Informatics (Juny 2010) - i2TIC (ICT interdisciplinary research group)\nA través de l’anàlisi d’una base de dades de més de 2.000 metges la investigació obté dos perfils de professionals: el metge integrat (38,6% del total) i el metge no integrat (61,4%). L’anàlisi de relació causal suggereix que l’ús de les TIC a la pràctica mèdica depèn de la utilització de la informació internacional; l’ús de les TIC en recerca; la complementarietat de tasques de prestació de servei i recerca; i de la millora de la comunicació en la relació metge/pacient.\nThe International Journal of Medical Informatics està indexada a ISI SCI, i té un factor d’impacte a JCR de 2,754.\nPer accedir a l’article feu clic aquí.[Preprint]


Em complau acollir-vos en aquesta meva primera Audiència general. Amb gran reconeixement i veneració recullo el «testimoni» de les mans del meu estimat predecessor Benet XVI. Després de Pasqua reprendrem les catequesis de l´Any de la fe. Avui voldria centrar-me en la Setmana Santa. Amb el Diumenge de Rams hem iniciat aquesta Setmana -centre de tot l´Any litúrgic- en què acompanyem Jesús en la seva passió, mort i resurrecció.\nPerò què pot significar viure la Setmana Santa per a nosaltres? Que vol dir seguir Jesús en el seu camí al Calvari cap a la creu i la resurrecció? En la seva missió terrenal, Jesús va caminar per la Terra Santa, va cridar dotze persones senzilles perquè anessin amb ell, compartissin el seu camí i continuessin la seva missió; els va escollir d´entre persones plenes de fe en la promesa de Déu. Va parlar a tots, sense distincions, als poderosos i als humils, al jove ric i a la viuda pobra, als forts i als dèbils; va portar la misericòrdia i el perdó de Déu; va guarir, consolar, comprendre; va donar esperança; va portar a tothom la presència de Déu que s´interessa per cada home i cada dona, com fa un bon pare i una bona mare per cadascun dels seus fills. Déu no va esperar que anéssim cap a ell, sinó que ell va venir a nosaltres, sense càlculs, sense previsions. Déu és així: ell sempre fa el primer pas, ell es mou cap a nosaltres. Jesús va viure realitats quotidianes de la gent més comuna: es va commoure davant la multitud que semblava un ramat sense pastor; es va plànyer davant el sofriment de Marta i Maria per la mort del seu germà Llàtzer; va cridar un publicà a ser deixeble seu; va patir la traïció d´un amic. En el seu Déu s´ha donat la certesa que és amb nosaltres, enmig nostre. «Les guineus» -va dir Jesús- «tenen caus, i els ocells, nius, però el Fill de l´home no té on reposar el cap» (Mt 8,20). Jesús no té casa perquè casa seva és la gent, som nosaltres, la seva missió és obrir a tothom les portes de Déu, ser la presència de l´amor de Déu.\nEn la Setmana Santa vivim la part central d´aquest camí, d´aquest pla d´amor que recorre tota la història de la relació entre Déu i la humanitat. Jesús entra a Jerusalem per a fer el darrer pas, en el qual resumeix tota la seva existència: es dóna totalment, no es queda res per a ell, ni tan sols la vida. A l´Últim Sopar, amb els seus amics, reparteix el pa i el calze «per nosaltres». El Fill de Déu s´ofereix a nosaltres, lliura a les nostres mans el seu cos i la seva sang per ser sempre amb nosaltres, per habitar enmig nostre. I a l´hort de les Oliveres, com en el procés davant Pilat, no oposa resistència, es dóna; és el Servent sofrent preanunciat per Isaïes que es despulla de la pròpia vida fins a la mort (cf. Is 53,12).\nJesús no viu aquest amor que condueix al sacrifici de manera passiva o com un destí fatal; certament no amaga el seu torbament humà profund davant la mort violenta, sinó que posa la plena confiança en el Pare. Jesús es va lliurar voluntàriament a la mort per a correspondre a l´amor de Déu Pare, en perfecta unió amb la seva voluntat, per demostrar el seu amor per nosaltres. A la creu Jesús «em va estimar i es va entregar ell mateix per mi» (Ga 2,20). Cadascun de nosaltres pot dir: M´ha estimat i s´ha entregat ell mateix per mi. Cadascú pot dir aquest «per mi».\nQue significa tot això per a nosaltres? Significa que es tracta del meu, el teu, el nostre camí. Viure la Setmana Santa seguint Jesús no sols amb la commoció del cor; viure la Setmana Santa seguint Jesús vol dir aprendre i sortir de nosaltres mateixos -com dèiem diumenge passat- per anar a l´encontre dels altres, per anar a la perifèria de l´existència; moure´ns en primer lloc per anar a l´encontre dels nostres germans i germanes, sobretot els més allunyats, els qui són oblidats, aquells que tenen més necessitat de comprensió, de consol, d´ajut. Hi ha tanta necessitat de portar la presència viva de Jesús misericordiós i ric d´amor!\nViure la Setmana Santa és entrar sempre més en la lògica de Déu, en la lògica de la creu, que no és la del dolor i la mort, sinó la de l´amor i la donació d´ell mateix que porta vida. És entrar en la lògica de l´Evangeli. Seguir, acompanyar Crist, romandre amb ell exigeix un «sortir», sortir. Sortir de nosaltres mateixos, d´una manera de viure la fe cansada i rutinària, de la temptació de tancar-se en els nostres esquemes que acaben per tancar l´horitzó de l´acció creativa de Déu. Déu ha sortit d´ell mateix per venir enmig nostre, ha plantat la seva tenda entre nosaltres per portar la seva misericòrdia que salva i dóna esperança. També nosaltres, si volem seguir-lo i romandre amb ell, no ens hem de conformar de restar a la cleda de les noranta-nou ovelles, hem de «sortir», cercar amb ell l´ovella perduda, la més allunyada. Recordeu-ho bé: sortir de nosaltres, com Jesús, com Déu va sortir d´ell mateix en Jesús i Jesús va sortir d´ell mateix per tots nosaltres.\nCadascun de vosaltres podria dir-me: «Però, pare, no tinc temps», «tinc tantes coses per fer», «és difícil», «què puc fer jo amb les meves poques forces, amb el meu pecat, amb tantes obligacions?» Sovint ens conformem amb alguna pregària, amb una missa dominical escadussera i no constant, amb algun gest de caritat, però no tenim aquest coratge de «sortir» per portar Crist. Som una mica com sant Pere. Tan bon punt Jesús parla de passió, mort i resurrecció, de la seva entrega, d´amor per tothom, l´Apòstol el pren a part i el renya. Allò que diu Jesús destorba els seus plans, li sembla innacceptable, posa en perill les seguretats que s´havia construït, la seva idea de Messies. I Jesús es mira els deixebles i renya Pere amb una de les expressions més dures de l´Evangeli: «Vés-te´n d´aquí, Satanàs! No veus les coses com Déu, sinó com els homes» (Mc 8,33). Déu pensa sempre amb misericòrdia. No oblideu això. Déu pensa sempre amb misericòrdia: és el Pare misericordiós! Déu pensa com el pare que espera el retorn del fill i li surt a l´encontre, el veu venir quan encara és lluny… Què vol dir, això? Que cada dia anava a veure si el seu fill tornava a casa: aquest és el nostre Pare misericordiós. És el senyal que l´esperava de cor al pati de casa seva. Déu pensa com el samarità que no passa pel costat del malferit amb posat de compassió o mirant cap a un altre costat, sinó socorrent-lo sense demanar res a canvi; sense preguntar si era hebreu, si era pagà, si era samarità, si era ric, si era pobre: no demana res. No demana aquestes coses, no pregunta res. El va a ajudar: així és Déu. Déu pensa com el pastor que dóna la vida per defensar i salvar les ovelles.\nLa Setmana Santa és un temps de gràcia que el Senyor ens dóna per obrir les portes del nostre cor, de la nostra vida, de les nostres parròquies -quina llàstima que hi hagi tantes parròquies tancades-, dels moviments, de les associacions, per «sortir» a trobar els altres, per fer-nos propers per portar la llum i la joia de la nostra fe. Sortir sempre! I això amb amor i amb la tendresa de Déu, amb respecte i paciència, sabent que nosaltres posem les nostres mans, els nostres peus, el nostre cor, però després és Déu qui els guia i fa fecundes totes les nostres accions.\nUs desitjo a tots que visqueu bé aquests dies seguint el Senyor amb coratge, portant en nosaltres mateixos un raig del seu amor a tots els qui trobem.\nSegueixo atentament tot el que està passant en aquestes hores a la República Centreafricana i vull assegurar la meva pregària per tots aquells que sofreixen, en particular pels familiars de les víctimes, pels ferits i les persones que han perdut la casa i que han estat obligats a fugir. Faig una crida perquè cessin de manera immediata les violències i saquejos, i perquè es trobi com més aviat millor una solució política a la crisi per a restaurar la pau i la concòrdia en aquell país estimat que fa molt de temps que està marcat per conflictes i divisions.


Aula Interior. Viure des d’allò Superior: ser la felicitat - Quadern del sherpa\nPer tant, vull matisar que és impossible viure en allò Superior de forma estable sense un treball previ en l’àmbit personal. I també és impossible viure en allò Superior de forma estable sense deixar caure, posteriorment, allò que fa referència a l’àmbit personal.\nNo és una contradicció, sinó que cal entendre els diferents nivells de consciència. D’entrada, necessito recuperar la meva personalitat de forma equilibrada per poder posar-la al servei de la Vida, d’allò Superior: aquest és un primer estadi de la Vida espiritual. En aquest estadi em sento feliç de poder ajudar a allò Superior a enriquir el món. I em disposo a expressar-me lliure i feliç per a què allò Superior es plasmi en la meva vida i en el món.\nTot i així, passat un temps m’adono que jo no faig res, sinó que és allò Superior qui s’expressa a través meu, que jo no afegeixo res a la Divinitat. Simplement sóc un canal, una font, un conducte a través del qual el món es crea ara mateix gràcies a allò Superior. En aquest estadi, em deixo utilitzar per allò Superior. Em sento feliç de ser emprat per la Vida i poder oferir-me al món per a què sigui. Però m’adono que jo no aporto res, només sóc un simple instrument. I és una alegria ser-ho! I em complau ser útil a la Vida.\nPerò hi ha un tercer nivell de consciència superior, quan descobreixo que en realitat l’únic que existeix és la Vida i que jo no sóc; quan descobreixo que l’únic que existeix és allò Superior, la Vida, la Divinitat (o el nom que vulgueu donar-li) i jo no sóc res sinó ALLÒ. En paraules de Kalu Rimpoche, “Hi ha una realitat i tu ets aquesta realitat. Quan entenguis això, veuràs que tu no ets res. I, no essent res, ho ets tot”.\nCom arribar a fondre’s amb aquesta realitat que ÉS? Com viure de forma profunda i estable aquesta realitat? Sento dir-vos que només puc parlar-vos d’aquesta realitat final per experiència aliena, ja que encara no ho he viscut en primera persona. Però sí puc afirmar, ja que ho experimento en la meva vida de forma evident, senzilla i quotidiana, que jo no faig res, que després d’anys de contribuir a enriquir el món de forma conscient per a què la Divinitat s’expressi en la meva Vida, després d’anys de viure en la consciència, ara m’adono que no tinc res a fer.\nAra m’adono que la Vida es fa a si mateixa. I viure-ho és un goig. Però sé que encara queda camí per fer i sento una veu que em crida a recorre’l, tot i que sovint el dolor de la separació amb allò diví és immens. “Moro perquè no moro”, deia Santa Teresa i crec que alguns podem apropiar-nos aquesta frase durant molt temps.\nPerò no crec que ningú que visqui d’això hagi de despertar: allò espiritual descendeix a sobre de nosaltres quan hem obert suficientment les nostres portes. I a la inversa: nosaltres ascendim quan hem obert suficientment la nostra ànima. Mirem amb goig, doncs, el lloc on estem i obrim, en la mesura del possible, les portes de la nostra ànima. No som responsables dels resultats, però sí d’allò que fem.\nObrim-nos a l’Esperit si aquesta és, veritablement, la nostra crida i realitzem amb il·lusió el treball de purificació i auto-coneixement previ que requereix.\nPublicado el septiembre 8, 2017 enero 7, 2020 Autor Daniel GabarróCategorías Bloc\nAnterior Entrada anterior: Aula Interior. Equilibrar la meva personalitat i netejar l’inconscient: el camí cap a la felicitat\nSiguiente Entrada siguiente: La situació a Catalunya: reflexions


L’estiu al Mansmare: el casal pels més petits de casa | Ràdio Calella Televisió\nL’estiu al Mansmare: el casal pels més petits de casa\nEs continua ampliant l’oferta del lleure educatiu per aquest estiu a Calella. L’Espai Mansmare també ha obert inscripcions pel seu casalet. En aquest cas va dirigit pels més petits, per a nens i nenes de 3 a 8 anys. El casal, que es farà durant els mesos de juliol, agost i setembre, estarà dividit en setmanes temàtiques on els alumnes aprendran sobre un tema en qüestió, com el mar, el medi ambient o els animals, i tot a partir d’activitats inspirades en l’educació viva, pedagogies com Montessori, Waldorf, Pikler entre altres.Les places són limitades, amb ràtios de 10 alumnes per classe i encara es poden fer inscripcions pels mesos de juliol i agost.\nDes del Mansmare, la seva responsable, Jessica Faulón, explica que han preparat un casal lúdic, molt familiar, basat en activitats inspirades en l’educació viva, pedagogies com Montessori, Waldorf, Pikler, entre altres.En ell els alumnes aprendran a través de jocs d’aigua, tallers de cuina, d’artesania, ioga infantil, titelles i com sempre amb molta música.\nTreballem per setmanes temàtiques. Cada setmana ve un personatge relacionat amb el tema en qüestió. Per exemple dedicarem una setmana al mar, i vindrà una balena a parlar de tot el que ens trobem als oceans i sobretot de la problemàtica dels residus. Així des de ben petitons també els conscienciem sobre el medi ambient i fem activitats relacionades.\nFaulón ha recordat que les places són limitades, amb ràtios de 10 infants, però que encara s’hi poden inscriure infants pels mesos de juliol i agost. El preu de la setmana de 95 euros i pel mes sencer s’apliquen descomptes. Per a fer les inscripcions es pot anar directament a l’Espai Mansmare o contactar a través del mail espaimansmare@gmail.com o els telèfons 640 63 19 34 o 93 175 31 98.\nRecupera l’entrevista a Jessica Faulón al programa La Ciutat:\nSegüent El PP defensa que la bandera del 1976 continua vigent\nAnterior El Govern català preveu recuperar més d’11.000 milions d’euros de despesa turística\nLa organització del Calella està de moda afirma que la passarel·la d’enguany ha sigut més elegant i acollidora\nL’Escola Pia ja ha obert les inscripcions per al Casal d’Estiu\nVeïns del Rierany dels Frares es queixen de la brutícia i dels incívics\nConferència sobre economia sostenible a l’Aula d’Extensió Universitària\nFalten més veus d’home dins del Cor Harmonia\nHàbitat Solidari engega una campanya de mecenatge per fer front a la pobresa energètica\nPrimer dia de doble vacunació als majors de 70 anys\nRecepció oficial a l’ambaixadora del Senegal


Portem un mes d’estiu. La calor s’intensifica. La canícula tot ho alenteix.. L’estiu no és la meva estació de l’any preferida, més aviat al contrari. L’únic bo, però, són les tardes –i si pot ser quan el sol ja va de baixada- a la vora de la mar amb un bon llibre a la mà. Si sou de les que us agrada submergir-vos de cap a les tardes mandroses, avui us porto 5 històries que us traslladaran de cop a l’estiu, als dies llargs i les nits caloroses, a la pell salada i els peus bruts de sorra...\n‘El blat tendre’, de Colette, traduït al català per Ramon Folch i editat per Viena Edicions dins la seva col·lecció Petits Plaers. Amb l’estiu vora al mar de rerefons vivim la història d’amor adolescent de la Vinca i en Philippe, una història de descobrir-se i descobrir, de primeres vegades, de desenganys. Un gran petit plaer per descobrir a Colette, una autora francesa de finals de segle XIX, qui va viure com va voler sense demanar permís a ningú i que va revolucionar la França de l’època.\n‘Aquell estiu sufocant’, d’Eduard von Keyserling, traduït al català per Clara Formosa i també editat dins la col·lecció Petits Plaers de Viena Edicions. ‘Aquell estiu sufocant’ comença quan en Bill, fill d’una família aristocràtica, ha de passar l’estiu a casa amb el seu pare, en Gerd, a qui pràcticament no coneix, com a càstig perquè̀ ha suspès les proves de d’accés a la universitat. Amb l’arribada de tots dos a la finca familiar comença aquest viatge en què Bill descobrirà̀ els secrets inconfessables del seu pare. Amb petites pinzellades, cuidant els detalls, von Keyserling va presentant-nos els personatges, tots complexos i els va fent evolucionar, avançar, i ens va fent endinsar en la història, que tot i ser petita d’extensió (té poc més de 100 pàgines) és gran quant a intensitat.\n‘Jardí vora el mar’, de Mercè Rodoreda. Un vell jardiner observa durant sis estius la vida d'una família rica en una torre vora el mar, amb un jardí que sembla un petit paradís a la terra. S’hi viu una aparent alegria, sota la qual s’hi amaguen realitats que no respectes ni rics ni pobres: el fracàs de l’amor i la cruesa de l’instint de supervivència.\n‘L’estiu que comença’, de Sílvia Soler, Premi Ramon Llull, editat per Grup62. Coneixerem la Júlia Reig i l’Andreu Balart, vinculats fins i tot abans de nàixer per l’amistat de les seves mares que voldrien, fins i tot, que s’enamoressin. Seguirem les seves respectives famílies al llarg de 50 anys i veure, com el destí, s’entesta a mantenir units.\n‘Una habitació amb vistes’, de EM Forster, traduït al català per Xavier Zambrano i editat per Viena Edicions dins la seva col·lecció Club Victòria. A 'Una habitació amb vistes' coneixem a la jove anglesa Lucy, que està viatjant amb la seva cosina Charlotte per Itàlia. A Florència troben un altre grup de turistes anglesos i començarà un joc de malentesos que farà que naixi -o no- una història d'amor entre la Lucy i un altre protagonista. Tornats a Anglaterra, el destí els tornarà a portar prop.\nCinc històries per gaudir de l’estiu.


MIRADOR DE LA CREU D’EN RIBA A LA VALL DE NÚRIA – Rutes a peu\nMIRADOR DE LA CREU D’EN RIBA A LA VALL DE NÚRIA\n15 d'abril de 2017 22 de desembre de 2016 per Rutes a peu\nEl dia 22 de desembre vam anar al mirador de la Creu d’en Riba. És el mirador natural de la Vall de Núria.\nLa Vall de Núria és una espectacular foia amagada entre muntanyes que superen els 2.700 metres. Antigament només es podia accedir pel camí vell de Queralbs a Núria, antic camí medieval pel qual els peregrins ascendien fins el santuari de Núria. Actualment es pot arribar en tren cremallera desde Ribes de Freser o Queralbs.\nLes tarifes i horaris del tren cremallera les podeu consultar a la web de la Vall de Núria.\n– Aneu cap a Queralbs, a l’entrada del poble hi ha el pàrquing de l’estació de tren del cremallera.\n– El tren cremallera us deixa al costat del Santuari de Núria. Passeu el Santuari per la part del darrera que us portarà cap un pont que creua el riu.\nPassat el pont aneu cap a l’esquerre. Més endavant passareu pel costat de l’Ermita de Sant Gil.\nAbans d’arribar a la font de l’estany hi ha un pal de rutes, continueu pel camí que fa pujada, és el camí vell de Núria a Queralbs.\nEl camí té força pendent fins a la Creu d’en Riba i Núria.\nAl costat de la creu hi ha un pal de rutes, continueu cap el mirador de la Creu d’en Riba, en pocs metres ja hi sereu, pugeu les escales per veure des de el mirador el Santuari i complex de Núria.\nTorneu a la creu i baixeu el camí per on heu vingut fins on es troba el pal del camí vell de Núria a Queralbs. Aneu cap a la dreta deixant la font de l’estany a la dreta. Continueu el camí que va al costat de l’estany fins a la passarel·la que creua l’estany.\nPasseu la passarel·la i continueu el camí que us portarà cap a l’estació del tren cremallera.\nCategories Girona Etiquetes Ripollès Navegació per les entrades


Conciliació i productivitat, és possible? | El puzle de les hores\n5 thoughts on “Conciliació i productivitat, és possible?”\nGerard on Setembre 22, 2011 a les 10:22 am said:\nSóc un pare que intenta conciliar i estic d’acord amb això que dius que les mesures de conciliació han de ser per mares i pares. Però a les empreses encara es veu malament que un home redueixi l’horari per conciliar.\nMar Lobato on Setembre 25, 2011 a les 10:04 am said:\nGràcies, Gerard. Estic d’acord amb això, les mesures de conciliació s’han de pensar per a les persones, independentment de si són homes o dones.\nGemma on Setembre 26, 2011 a les 12:50 pm said:\nMolt interessant aquest article Mar.\nA més, estic d’acord amb les reflexions que s’hi fan, la conciliació i la major autonomia es tradueixen en millor productivitat i satisfacció personal.\nLa tendència a la flexibilització de les empreses ja comença a ser destacable, però ens queda un tema pendent a la societat, que per mi és molt importat: la racionalització dels horaris escolars.\nPer molt que a les empreses es concilii, quin paper li toca a l’Administració en aquest aspecte?\nAlguns pares i mares es queixen dient que tot i conciliant a la feina, els horaris d’entrada i sortida dels centres escolars, compliquen molt poder anar a treballar sense que algun dels dos hagi de reduir la jornada.\nPenso que seria interessant que les escoles poguessin tenir uns horaris més ajustats a les necessitats de les famílies.\nMar Lobato on Setembre 26, 2011 a les 5:26 pm said:\nGràcies, Gemma, un punt de vista també necessari i interessant. Sí que caldria que tothom hi vagi alhora en aquest tema, no només empreses, també escoles i administració.\nRetroenllaç: Flexibilitat horària i teletreball, mesures de conciliació ‘low cost’ « El puzle de les hores


Aznar proposa eliminar les barreres comercials entre Europa i els EUA\nJosé María Aznar es reuneix avui amb George Bush en l'inici del seu comiat internacional com a president espanyol. Aznar ha aprofitat la visita a Washington per proposar l'eliminació de les barreres comercials entre els Estats Units i Europa abans de l'any 2015. Aznar ha anunciat que no es "jubilarà" a l'hora d'afavorir la relació bilateral entre tots dos continents, i ha assegurat que ho demostrarà quan abandoni l'executiu. El president del govern espanyol ha dit que la relació entre els EUA i Espanya no era una relació "personal", sinó "estratègica".\n14/01/2004 - 00.00 Actualitzat 14/01/2004 - 07.24\nAznar ha assegurat avui a Washington, durant la inauguració de la nova residència de l'ambaixada espanyola a la capital nord-americana, que no es "jubilarà" en el suport a la relació entre Espanya i els EUA, i ha bromejat dient que "ni tan sols quan sigui obligatori que em jubili". El president del govern espanyol ha avançat que seguirà intensament la seva feina per dinamitzar les relacions bilaterals entre tots dos països quan deixi la seva tasca al capdavant de l'executiu del PP. Aznar ha volgut destacar durant l'acte d'inauguració de la nova residència de l'ambaixada espanyola a Washington que hi veia un significat singular de l'actual relació entre Espanya i els EUA. En aquest acte, Aznar ha dit, entre bromes, que tant ell com la seva dona, Ana Botella, intentaran convèncer el seu futur nét o néta, que esperen per a la primavera, perquè també segueixi una relació estreta entre Espanya i els EUA, després d'assegurar que ja ho fan els seus fills. El president del govern espanyol ha subratllat que mai com fins ara hi havia hagut un període de tanta col·laboració entre tots dos països i ha ressaltat que tots dos han treballat a favor de la llibertat i els drets humans i en contra de l'amenaça terrorista. Aznar s'ha mostat segur que en el futur això tindrà continuïtat.


Els festivals volen un calendari que eviti «passos en fals» al sector - Diari de Girona\nEls festivals volen un calendari que eviti «passos en fals» al sector\nEls responsables de Cap Roig i Porta Ferrada demanen més concreció al Govern per prendre decisions - Defensen que treballen amb «plans A, B i C» per a l'estiu, però que estan «a cegues»\nefe/ddg 24.04.2020 | 23:47\nLa platea de Cap Roig, en una imatge d'arxiu. acn\nLa platea de Cap Roig, en una imatge d'arxiu.\n«Incertesa» és el cartell que penja aquests dies en els principals festivals musicals, els promotors dels quals exigeixen al Govern espanyol un calendari per poder organitzar-se: «No farem passos en fals fins que tinguem una normativa clara». Així ho han reiterat una i altra vegada a la Generalitat i al Ministeri de Cultura en les successives reunions que han mantingut en els últims dies, en què, segons fonts coneixedores d'aquestes trobades, s'ha imposat un crit unànime: necessiten una data límit per arrencar.\n«Necessitem saber de quin mal hem de morir per estudiar la viabilitat dels projectes», assenyala el director de The Project, Tito Ramoneda, la promotora que gestiona, entre d'altres, el festival de la Porta Ferrada de Sant Feliu de Guíxols, que de moment segueix en peu a l'espera del que es puguin allargar les restriccions pel coronavirus. Ramoneda, com la majoria de promotors, demanen respostes a l'Executiu central per poder abordar la conjuntura que travessa el sector, en què «centenars de milers de treballadors tenen els seus llocs de treball en total suspens», i començar a prendre decisions sabent les pautes que hauran de seguir d'ara endavant. «El que no farem serà fer passos en fals. Fins que no tinguem una normativa clara no mourem més fitxes», assegura.\nI és que, recorda, els festivals són «lògicament concentracions de persones», una activitat que a hores d'ara està prohibida i sense expectatives de poder-se reprendre en breu. Per això, continua, «aquesta incertesa ens fa impossible saber del cert com haurem d'actuar» tot i que, entre els escenaris més plausibles, estudien la possibilitat de retallar els aforaments, mantenir distàncies de seguretat, controls sanitaris en els accessos o l'ús obligatori de màscares.\nAixí i tot, aquestes restriccions fan emergir altres dubtes dels quals encara no tenen respostes: seran viables i, sobretot, rendibles aquestes mesures? és possible mantenir les distàncies drets? estaran disposats a viatjar els artistes internacionals? tindrà diners el públic per gastar-se'ls en cultura?\n«És evident que l'afectació serà manifesta i que hi haurà un abans i un després en la manera de fer festivals, però la incertesa no ens permet valorar-ho encara», reconeix. Per això, els promotors han urgit les administracions a donar més pautes al sector, en la línia del que ha passat en l'àmbit literari en pactar una nova data per celebrar Sant Jordi a Catalunya, i recalquen que si és possible commemorar al juliol el dia de el llibre amb la «massificació» que comporta, es «lògic» que també es permetin els festivals.\nEl director de Festival de Cap Roig, Juli Guiu, subratlla que els empresaris musicals van «a cegues»: «necessitem concreció, però encara no tenim ni certeses, ni horitzons ni calendari».\nGuiu confirma que la majoria de promotors ja compten amb plans «A, B i C», però estan a l'espera de les «directrius» del Govern central per saber quin dur a terme i no «divagar» sobre hipòtesis futures.\n«Prou feina tenim, i com bojos anem ja recol·locant concerts com per plantejar-nos coses que no sabem», sosté, abans d'assegurar que la situació s'ha unit el sector «més que mai» i ha transformat a més d'un. «Ara ja no som empresaris musicals. Som bombers: ens passem tot el dia apagant focs», ha fet broma del director del festival de Calella de Palafrugell.


About: Lo pardal roquer\nDavid Esterri i Carrasquer, conegut artísticament com a Lo Pardal Roquer, (Alpicat, Lleida, 1970) és un músic, compositor i pedagog lleidatà, fill del músic «Lo Pardal Vell». És un poliinstrumentista notable: violí, viola, guitarra, contrabaix.. Es va graduar com professional de música al conservatori de Lleida i al Bruc de Barcelona i en Geografia i Història per la Universitat de Lleida. Actualment és professor de secundària a l'INS Màrius Torres de Lleida.\nLo pardal roquer.jpg\nDavid Esterri i Carrasquer, conegut artísticament com a Lo Pardal Roquer, (Alpicat, Lleida, 1970) és un músic, compositor i pedagog lleidatà, fill del músic «Lo Pardal Vell». És un poliinstrumentista notable: violí, viola, guitarra, contrabaix.. Es va graduar com professional de música al conservatori de Lleida i al Bruc de Barcelona i en Geografia i Història per la Universitat de Lleida. Actualment és professor de secundària a l'INS Màrius Torres de Lleida. La seva passió és el rock dels anys cinquanta i el rockabilly en particular. Una de les peces del seu primer disc homònim en solitari, El cant dels pardals (una particular revisió de Pau Casals), fou inclosa en la recopilació Pop-rock de Catalunya, una selecció realitzada per l'Institut Català de les Indústries Culturals (ICIC) per promoure la música catalana en fires i mercats internacionals. Ha estat professor de violí de l'Aula de Música Tradicional i té una trajectòria com a compositor amb música de cambra estrenada i editada per l'editorial La mà de Guido de Sabadell, una òpera, una cantata i sardanes, dues d'elles premiades a «XV Certamen Ciutat de Mollet de Sardanes i Música per a Cobla», celebrat l'estiu del 2009, on va guanyar el primer premi per la sardana Aurembiaix i un accèssit per Camins i Rierols. El 2010 va estrenar una obra simfònica sobre el cant de la Sibil·la a la Seu Vella de Lleida, i també és l'autor de l'òpera infantil La gàbia daurada i la cantata Rostres. Amb la cançó Sóc de l'Oest es va popularitzar la carrera de Lo Pardal Roquer, per alguns és un Himne no oficial de les Terres de Ponent, aquesta cançó ha estat versionada per altres grups com: La Pegatina, Obrint Pas, Pastorets Rock, Quatre Vents, i compilat pel crític Jordi Bianciotto al seu llibre 501 cançons catalanes que has d'escoltar abans de morir. (ca)\nDavid Esterri i Carrasquer, conegut artísticament com a Lo Pardal Roquer, (Alpicat, Lleida, 1970) és un músic, compositor i pedagog lleidatà, fill del músic «Lo Pardal Vell». És un poliinstrumentista notable: violí, viola, guitarra, contrabaix.. Es va graduar com professional de música al conservatori de Lleida i al Bruc de Barcelona i en Geografia i Història per la Universitat de Lleida. Actualment és professor de secundària a l'INS Màrius Torres de Lleida. (ca)\nLo pardal roquer (ca)


El Nobel Stiglitz, contra els "separatistes"\nEl Nobel Stiglitz, contra els "separatistes"\n"Carlo Maria Cipolla en el brillant llibre "teoria de l'estupidesa" ens parla que a qualsevol grup humà, premis Nobel o científics aeronàutics inclosos, trobem un nombre indeterminat d'estúpids"\nAixò dels premis Nobel comença a ser alarmant. Insultant ho deixo per altres articulistes més abrandats i valents que no pas servidor. El pecat és certament original ja que el nombre d'impostures en certes disciplines és ja fantasmagòric i risible. A aquest pas haurem de crear un premi Nobel d'atreviment, de cara, galta o llagoteria, com vostès vulguin. És probable que, de confirmar-se aquesta nova, per fi ens surti un Nobel català. Almenys una bona notícia. Fins ara tenim el dubtós honor de no tenir cap d'aquests guardons entre els nostres amb el permís de l'Àngel Guimerà que fou lletjament i vergonyosa descartat per les "nobles" arts del nostres amics del govern espanyol davant l'acadèmia d'Estocolm que en aquest cas no es feu degudament el suec.\nNo hi ha un premi Nobel de matemàtiques bàsicament pel motiu elevadament acadèmic que la muller del senyor Nobel tingué a l'època un sonat afer amb un professional de les ciències exactes. Ignorem, car la història no ens ho narrat, la geomètrica de les postures però coneixem, almenys, els resultats que tingué pel no reconeixement d'un premi a aquesta sentida disciplina.\nQuan parlem de la pau, i això ja és més greu i dolorós, la cara ens hauria de caure de vergonya i d'humiliació. Consagrats terroristes internacionals, dissenyadors de polítiques quasi genocides o impietosament sagnants han estat receptors d'aquest "distingit" guardó. Fent, aquí sí, una mica de demagògia no és sobrer recordar que el propi Adolf Hitler, a proposta d'un diputat d'extrema dreta, fou candidat a un premi Nobel, justament el de la pau. Com deia el propi excaporal austríac al seu amic Goebbels "si guanyem la guerra serem els grans herois de la història, si la perdem serem vistos com els pitjors criminals de la història de la humanitat". La diferència entre el relativista i el que no ho és, és que el darrer et diu que amb independència del resultat final ells sempre foren els més grans criminals de la història. Que no vol dir els únics malfactors precisament.\nQue a l'Obama li fos atorgat un Nobel de la pau quan tot just iniciava llur mandat presidencial demostra com d'irresponsables, frívols i salvatges poden arribar a ser aquests de l'acadèmia, en aquest cas noruega. Imaginin que Obama hagués esdevingut un falcó partidari d'una agressiva política militar, un pervertidor dels drets humans o algú que no hagués complert sa promesa de tancar la base de Guántanamo. Doncs bé, llavors com podríem valorar el Nobel atorgat a un semblant president. Seria frau, precipitació, error de càlcul o totes aquestes coses a la vegada?\nAmb això que la cosa, com els monstres, es va fent grossa, i ja comença a arribar a distingits Nobels d'altres disciplines. El premi nobel d'economia l'any 2001 Josep Stiglitz compara en un article d'opinió al diari El País als partits nacionalistes extremistes, entenc que es refereix a l'extrema dreta europea, amb els grans moviments separatistes. O sigui escocesos, catalans, flamencs etc. Per acabar-ho d'adobar es refereix, no se sap si als uns i als altres o a tots, com a contraris a les idees de la il·lustració. Si Stiglitz desconeix la realitat política, històrica i filosòfica europea, el primer que hauria de fer, per més Nobel que sia, és informar-se, conrear el seu temps a l'estudi i, per satisfacció generalitzada, arribar a conclusions menys esbiaixadament barroeres i més intel·lectualment enlluernadores. Què té que veure la crisi econòmica que viu Europa, o precisant més determinats estats europeus meridionals com Grècia, Portugal, Espanya, França o Itàlia – tots ells per cert amics del centralisme- amb l'auge de moviments separatistes o secessionistes. En tot cas són els qui disposen de la paella pel mànec, és a dir els estats, els grans culpables de la situació política i econòmica que viuen els ciutadans en aquesta part del continent. El poc o nul senderi en la gestió va possibilitar vergonyes i ineficiències per tots conegudes i que si poden haver creat increments dels populismes o de l'extrema dreta a tots aquests països, no tenen res a veure amb el fenomen independentista. De fet partits com la Lega Nord avui, s'han desmarcat, si és que mai la tingueren, de la seva agenda sobiranista per fer un moviment, sense esperat retorn, cap a posicions populistes i, fins i tot, xenòfobes.\nCarlo Maria Cipolla en el brillant llibre "teoria de l'estupidesa" ens parla que a qualsevol grup humà, premis Nobel o científics aeronàutics inclosos, trobem un nombre indeterminat d'estúpids. De fet, el propi economista italià en el seu estudi insistia en la idea de no menystenir-los mai, ja que els estúpids, els individus més perillosos, són aquells que en llurs actuacions perjudiquen a d'altri però també a ells mateixos i, moltes vegades són els qui mouen –estúpidament se suposa- els fils de les coses. Que moguin els fils, és clar, no vol dir necessàriament que els moguin bé. Una lliçó per Stiglitz i per les seves "estúpides" paraules que posen en relleu l'estupidesa, o absurditat, dels que parlen sense conèixer o, pitjor encara, per acontentar a una audiència, estúpida o no, amb arguments estúpidament falsejats.


M'he deixat les claus dins de casa, que faig? - RACC Blog\nHome » Llar » M’he deixat les claus dins! Què faig?\nTags:assegurances, assistència, Com fer-ho, seguretat\nPot ser que alguna vegada t’hagis trobat en aquesta situació: surts de casa, tanques la porta, i just quan has tancat, t’adones que t’has deixat les claus dins de casa! L’escena és bastant habitual però no per això deixa de ser un maldecap i potser també una despesa gens desitjada.\nPer això, al RACC t’expliquem què has de fer si t’has quedat “fora de casa”.\nSi algú de la teva família, dels teus veïns o dels teus amics en té còpia, acostuma a ser la solució més fàcil. Truca’l i quedeu per passar a recollir-les.\nSi no és el cas, truca la teva assegurança de la llar. Pot ser que cobreixi aquesta contingència. Ràpidament vindran i t’obriran la porta.\nSi ningú no té còpia de les claus i la teva assegurança no cobreix el manyà, segur que algú et dirà que intentis obrir la porta amb una radiografia o una targeta de crèdit o que saltis pel balcó. Com que el més probable és que no tinguis radiografies a mà, no és gens fàcil obrir amb una targeta i no val la pena córrer el risc de fer-te mal, el millor és que truquis un manyà.\nSi necessites l’ajuda d’un manyà, tingues en compte els consells de l’OCU:\nBusca un professional de confiança, i si és possible, del barri, ja que així t’estalviaràs el desplaçament.\nDemana més d’un pressupost, perquè les reparacions urgents poden comportar preus abusius.\nDemana que confirmi el preu així que arribi, per evitar un disgust quan hagi obert la porta.\nDemana sempre la factura per poder reclamar si fa falta.\nEn definitiva, si tu ets fora les claus dins de casa, no perdis els nervis. Encara que és una mala jugada, no és res que no tingui solució. Segueix els nostres consells i intenta que no et torni a passar.


Donec Perficiam no va especificar els partits convocats a...\nDonec Perficiam no va especificar els partits convocats a la reunió per la unitat independentista\nConfirma que Josep Costa va presesentar-se "a títol personal" però amb el vistiplau de Laura Borràs\nRedacció 05/12/2020 5:24 pm\nCueja encara la polèmica per la reunió telemàtica que va organitzar el col·lectiu Donec Perficiam per buscar la unitat de l’independentisme per al 14F. Una reunió en què van participar partits com el Front Nacional de Catalunya i Força Catalunya. En un comunicat, Donec Perfiam assegura que va enviar a tots els partits independentistes una convocatòria de reunió en la qual es deia textualment: “Mitjançant aquesta carta, us convoquem a totes les forces polítiques que teniu com a objectiu la Independència el proper dijous 3 de desembre a partir de les 18:00h a una reunió virtual per Zoom. “En cap cas, mai es va especificar qui eren aquests partits, ni les persones concretes que hi serien presents. Per tant, els partits que no hi eren presents menteixen quan diuen que no van venir per no estar asseguts a la mateixa taula amb segons quins partits”, diu el comunicat.\nPer altra banda, sobre la polèmica per la presència de JxCAT, l’entitat remarca que “només el vicepresident del Parlament Josep Costa va dir que hi era a títol personal, tot i que va fer constar que Laura Borràs era coneixedora de la seva presència en aquesta trobada”.\nEn relació a la presència de “forces polítiques incòmodes”, el comunicat esmenta que “malgrat que diversos grups van expressar que no se sentien còmodes per la presència de certs partits, ningú va abandonar la reunió per aquest motiu i en aquest sentit des de Donec Perficiam volem agrair la participació de tots els assistents. Els honora a ells i al seus partits la valentia d’estar disposats, tot defensant cadascú les seves posicions, ser capaços també d’apartar apriorismes i prejudicis, ni que sigui per una estona, i mirar més enllà i escoltar els que, essent afins o no, són part del nostre país com qualsevol altre”.


A cada vegada més països occidentals s'ha limitat o prohibit, en els espais públics, l'ús de determinades peces de roba habituals en els països islàmics. Aquestes peces vetllen, total o gairebé totalment, el cos de les dones: és el cas de la burca (cobreix completament el cos), de el nicab (cobreix tot el cos, excepte els ulls) i també del xador (només deixa a l'descobert la cara ). Faig referència a aquesta indumentària tradicional musulmana per establir una analogia amb aquests internautes que intervenen en les xarxes socials, portant no el nicab o el xador sinó directament el burca de l'anonimat.\nA les xarxes socials podem diferenciar dos arquetips d'internautes, amb comportaments totalment diferents i fins i tot oposats. D'una banda, hi ha aquells que fan un estriptis constant, esclaus d'un narcisisme exacerbat i patològic: pengen contínuament fotos i expliquen, amb pèls i senyals, el que han fet, el que diuen que estan fent o el que pensen fer. I, d'altra banda, hi ha els portadors de el burca, que interactuen parapetats després la barrera de l'anonimat, del pseudònim o del fals nom. Avui deixem per a una altra ocasió als desenfrenats i malaltissos narcisistes digitals i ens ocuparem només dels portadors de la burca.\nEn els meus passejos per les Xarxes Socials, a aquests portadors de la burca no els sòl prestar atenció i els dic "anònims" (sense nom), "descarats" (sense cara) i "sense ànima" (sense ànima, que es reflecteix en el rostre i en el nom). Alguns analistes, pel contingut i la forma de les seves intervencions en les xarxes, els titllen també de "talibans", de "hooligans", de "franctiradors" o de "controls", denominacions totes elles amb connotacions pejoratives. Aquests internautes solen tenir una molt mala reputació digital. Altres estudiosos els consideren equivocadament "advocats de el diable", "mosques colloneres" o "tàvecs socials", denominacions parasinonímicas amb connotacions, més aviat, laudatòries. Ara bé, els anomenats "tàvecs socials", portadors de el burca, no li arriben ni a la sola de la sandàlia del "Tábano d'Atenes", l'honest radical i insubornable Sòcrates.\nEls del burca són els internautes que tiren la pedra lingüística i amaguen el nom real. Això denota no només un acte de covardia per part dels escrividors que, com aquell torero poruc que es va tallar la cua, no tenen bragueta (o dídims o ovaris) per carregar amb les conseqüències dels seus actes lingüístics. És també un signe de desconfiança o de manca de seguretat en el que han escrit o en com ho han escrit. I això revela, al seu torn, que no han cuidat ni el que diuen ni com ho diuen. Aquesta asseveració coincideix amb les declaracions de Victor García de la Concha, Exdirector de la RAE, quan afirma que el parlar esparracat dels de la burca "rebaixa el nivell, tanca les lleres per a un discurs obert a l'matís, a la reflexió, a la crítica, a la racionalitat ". Per això, els de el burca no donen la filiació als seus textos i els abandona "gallinaceamente", com es va fer amb Moisès al Nil.\nEn efecte, els del burca es dediquen a penjar a les Xarxes missatges provocadors, irrellevants i inadequats. Mean sistemàticament fora de el test i es van sempre pels turons d'Úbeda. D'aquesta manera, intenten molestar, provocar, linxar i "escrachear" a altres internautes; crear confusió i alterar el debat sobre un tema concret; pertorbar una comunicació natural i normal; generar violència verbal i actituds trobades; ocupar les xarxes socials, provocant així un col·lapse en el trànsit digital, perquè no es parli de les coses que interessen als ciutadans; ... "Que sais-je encore". Per això, no dubten a utilitzar grolleries i expressions ofensives, en verbalitzar mentides o en produir missatges incendiaris, sarcàstics i disruptius. Això no sembla estar emparat per la llibertat d'expressió o, almenys, per la cortesia lingüística. Per això, Manuel Vicent ha escrit molt encertadament que "la tècnica ha fet possible que estiguem tots a la mercè dels brams que ens ofereixen les ones [i les xarxes socials]".\nAquests internautes portadors de burca actuen, unes vegades, com llops solitaris: viuen les interaccions a les Xarxes com un joc o divertiment o instrument per a fugir de la soledat o per satisfer la seva narcisisme patològic exacerbat, buscant sempre l'aplaudiment del ramat. I, altres vegades, intervenen en comandita o ramat, com autèntics "brossa". Són els tontos útils, que no dubten a allistar-se per formar batallons de mercenaris a el servei d'una organització (partit, sindicat, empresa), d'un moviment o d'una causa, per desinformar i manipular els incauts internautes. Són agents de la "agitprop" (agitació i propaganda) per influir sobre l'opinió pública, en el marc de les campanyes electorals o publicitàries per exemple, i perquè els comanditaris i ells mateixos puguin obtenir rèdits polítics, sindicals, empresarials o crematístics.\nLes Xarxes Socials, com tot a la vida, no són ni bones ni dolentes "per se". Són bones o dolentes segons l'ús que es fa d'elles. Són una eina neutra, però podem convertir-les, per l'ús que fem, en un instrument negatiu (de destrucció) o positiu (de construcció). Ara bé, crec que l'anonimat pot arrumbar, si no ho ha fet ja, la potencialitat i la funcionalitat de les Xarxes Socials, si no es posa límit a aquestes tèrmits humanes, els portadors de el burca, que estan convertint les Xarxes en instruments de assetjament, opressió i d'odi, i no de comunicació, d'alliberament i de respecte cap als altres. Com ha escrit encertadament Manuel Vicent, què trist que "hi hagi al món més de 2.000 milions de pollastres i gallines picotejant, dia i nit, banalitats, brams i bajanades en els teclats de l'ordinador"!\nPer això, caldria desratitzar les Xarxes Socials d'aquests rosegadors portadors del burca, no donant-los carnassa, que només els s'acarnissa, ignorant-los i creant al voltant d'ells un cordó sanitari. Així s'evitaria que segueixin contaminant i prostituint el comerç lingüístic a les Xarxes Socials. Ignorant i privant-los de les trones o tribunes als quals s'han enfilat, desapareixeran com un terròs de sucre en un got d'aigua. O acabem amb els del burca i "s'educa els nens en el pensament crític o serem els borregos més ximples de la història de la humanitat, caminant a l'escorxador i belant mentides tots a una", Rosa Montero dixit.


Disseny web, programació web i SEO per a Massive | La Teva Web\nDisseny web, programació web i SEO per a Massive\nMassive és una empresa que ofereix a diferents empreses llogar equips de so a Barcelona, a més d'il·luminació i altaveus per als esdeveniments que es vagin a celebrar. Compta amb més de 20 anys d'experiència en àmbits com ara esdeveniments, producció, gales, teatre, musical i convencions. I treballen amb grans marques de referència del sector com D & B Audiotechnik, Clearcom, Mides, Martin o Shure.\nPer a aquest projecte hem dissenyat una pàgina web molt neta i clara. Per aconseguir-ho ens hem decantat pel menú d'estil burguer, icones de relleu de color vermell i una tipografia fina i d'estil pal. També vam presentar els projectes amb elements que donen la sensació que els projectes suren a la pàgina web. Per a aquest últim concepte, ha estat tot un repte per al nostre equip de maquetadors web perquè funcionés als diferents navegadors, així com la tablet i mobile.\nGràcies a la programació web que treballem a LA TEVA WEB fa que la pàgina web vagi més ràpida, és a dir, el web es carregui molt més ràpid als navegadors i s'aconsegueix una major optimització seo enfront d'altres plantilles de CRM.\nA nivell de marketing online, treballarem juntament amb el client per posicionar el web a Barcelona així que hem pactat conceptes com lloguer so Barcelona o lloguer d'altaveus Barcelona, per millorar una major visibilitat a Google i obtenir un major trànsit cap a la web.\nEt convidem que visitis el web de Massive


El rodatge d’una pel·lícula a Gelida arriba a la recta final – La Bústia\nPer Redacció / La Bústia 2 de juliol de 2019 a les 17:00 0 1347 Visites\nEl llargmetratge S.A.R.A. compta també amb la participació dels actors Biel Duran i Francesc Garrido\nEl director gelidenc Juan Manuel Martínez i l’equip que l’acompanya estan en la recta final del rodatge de S.A.R.A., el segon projecte després del curtmetratge ‘Sin vuelta atrás, filmat i produït a Gelida.\n‘S.A.R.A.’ és el seu primer llargmetratge: “un thriller d’intriga psicològica amb tints sobrenaturals”, explica a labustia.cat el director. Una producció pròpia que el pròxim 29 de juliol “farà just un any que la pel·lícula va començar a rodar-se i que avança lentament, ja que intervé molta gent”.\nJuan Manuel Martínez ressalta que quasi la totalitat dels actors són veïns de Gelida i “a vegades és difícil compaginar els horaris per fer coincidir a més d’una persona. Ara estem en la recta final del procés de gravació, després quedarà l’edició, la postproducció i, per últim, la banda sonora que està a càrrec del compositor sevillà Pablo del Campo”.\nMartínez ha volgut celebrar l’any de rodatge fent un videoclip amb la cançó principal de la pel·lícula, cantada per la cantautora An-Marí. Col·laboracions amb les quals ja va comptar amb el curt presentat el primer cap de setmana de maig de l’any passat.\nEntre els participants, que ho fan de forma amateur, trobem els gelidencs Biel Duran i Francesc Garrido, actors professionals de cine, sèries de televisió i obres de teatre.\nBiel Duran va debutar com a protagonista de ‘La teta i la lluna’ (1994), de Bigas Luna, amb només 9 anys. Ha fet sèries de televisió com ‘Nissaga de Poder’, més recentment ‘Cites’ de TV3, i ara a ‘Derecho a soñar’ de TVE. Al teatre actualment està de gira pel territori català amb ‘Ovelles’.\nFrancesc Garrido va debutar al teatre amb l’obra ‘Alfons Quart’ (1990), al cine amb la pel·lícula ‘La ciudad de los prodigios’ i a la sèrie de TV3 ‘Estació d’enllaç’. Recentment, també ha estat un dels protagonistes de la sèrie ‘Sé quién eres’, de Telecinco.\nEntre anècdotes i aparicions, també ha comptat amb la participació de La Bústia en una de les escenes. La previsió és que la pel·lícula es pugui estrenar a Gelida el primer trimestre del 2020.\nFoto: Pere Palomera.\nBiel Duran i Míriam Pérez, en una escena de S.A.R.A.\nFrancesc Garrido i Patricia Garrigó, en una escena de S.A.R.A.\nPrimer tràiler ‘S.A.R.A.’:\nSegon tràiler ‘S.A.R.A.’:\nVideoclip complet aquí ‘S.A.R.A.’:\nCurt complet ‘Sin vuelta atrás’:


fcodina | Cuidant Infants | Pàgina 2\nArxiu de l'autor: fcodina\nEl meu infant té un buf al cor! I ara què?\nLa causa dels bufs innocents que és desconeguda. Possiblement les característiques pròpies del tòrax dels infants (el pit més prim, major velocitat de la sang, proporcionalment una més petita mida dels vasos sanguinis…), poden ser la causa.\nAquesta entrada va ser publicada a General i etiquetada Consells salut, Malalties del cor el 11 Abril 2018 per fcodina.\nPoca grip i molta bronquiolitis\nEl servei de vigilància de les infeccions respiratòries agudes a Catalunya informa que l’activitat gripal a Catalunya es troba encara a un nivell baix amb circulació esporàdica de virus gripal. La taxa de síndromes gripals registrada continua baixa, per sota de la tendència mitjana de les temporades anteriors.\nAl contrari, la bronquiolitis, la malaltia respiratòria més freqüent en els nens petits, continua omplint de malalts les consultes, les urgències i els llits dels hospitals. Les darreres setmanes, del total de pacients ingressats a l’Hospital de Calella quasi la meitat han estat menors de 2 anys amb diagnòstic de bronquiolitis.\nRecordeu que la bronquiolitis comença amb un quadre de mucositat nasal i tos, en pocs dies el procés evoluciona fins a produir dificultat respiratòria (respiració ràpida, aleteig nasal, xiulets al pit i les costelles marcades al respirar). La febre és inconstant. Afortunadament la majoria dels infants presenten una forma de bronquiolitis benigna que pot durar fins a dues setmanes i que pot ser controlada des de l’ambulatori. La bronquiolitis, com altres malalties respiratòries víriques, no té cap tractament específic.\nÉs d’esperar que en les properes setmanes l’epidèmia de bronquiolitis comenci anar de baixa i comencin a aparèixer quadres gripals.\nAquesta entrada es va publicar a General a 13 gener 2016 per fcodina.\nLa web “Cuidant infants”, propòsits pel nou any\nA començaments d’aquest any va aparèixer la primera publicació del nostre web “Cuidant Infants”. Ara que quasi tenim un any, la nostre criatura està aprenent a caminar.\nEl portal “Cuidant Infants” del Servei vol aprofitar les possibilitats de les xarxes socials per a millorar l’accessibilitat i l’atenció dels nostres infants. “Cuidant Infants” neix per aportar una informació rellevant per als professionals de la salut dedicats a l’atenció al nen i a l’adolescent, així com per als públics sensibilitzats amb la salut i el benestar de la infantesa (mestres, monitors, assistents socials, farmacèutics, periodistes, polítics, gestors sanitaris, etc.), i òbviament per pares i mares i/o la població en general.\nDurant el 2015 hem publicat noticies i blogs sobre alimentació, malalties, consells de salut, vacunes, accidents infantils….intentant fer-vos arribar informació d’interès i noticies d’actualitat sobre temes de salut general, especialment salut infantil.\nEl nostre desig per aquest proper any 2016 és seguir oferint noticies i informació a les famílies però també fer que “Cuidant Infants” sigui una eina que ajudi en la relació entre les famílies i els professionals sanitaris que tenen cura de la salut dels nens i nenes. Aquest propòsit no es possible sense escoltar a les famílies, per això us convidem a fer-nos arribar els vostres comentaris que ens ajudaran a millorar el nostre lloc web.\nCom en qualsevol altra activitat sanitària, la relació entre les famílies i els professionals de salut en el portal de pediatria compleix les normes de privacitat i confidencialitat.\nEsperem les vostres opinions, suggeriments o comentaris que vulgueu enviar-nos a través de la nostra adreça de correu electrònic (PediatriaWebcsms@salutms.cat) o des del formulari de contacte de la pàgina web.\neditor de “Guidant Infants”\nAquesta entrada es va publicar a General a 30 Desembre 2015 per fcodina.\nMolts nens i nenes a urgències i especialment petits? La Bronquiolitis està aquí.\nDurant els mesos de fred, diferents virus respiratoris afecten a grans i petits. La bronquiolitis és una infecció respiratòria més freqüent en lactants que pot precisar l’ingrés hospitalari fins en cinc de cada cent lactants. El virus respiratori sincital (VRS) és el principal agent causal de la bronquiolitis.\nLa malaltia comença amb un quadre de mucositat nasal i tos, en pocs dies el procés evoluciona fins a produir dificultat respiratòria (respiració ràpida, aleteig nasal, xiulets al pit i les costelles marcades al respirar). La febre és inconstant. En els nens petits, que pateixen malalties respiratòries o cardíaques, poden presentar complicacions que poden arribar a ser greus.\nAquesta entrada va ser publicada a General i etiquetada Consells problemes de salut, malalties respiratories el 22 Desembre 2015 per fcodina.\nRefredats. Fidels a la cita de cada hivern\nArriba l’hivern i pot semblar que el teu fills està sempre malalt o té mocs o té tos o totes dues coses, amb febre o no. És una consulta freqüent en aquesta època de l’any. Les infeccions de l’aparell respiratori són el motiu més freqüent de consulta a pediatria durant els mesos d’hivern, encara que són presents en qualsevol època de l’any.\nEl refredat acostuma a afectar amb més freqüència als menors de 2-3 anys, ja que per una banda el seu sistema immunitari encara no és prou madur, i per altra és més fàcil que entrin en contacte amb altres nens també afectats i que fàcilment els hi contagien a través de les secrecions respiratòries, sobretot aquells que van a llar d’infants. Són episodis molt freqüents i sovint recurrents durant els mesos freds.\nAquesta entrada va ser publicada a General i etiquetada malalties respiratories el 18 Novembre 2015 per fcodina.


Hi ha moments en la lactància que es fa molt costeruda. Quan portes mesos o anys sense aclucar l’ull més de dues o tres hores seguidesla tensió es pot tallar amb un ganivet. Avui deslletament noctur.\nAbans de res deixar clar que no entraré a valorar si és el millor o no, si cal aguantar ad infinitum i no entraré en cap valoració ni judici sobre les mares que demanen una treva nocturna. Estic convençuda que la lactància és un ball de dos i si un dels dos es cansa de ballar té dret a parar quan ho decideixi.\nDit això anem al gra.\nSovint quan les criatures es fan grans et plantes sense adonar-te’n sobre els 18-20mesos mantenint la lactància diürna i la teta nocturna. Hi ha qui assegura que a mesura que creixen, les preses tan diürnes com nocturnes, es van espaiant i que cal que les criatures a partir dels x mesos dormin tota la nit seguida sense demanar. Potser ja us heu adonat que això no acostuma a ser cert i que sovint les criatures manenten un ritme intrèpid de preses que fan que les nits es converteixin en una tortura difícil de suportar. Per contra, les preses diürnes són més lleugeres de portar perquè la criatura es distreuo va a la llar d’infants o fa mil activitats i deixa més de banda la teta....\nArribats a cert punt moltes mares voldrien seguir només amb les preses diürnes i deixar les nocturnes per poder aclucar l'ull una mica més.\nAbans de seguir i per no fer-vos perdre el temps us explico que solucions màgiques no n’hi ha, que normalment un deslletament nocturn requereix temps i nits tenses, que no és simple però que es pot aconseguir i del que es tracta és de fer-ho de la manera més dolça i menys dolorosa per tots.\nConsideracions prèvies abans de començar amb qualsevol deslletament nocturn:\nCal explicar-ho a la criatura un parell de setmanes abans, encara que sembli que no ens entén, explicar que el dia x deixarà de prendre pit és important.\nCal planificar una compensació, si no hi ha teta hi ha d’haver altes coses: petons, abraçades, cançons, braços...\nBuscar el moment per fer-ho, les vacances són un bon moment, un pont o un aqüeducte que ens permetin descansar durant el dia de la tensió que podem viure a la nit.\nMolta paciència i tranquil·litat. MOLTA.\nSaber que podem tornar enrere o desdir-nos de la nostra decisió. No passa res!\nAra us apunto diferents mètodes i vosaltres mateixes, que ja sou grandetes per decidir-vos per un o altre:\nPotser el més simple de tots però que amb nens grans no es pot descartar. S’informa que la mare està molt cansada i necessita dormir. S’informa a la vegada que l’estimes igual i que l’acompanyaràs igual a l’hora de dormir però que no hi haurà teta a la nit. Pot semblar sorprenent però hi ha criatures que ho accepten sense més. No és habitual però sí que ho he vist.\n-La lluna i el sol:\nAmb nens de més de dos anys se’ls pot explicar que quan “surt” la lluna la teta se’n va a dormir iper tant no hi ha teta quan és fosc. Quan surt el sol o quan hi ha sol (ull amb l’horari d’estiu) la teta segueix a disposició del consumidor.\n-La parella entra en acció:\nOpció només vàlida per parelles MOLT implicades, amb recursos, imaginació i molta, molta paciència. Hi ha dues opcions: mare segueix dormint a l’habitació, mare dorm en un altre habitació.\nDormi on dormi la mare l’idea és que el pare sigui el que s’ocupi dels despertats nocturns de la criatura, que calmi, mimi i torni a fer adormir a la criatura.\n-Dormir amb altres que no siguin la parella:\nA vegades cola començar a dormir amb els germans grans ( han de ser grans de veritat) o si la parella queda descartada o no en tenim, una àvia, una tieta, un tiet.... Un familiar amb relació directe amb la criatura i de molta confiança pot dormir amb la criatura unes nits perquè deixi de demanar pit.\n- Dormir fora de casa ( la mare):\nLa més dràstica de les opcions que requereix que una de les dues tècniques anteriors: parella o familia, es posi en funcionament, això sí, lluny de la mare que marxa de viatge o casa d’ algú altre.\nEn totes aquestes opcions les criatures acostumen a dormir seguit al cap de poques nits i no tornen a demanar pit. Això sí penseu que despertar es despertaran i demanar altres coses: aigua, llet, menjar, petons, cançons..... Perquè les vostres criatures us segueixen necessitant.


Petites catarsis quotidianes | Amb C de Cinema\nPetites catarsis quotidianes\n19/06/2011 in Estrenes recents | Tags: Drama\nDe la mateixa manera que la premsa se serveix de les xifres de recaptació al país d’origen per publicitar certes pel·lícules -sobretot americanes-, de tant en tant es produeix el mateix fenomen -i se segueix la mateixa estratègia comercial- amb pel·lícules d’èxit franceses. Petites mentides sense importància (Les petits mouchoirs) es presenta al nostre país amb l’aval dels cinc milions d’espectadors que han pagat religiosament una entrada al país veí per veure aquest melodrama coral.\nDirigida pel director, i també actor, Guillaume Canet, la pel·lícula necessita més de dues hores llargues per arribar a la catarsi col·lectiva d’un grup d’amics que decideixen anar-se’n de vacances, tot i que un dels companys de gresques nocturnes ha ingressat a l’hospital després de patir un accident de moto. A partir d’aquest -inversemblant- punt de partida, i un cop aquests adolescents madurs s’han traslladat al lloc d’estiueig, el director comença a construir un petit microcosmos d’emocions quotidianes. Les interioritats personals de cada personatge s’aniran desenvolupant i entremesclant amb les dels altres actors del drama com si tot plegat fos un culebrot televisiu. Els secrets inconfessables dels individus que formen aquest conjunt humà, que ja passa de la trentena però que sembla viure una adolescència perenne, se’ns van revelant de la mateixa manera que es desenvolupen els capítols diaris de les ficcions de sobretaula. Igual que els maldecaps innocus dels protagonistes -eterns Peter Pans!- d’una sèrie tan coneguda com Anatomia de Grey, Canet utilitza trucs similars per manipular l’audiència emocionalment: personatges aïllats físicament -en les habitacions del xalet estiuenc d’un dels protagonistes- com a metàfora del seu aïllament personal i emocional (amb els suaus tràvelings horitzontals que passen d’habitació en habitació on s’està cada personatge); l’ús -o abús- de música melosa en els moments àlgids, que servirà per vendre, sense gaire esforç, el corresponent CD amb una recopilació de les millors cançons; la típica pel·lícula casolana que contempla el grup d’amics en un punt determinat del film, que pretén remoure la consciència i els sentiments de personatges i espectadors…\nÉs necessari recórrer a tots aquests recursos audiovisuals per tocar la fibra sensible de l’audiència? Sempre critiquem els drames ensucrats de l’altra banda de l’atlàntic, però quan els francesos s’hi posen, no queden curts! Recordo ara mateix un parell de pel·lícules franceses, també amb gran èxit de públic, que pecaven, igualment, d’un excés de sucre i bones intencions: Els nois del cor (Les choristes, 2004), de Christophe Barratier, i Les meves tardes amb la Margueritte (La Tête en friche, 2010), de Jean Becker. Amb això no vull pas dir que Petites mentides sense importància sigui una mala pel·lícula, però sí excessivament complaent, amb un grapat de situacions massa forçades i mastegades, i una torrentada de sentiments que no deixen gaire marge per a la reflexió personal. Guillaume Canet pren, a vegades, decisions artístiques més que dubtoses, que fan trontollar el difícil equilibri emocional de la pel·lícula. Només un exemple: calia incloure amb calçador la cançó del Maxim Nucci Talk to me (a tall de metàfora musical) en un punt clau del film per fer encara més evident la manca de sinceritat que gasten els protagonistes? Aquests moments-anunci són els que resten credibilitat al llargmetratge. Tanmateix, el talent dels actors que han participat en el projecte ens permet oblidar algun dels errors creatius del jove director. Val la pena destacar la interpretació -exagerada, però terriblement divertida- de l’actor François Cluzet, que interpreta un gerent d’hotel neuròtic i perfeccionista fins a l’exasperació, que combina el millor Woody Allen amb el millor Louis de Funès. La seva croada personal contra les mosteles que assetgen la vivenda genera situacions absurdes impagables.\nSi es tracta de triar, però, entre els diferents retrats generacionals que ens ha regalat el cinema aquestes darreres dècades, em quedo, sincerament, amb la divertida i entranyable Els amics d’en Peter (Peter’s Friends, 1992). Aquesta pel·lícula del director i actor Kenneth Branagh és, juntament amb Retrobament (The Big Chill, 1983), de Lawrence Kasdan, una de les dues influències cinematogràfiques que han inspirat Guillaume Canet a l’hora de crear i filmar Les petits mouchoirs, el seu senzill collage generacional, ple de sentiments prefabricats, i embolicats amb un llacet, com si es tractés d’un anunci de colònia. Els anuncis eficients, però, amb un parell de minuts i una millor economia de mitjans, ja en fan prou per fer aflorar les emocions i la llàgrima fàcil.\n« Qui és el doctor Harris?\nFantasmes d’estar per casa »