Àngel Villalba presenta l’«Adéu del cantautor II» a Calaceit » Temps de Franja\nL’acte va començar amb una introducció del columnista i coordinador d’aquest mitjà Carles Terès, per donar pas tot seguit al protagonista de la vesprada, que va explicar el procés de creació dels textos de llibre per acabar il·lustrant-ho amb la interpretació d’alguna de les cançons —malgrat l’adéu que ja fa dies que va fet com a cantautor.\nFinalment, el també cantautor Joan Artigas, va delectar els assistents amb un recital de poemes i cançons d’en Salvador Espriu, Gabriel Ferrater, Joaquín Carbonell, José Antonio Labordeta i del propi Àngel Villalba.\nDos moments de l’actuació d’en Villalba, amb el públic seguint els textos de les cançoms interpretades. / C. Terès\nJoan Artigas. / C. T.\nReproduïm a continuació la introducció d’en Carles Terès:\nEstem aquí per sentir les paraules de l’Àngel Villalba, tant les que tot seguit mos adreçarà ell mateix com les que cantarà en Joan Artigas després, per això seré molt breu.\nAbans de res, vull confessar que soc un mal lector de poesia. Em costa que els poemes em faiguen efecte, és a dir, que em tòcon la fibra, que puga entrar en el món que el poeta em vol transmetre. Però n’hi ha una mena que sí que m’arriben endins, perquè els entenc, perquè les paraules que els conformen són precises i estimulants, i aconsegueixen fer-me sentir el plaer de la lectura. I l’Àngel pertany an este grup. Per això, quan em va proposar de fer esta petita introducció, m’hi vaig veure amb cor.\nL’Àngel fa una poesia essencial, que explica històries amb les paraules justes i genuïnes, sense experiments literaris l’objecte dels quals sol ser enlluernar el lector (tot i que sovint, el que en realitat fan és estabornir-lo). Com diria l’Estellés, un altre dels poetes que m’estimo, sóc elemental, ja ho sé, però què voleu que hi faça.\nUna de les virtuts que tenen els poemes de l’Àngel és que estan empeltats de la literatura oral popular. Els arbres s’empelten per aconseguir-ne un millor fruit i una major resistència. Igual com feia Desideri Lombarte, Villalba ens retrata el seu món (tant l’exterior com l’interior) amb l’estil i el vocabulari dels romanços, les jotes o les dites populars. I ho fa tan bé, que eleva les paraules que ha mamat a casa a un altre nivell. Podria dir que les dignifica, però en realitat el que fa és mostrar-les en tota la seua enlluernadora dignitat. Aconsegueix allò tan difícil (i que jo tant envejo) de traslladar tota la gràcia de la parla popular al món de la literatura. N’hi ha molt pocs que ho sàpiguen fer.\nL’Àngel busca compartir unes vivències amb lo seu lector-espectador. Vivències que poden ser un record, uns sentiments, una reflexió vital, un crit social. En este aspecte, el de la reivindicació social, jo hi incloc el que és la meua passió: la reivindicació de l’idioma —que, al capdavall, és la ferramenta que dona forma al pensament. No sé si l’Àngel n’estarà d’acord, en això d’incloure la reivindicació lingüística dins la social. M’és igual, perquè al final, lo poema és tant de l’autor com del lector. Perquè a la pràctica, lo càstig que ha rebut —i encara rep— la nostra llengua, és una injustícia molt gran, començant pel nom infamant que li han donat, i que alguns —massa— han acceptat: Xapurriau.\nLo nostre cantautor (o ex cantautor, tot i que crec eixa condició no es perd mai) ha contribuït a desfer esta injustícia, en fer servir lo seu (lo nostre) idioma per crear la seua obra. Si fóssem una cultura normal, això no tindria cap importància. A ningú se li fa estrany que un de París escriga en francès, un de Valladolid en castellà o un de Lisboa en portuguès. Per què, allavons, encara mos pregunten als favarols, calaceitans o torredarquins: «Com és que no escrius en castellà, en lo majo que és? Si així tothom t’entendria!».\nL’Àngel reivindica l’ús del nostre català en tots els àmbits de la vida des d’una postura allunyada de qualsevol essencialisme nacionalista («La pàtria, ni fu ni fa», diu en un poema). Per tant, allibera la llengua d’una llosa que, segons el meu entendre, li fa més mal que bé.\nI no vull allargar-me més. És hora de sentir (en tots els sentits de la paraula) el protagonista d’avui.


Expansió en mitjans privats - Saül Gordillo\n—El Punt. Pel gener de 1990 m’incorporo a Punt Diari com a corresponsal de l’Alt Maresme per escriure cròniques i fer fotografies per a totes les seccions: esports, política, successos, cultura... Vaig entrar-hi de la mà de Toni Fuentes, a qui vaig substituir quan ell va deixar la corresponsalia —per anar a treballar a La Vanguardia i El Periódico a Barcelona— de la delegació del diari al carrer Sant Antoni, de Calella, precisament just davant d’on actualment viuen els meus pares. Durant els següents disset anys vaig passar per les delegacions de Punt Diari i El Punt de Calella, Blanes, Mataró, Rubí i Barcelona. És la meva etapa més llarga en un mitjà de comunicació. Vaig començar cobrant a tant la peça per foto i article publicat en funció de les línies d’extensió, però no vaig entrar en plantilla fins al 1993, quan Joan Vall i Clara ens va reclutar juntament amb Josep Maria Flores per anar preparant la sortida del diari al Maresme, amb edició pròpia per a tota la comarca i redacció a Mataró. Després de fer de corresponsal a tant la peça entre 1989 i 1993, vaig fer de redactor en nòmina entre 1993 i 1995 a Calella, Blanes i anant els caps de setmana i sempre que calia a la redacció del carrer Figuerola de Girona. Amb la sortida de l’edició del Maresme, el 1995, em van ascendir a cap de secció en l’equip fundacional d’El Punt del Maresme. En Vall Clara ens va demanar a Josep Maria Flores i a mi que féssim de caps de secció per ajudar qui en seria el director, Manuel Cuyàs. A Mataró vaig ser-hi quatre primers anys, els més apassionants i enriquidors de la meva trajectòria inicial. A la redacció del camí de la Geganta de Mataró hi vaig conèixer una jove periodista amb qui m’acabaria casant l’any 2000, Ana Villaverde, que cobria una part de la comarca i feia cròniques polítiques de primera. Amb Cuyàs, Flores, Francesc Santiago, Oriol Ribet, Xevi Galceran, Roland Ledo, Abert Camps, Albert Calls, Eduard López, Laura Juanola, Cati Morell, Iolanda Màrmol, Ure Comas, Elena Ferran, Eva Vinyals, Eva Font, Fàtima Domínguez, el fotoperiodista Quim Puig i un llarg etcètera de companys, corresponsals i col·laboradors vam gaudir treballant, vam aprendre el que no estava escrit, ens hi vam deixar la pell per convertir El Punt en el mitjà de referència de la comarca i vam fer-nos molt amics. La feina era la passió i érem joves. Començàvem d’hora i acabàvem sopant plegats al Cava 86 i fent copes al Das Andere. Tot era un continu, i apreníem uns dels altres, i quan anaven mal dades trucàvem a Girona per demanar consell a Emili Gispert, Joan Ventura, Jordi Grau, Xevi Xirgo,\nDurant 17 anys vaig passar per les delegacions de Punt Diari i El Punt a Calella, Blanes, Mataró, Rubí i Barcelona. És la meva etapa més llarga en un mitjà de comunicació. Vaig començar el 1989 cobrant a tant la peça per foto i article publicat, i el 1993 vaig entrar en plantilla\nMiquel Riera... Al principi ens van ajudar en la sortida del diari en Jordi Molins amb el disseny i les maquetes, i en Pep Riera tancant planes i l’edició perquè els primers dies no falléssim als quioscos de la comarca. El 1999, quatre anys després del naixement de l’edició maresmenca, en Vall Clara em va proposar que anés a Rubí (Vallès Occidental) com a director d’edició a repetir l’experiència expansiva del diari mentre Cuyàs i Flores es quedaven a Mataró. Durant més de dos anys (1999-2001) vaig dirigir una edició local diària a la ciutat vallesana de llavors 60.000 habitants, on també vam viure intensament a la redacció la potència del periodisme de proximitat en una època en què l’evolució de la revista Rubricata cap a El Punt va marcar l’agenda informativa rubinenca. Allà també vam pencar de valent, amb Quim Rubio, Berta Gonzàlez, Mònica Bernabé, Emma Ansola, Sònia Marsal, Albert Solé i Carles Aluju, entre d’altres. El 2002 en Vall Clara em va reclamar tornar a Mataró, on vaig substituir Manuel Cuyàs com a director entre 2002 i 2003. Cobert des de Girona per Joan Ventura, amb qui vam treballar fent convenis amb tots els ajuntaments i les grans empreses i institucions maresmenques, vam acabar de situar El Punt dalt de tot en una comarca que llavors tenia 300.000 habitants, amb 3.300 exemplars diaris entre subscripcions i vendes al quiosc. Després de l’edició de Girona, la mare i central d’El Punt, la del Maresme es va convertir en la de major difusió, i la facturació publicitària i els acords comercials eren rellevants per al grup Hermes Comunicacions. Dirigia, feia gestió, escrivia cròniques i editorials i feia portades, em sentia l’home orquestra del diari —amb el suport i la complicitat de Joan Ventura— i tenia una redacció espectacular, amb talent i uns periodistes pencaires que ho donaven tot. Quico Santiago i Oriol Ribet van acabar sent els meus caps de secció, perquè en Vall Clara havia enviat en Flores a fer «les amèriques» pel Garraf i el Penedès, i en Cuyàs a Girona, com abans ho havia fent amb mi a Rubí. L’amic Manuel Cuyàs (1952-2020), a qui vaig conèixer treballant en aquella redacció del camí de la Geganta, era un escriptor brillant i va marcar una generació sencera de periodistes que avui som a moltes redaccions del país. Tinc un munt d’anècdotes d’aquella època, tot era autèntic i intens. Qui més n’explica d’en Cuyàs és en Josep Maria Flores, que les fa encara més divertides del que ja eren amb en Manuel. Vam riure molt, i de l’enyorat Cuyàs vam aprendre molt. També hi va haver episodis durs o rellevants, com la investigació periodística que va acabar amb la inhabilitació de l’alcalde de Santa Susanna per un cas de corrupció urbanística, l’atracament a la seu central de Caixa Laietana, les rierades que s’enduien cotxes regularment, la detenció de l’assassí de la ballesta i els seus boicots a la línia del tren, la inauguració del nou hospital de Mataró, els grans debats oberts al Maresme i les noves infraestructures i transformacions urbanístiques de les poblacions. No deixàvem ningú indiferent, i no dic mentida si asseguro que als despatxos més influents de la comarca cada dia començaven la jornada fullejant les pàgines d’El Punt del Maresme. El diari es va fer gran en tots els sentits, en vendes, però també en rigor, influència i va esdevenir un actor indispensable a la comarca. Vam crear els premis Maresmenc de l’Any com a evolució seriosa d’uns premis interns mig en broma que fèiem als inicis entre els redactors i els col·laboradors de la casa, els Premis Cabirol. El 2004 va tornar a aparèixer Vall Clara, i va enviar Cuyàs, Flores i Gordillo cap a Barcelona, amb Ferran Espada que pujava del Camp de Tarragona, a una redacció del carrer Tàpies de Barcelona, al Raval, on coincidiríem a la mateixa seu amb Vicent Partal i Assumpció Maresma, de Vilaweb, i Carles Puigdemont i Marcela Topor, del setmanari en anglès Catalonia Today. Entre 2004 i 2007, a la redacció de Barcelona des d’on vam parir l’edició nacional i de culminació de l’expansió del diari El Punt, sota la direcció de Jordi Busquets, vaig fer de redactor en cap de la secció Països Catalans (Política) i, en l’última etapa, de Tancament. Amb en Puigdemont periodista, en Cuyàs, en Flores i d’altres anàvem a dinar o berenar pel Raval, ja fos a Can Rajoy, a Can Culleretes, a l’Espai Mallorca o al paquistanès més proper d’aquell Raval des d’on fèiem el que havia de ser la columna vertebral del «diari nacional per edicions» que era El Punt. I des d’on es feia també Vilaweb i Catalonia Today. La passió de Blanes, Mataró i Rubí no va ser la mateixa que la de Barcelona —on vam coincidir amb Ferran Espada, Ricard Palou, Joan Rueda, Tian Riba, Albert Segura, Sílvia Barroso, Laura Rahola, Francesc Espiga, Maria Palau, Anna Serrano, Patrícia Plaja, Andreu Barnils, Jaume Vidal, Guillem Vidal, Xavi Aguilar i molts més companys— quan havia de fer Tancament, i aleshores bona part de la inquietud professional la canalitzava més cap al blog i les xarxes socials. El febrer de 2007 vaig deixar el diari, una decisió que mai m’havia pensat que arribaria perquè hi portava tota la vida i El Punt no era només una feina, era una família. Cuyàs, Ventura, Flores, Santiago, Ribet… veníem de Blanes i Mataró i érem a Barcelona. Quan, a proposta d’Albert Sáez, aleshores president d’Intracatalònia, vaig marxar a dirigir l’Agència Catalana de Notícies que en els seus orígens havia fundat i dirigit Carles Puigdemont, el canvi professional era del tot coherent perquè sintetitzava les meves dues dèries de llavors: territori i Internet, periodisme de proximitat i periodisme digital. Disset anys vinculat a El Punt —i també al setmanari dominical Presència, on vaig publicar entrevistes i reportatges quan els directors eren Miquel Riera i Joan Ventura— donen per molt. Segurament vaig cometre algun error i molt probablement en aquest text falten molts noms de persones de qui vaig aprendre molt, amb qui vam treballar a fons i viure moments memorables.\nEntre 2004 i 2007, a la redacció de Barcelona des d’on vam parir l’edició nacional i de culminació de l’expansió del diari El Punt, vaig fer de redactor en cap de la secció Països Catalans i, en l’última etapa, de Tancament\n—El Periódico de Catalunya. El mateix dia que em van destituir com a director de l’Agència Catalana de Notícies pel canvi a la presidència de l’empresa pública, em va trucar el director d’El Periódico de Catalunya, Enric Hernàndez, a qui encara no coneixia, per proposar-me que anés al diari a reactivar el web i les xarxes socials. Havia seguit l’evolució digital de l’ACN i l’aposta per les xarxes socials i el periodisme multimèdia i tenia ganes de fer canvis a la redacció del diari. Entre el febrer de 2012 i el gener de 2016 vaig ser cap de continguts digitals d’El Periódico, i els primers anys ho compaginava escrivint columnes d’opinió al diari en paper. De fet, durant alguns mesos simultaniejava les columnes a El Punt Avui i El Periódico, les tertúlies a Catalunya Ràdio, TV3 i Betevé, i els articles d’opinió a la primera revista per a tauletes i mòbils Esguard amb la feina al capdavant del web i xarxes socials d’El Periódico. Va ser una etapa molt enriquidora pel salt al periodisme de nivell nacional com a opinant i en una redacció mítica com la de Consell de Cent d’El Periódico, on juntament amb Àlex Poderoso vam posar en marxa una nova coreografia de la informació que apostava pel digital first. A la redacció em vaig retrobar amb Albert Sàez —qui el 2007 m’havia fitxat per dirigir l’ACN i llavors feia de director adjunt del diari—, vaig conèixer Joan Alegre, director general de Grupo Zeta, i vaig establir una relació intensa amb el subdirector Iosu de la Torre, que va acabar sent el meu superior editorial per al web. Amb en Poderoso vam definir uns nous fluxos de treball i vam fer formació amb tota la redacció de Consell de Cent, la delegació de Madrid i els corresponsals, per aconseguir que primer publiquéssim les notícies al web i després penséssim com anirien l’endemà a l’edició impresa. Vam contribuir perquè El Periódico fos un mitjà multiplataforma i no un diari de paper i un web separats, es va acabar la marca elperiodico.com i les dues plataformes diferenciades i l’antic «volcado del papel».\nAmb Àlex Poderoso vam definir uns nous fluxos de treball i vam fer formació amb tota la redacció d'El Periódico per aconseguir que primer publiquéssim les notícies al web i després penséssim com anirien a l’edició impresa. Vam contribuir perquè El Periódico fos un mitjà multiplataforma i no un diari de paper i un web separats\nAnteriorment, quan hi havia un acte que cobria un redactor i un fotògraf del diari, s’agafaven els textos d’agència per al web igualment o, en el millor dels casos, enviaven uns textos per al web via «crónicas web». Crec que va ser una feina titànica en una redacció de prestigi i històrica com la d’El Periódico, en una època en què el digital first no només no estava de moda sinó que era vist, per part d’una bona part dels companys, com una amenaça, «la mort del paper». La nova web i app, l’aposta pels continguts de qualitat a e-Periódico, per la presència desacomplexada a xarxes socials amb accions participatives que van funcionar molt bé, l’arrencada de les edicions locals digitals a les ciutats metropolitanes del país —Joan Salicrú en va assumir la majoria— i la definició d’una coreografia de la informació que prioritzava la immediatesa al web i els formats més elaborats posteriorment per al paper van ser fites rellevants i èxits professionals no prou reconeguts entre d’altres motius perquè van coincidir amb uns anys difícils econòmicament per al Grupo Zeta i amb vagues contra les retallades salarials i les reduccions de personal. Malgrat això, en alguns aspectes El Periódico va ser més innovador i atrevit que altres rotatius catalans, però ni la inversió de l’empresa ni probablement la línia editorial van acabar d’ajudar a fer el salt en trànsit al web que tot l’esforç intern i dels companys de la redacció hauria merescut. La transformació digital d’aquella redacció va desmuntar el tòpic segons el qual els periodistes més veterans mai no haurien pujat al carro d’Internet. Un Emilio Pérez de Rozas o un Josep Maria Ureta, per citar només dos noms dels veterans, van ser dels més entusiastes per l’aposta digital a El Periódico. Pérez de Rozas va explotar el fet que a la xarxa no hi ha limitació de caràcters i es pot escriure tant com només ell és capaç de fer-ho. No obstant això, al web venien la majoria dels becaris que entraven al diari, i dels molts que hi van passar —molt actius i entregats a l’impuls digital del diari— alguns es van acabar quedant contractats per al digital, com Núria Martínez i Ignasi Fortuny, que han fet carrera, l’una a Madrid i l’altre a Barcelona. L'etapa més dura a la redacció d’El Periódico van ser els gairebé sis mesos de segrest a Síria en mans de gihadistes pertanyents al grup Estat Islàmic d'Iraq i el Llevant (ISIL) del company Marc Marginedas, alliberat el 2 de març de 2014.\n—Repòrter. El juny de 1992 un grup de periodistes de l’Alt Maresme vam llençar la revista mensual Repòrter. Era mensual, de pagament i en paper. En aquella època (1992-2001) Internet encara no s’havia popularitzat prou. Repòrter, gràcies a la dissenyadora Carme Guri, tenia un disseny molt atractiu en comparació amb el look habitual de les publicacions locals i comarcals del moment. Vaig ser-ne fundador, juntament amb Joan Pujadas —amb qui fèiem el programa Portada a Televisió Pública Pineda—, Toni Fuentes —amb qui havia començat a El Nunci de Calella i a Ràdio Pineda, i de la mà de qui començaria en la corresponsalia de Punt Diari—, Pep Montes, Lluís Gendrau, Josep Ferrer, Xavier Alés, Carme Guri… Repòrter va durar gairebé una dècada (1992-2001) i va ser una experiència deliciosa perquè era feta per amor a l’art i permetia reprendre temes d’actualitat i tractar-los a fons, generant debat i aprofundint en la necessària identitat comarcal de la part nord del Maresme, històricament més vinculada a Girona que a Mataró o Barcelona. El debat territorial i una mirada rigorosa, però molt crítica del que durant aquella època afectava els dotze municipis de l’Alt Maresme, amb signatures de prestigi, un molt bon disseny i molta cura a la Cultura, ens va merèixer el 1994 rebre el premi Tasis-Torrent que atorgava la Diputació de Barcelona a la millor publicació comarcal del país. Toni Fuentes, el segon coordinador de la publicació després de Pep Montes, el va recollir de mans del llavors president de l’ens provincial, Manuel Royes. El premi ens va donar oxigen per millorar el contingut de la revista —sovint incòmode amb els poders polítics locals— i vam aprofitar per ampliar la paginació i incorporar el color a la portada, així com un quadernet de cultura popular i actes. Repòrter, que vaig coordinar durant l’última etapa, va ser una\nRepòrter va ser una experiència emprenedora per la qual van acabar passant els millors periodistes de l’Alt Maresme, alguns dels quals ens guanyàvem la vida en altres mitjans. Maquetàvem, escrivíem, fèiem les fotos, buscàvem anunciants, organitzàvem actes públics, distribuíem la revista per quioscos i llibreries, i l’enviàvem als subscriptors\nexperiència emprenedora per la qual van acabar passant com a col·laboradors molts dels millors periodistes de l’Alt Maresme, alguns dels quals estàvem treballant en altres mitjans on ens guanyàvem la vida. Maquetàvem, escrivíem, fèiem les fotos, buscàvem anunciants, organitzàvem actes públics, la distribuíem per quioscos i llibreries, i l’enviàvem per correu als subscriptors. Ens vam situar en el miler d’exemplars, que, per a les dimensions de la subcomarca i les xifres de l’època en el cas d’una publicació mensual de pagament, no estava gens malament. La major dedicació a les nostres feines regulars, la manca d’un relleu generacional —tot i que els últims anys comptàvem amb Xavier Aragonès, Francesc Arcas, Joaquim Costa, Joan Ferrer, Neus Lloveras, Àlvar Maduell, Montse Martínez, Pau Pujadas, Francesc Santiago i Ana Vlllaverde, entre els nostres col·laboradors habituals—, i probablement la popularització creixent d’Internet van impedir que Repòrter perdurés, però es conserva a l’hemeroteca amb una dignitat envejable, recull entrevistes a fons a personatges de primera línia i és de consulta imprescindible per entendre què va passar a l’Alt Maresme durant aquella dècada tan decisiva políticament, social, econòmica i cultural. Un període en què la comarca va créixer espectacularment, es va dotar d’infraestructures cabdals, com la prolongació de l’autopista fins a Palafolls i la construcció de la planta potabilitzadora de la Tordera, va experimentar canvis polítics rellevants en diversos municipis i va perdre personatges il·lustres de la cultura del país que vivien a l’Alt Maresme i havíem entrevistat, com Joan Coromines (1905- 1997), Fèlix Cucurull (1919-1996), Lluís Ferran de Pol (1911-1995), Francesc Grau (1920-1997), Esyllt Thomas Lawrence (1917-1995), Vicenç Riera Llorca (1903-1991) i Joan Josep Tharrats (1918-2001).


Suècia reclama l'alliberament immediat de Gui Minhai, que té nacionalitat xinesa i sueca\n3 min. Barcelona 25/02/2020 17:51\n651x366 Pancartes amb la imatge de Gui Minhai, amb ulleres, el llibreter condemnat per la Xina a 10 anys de presó / AFP Pancartes amb la imatge de Gui Minhai, amb ulleres, el llibreter condemnat per la Xina a 10 anys de presó / AFP\nUn tribunal xinès ha condemnat aquest dilluns a 10 anys de presó el llibreter Gui Minhai, propietari d'una llibreria a Hong Kong on es venien llibres crítics amb el Partit Comunista Xinès i el règim del gegant asiàtic. Sota els càrrecs de revelació de secrets d'intel·ligència a l'exterior, Gui va ser detingut el 2018 a Pequín, quan anava acompanyat de diplomàtics suecs en un tren, i aquest dilluns s'ha dictat sentència condemnatòria.\nEl govern de Suècia ha sortit immediatament en la seva defensa, ja que Gui Minhai té nacionalitat xinesa i sueca, i ha reclamat a Pequín el seu alliberament immediat. Després de conèixer la sentència, el govern suec ha convocat l'ambaixador xinès a Estocolm per protestar contra la sentència i exigir l'alliberament de Gui.\nLa ministra d’Afers Exteriors sueca, Ann Linde, ha reclamat també al govern xinès que els doni accés a Gui, amb qui no han pogut parlar, per proporcionar-li "el suport consular al qual té dret". "No hem tingut accés ni coneixement de cap judici. Així doncs, no hem estat capaços de revisar l'acusació i tampoc hem pogut oferir-li accés a un advocat", ha explicat.\nEl Tribunal Popular Intermedi de Ningbo (a l'est de la Xina, ciutat natal de Gui) ha declarat aquest dimarts culpable el llibreter, de 55 anys, que segons les autoritats xineses no ha apel·lat la sentència i ha demanat la reinstauració de la seva ciutadania xinesa.\nEl govern xinès assegura que els drets del llibreter s'han garantit i argumenta que si no s'ha permès l'accés a personal consolar suec és a causa del brot de coronavirus. Però Gui fa anys que és a la presó. Ell és el més prestigiós dels cinc llibreters de Hong Kong crítics amb el règim de Pequín que l'any 2015 van desaparèixer de Hong Kong. Gui havia estat segrestat en una platja tailandesa el 2015 i no se'n va saber res fins que va aparèixer el 2017 detingut a la Xina continental, amb una emotiva confessió televisada que molts van posar en dubte. Poc després va ser posat en llibertat, però el van tornar a detenir el 2018.\nL'any passat, mentre era a la presó, Gui va rebre el premi Tucholsky 2019, que concedeix l'organització literària Svenska PEN a la llibertat d'expressió. A la llibreria de Hong Kong, Gui hi venia llibres crítics amb el règim on s'explicaven interioritats d'alguns dels seus personatges principals, uns llibres que estan prohibits a la Xina continental.\nTres dels seus col·legues van ser detinguts a la Xina continental, mentre que un altre va ser segrestat a Hong Kong i va ser traslladat al continent. Gui és l'únic que havia quedat detingut, mentre que la resta van ser alliberats, segons Reuters.


Un programa facilita el retorn d’infants tutelats amb la família\nL’Equip d’Atenció a la Infància i l’Adolescència del Vallès Occidental ha iniciat el programa Caminar en família, que té per objectiu ajudar a les famílies, amb fills i filles d’entre 8 i 16 anys que es troben acollits en família o centre residencial, que tenen un pronòstic de reunificació amb els seus pares i mares. Caminar en Família té com a principal objectiu promoure l’acceptació i la implicació de la mesura de protecció a la infància per facilitar el retorn dels fill i filles el més aviat possible amb els progenitors i sostenir la reunificació un cop estan a casa. Un total de 15 famílies de la comarca ja s’hi han pogut acollir durant el primer trimestre de 2017 amb uns resultats molt satisfactoris.\nDurant els mesos de febrer i març del 2017, lEquip d’Atenció a la Infància i l’Adolescència (EAIA) del Vallès Occidental, juntament amb lEAIA de Terrassa, ha començat a implementar part del Programa amb la col·laboració de la Universitat de Barcelona (UB) i la Universitat de Lleia (UdLL). De moment han participat al “Caminar en família” un total de 15 famílies dels municipis de Cerdanyola, Ripollet, Terrassa, Sant Llorenç Savall, Rubí i Badia del Vallès. Seguint el programa, s’ha treballat paral·lelament amb un grup de pares i els fills i filles dels participants. Amb el grup de pares s’han fet sessions setmanals guiats pels tres professionals dels EAIA dinamitzadors del programa. Els fills i filles han fet també trobades individuals amb periodicitat setmanal amb els respectius dinamitzadors del programa dels centres on estan residint (CRAE).\nLa previsió per aquest 2017 i pel 2018 és continuar amb la implementació del programa en la seva totalitat ja que la valoració dels pares i mares, dels professionals dels CRAE i dels propis infants ha estat molt positiva. Tanmateix la col·laboració entre l’EAIA de Terrassa i l’EAIA del Vallès Occidental és molt positiva per tal de poder intervenir grupalment amb famílies que estan en seguiment pels dos serveis de protecció a la infància.\nUn nou instrument per les famílies i els professionals d’atenció a la infància\nEl programa Caminar en família és un instrument perquè els professionals puguin oferir un recurs grupal a les famílies en els diferents moments d’un procés d’acollida (en centre o bé en família):\n– A la fase inicial, per afavorir la incorporació de les competències necessàries que permetin a pares i fills l’acceptació de la mesura de separació.\n– A la fase mitja, per mantenir el vincle afectiu amb el desenvolupament de les competències parentals específiques en les visites i els contactes entre pares i fills.\n– I a la fase final, per desenvolupar les competències adequades que permetin una preparació de tornada a casa i un retorn dels fills amb garanties d’èxit.\nUn dels aspectes rellevants del Programa és la metodologia grupal. A través d’ella es poden transmetre estratègies efectives per afrontar els problemes quotidians. D’altra banda, també es vol afavorir l’anàlisi de les pròpies actituds i el compartir de les mateixes amb altres persones en la mateixa situació. De la mateixa manera, proporciona una xarxa de suport i ajuda per tal que les famílies comprenguin les diferents perspectives des d’on es pot analitzar una situació: sessions per pares i mares, sessions amb fills i filles i sessions conjuntes pares i fills amb la resta de famílies.\nEl Programa s’organitza en 5 mòduls de 3 sessions cadascun. La implementació de cada mòdul s’ha d’ajustar als diferents moments del procés de reunificació. Per aquest motiu, els tres primers mòduls es duen a terme abans del moment de la tornada a casa, i els dos últims a posteriori. Un element característic d’aquest Programa és la flexibilitat que permet la seva implementació. Les tècniques i estratègies que utilitza a les seves activitats van des de vídeos de testimonis, fantasia guiada, escultura, joc de rols, diàlegs simultanis, estudi de casos, relats i contes, d’entre d’altres.\nAquest projecte ha nascut en el marc del Grup d’Investigació en Intervencions Socioeducatives en la Infància i la Joventut de la Universitat de Barcelona, en el qual participa l’EAIA del Vallès Occidental. Aquest grup vol contribuir a l’avanç del coneixement i a la creació de marcs de referència científics per transformar-los en recursos per a l’acció socioeducativa en la infància i les famílies en situació de vulnerabilitat. Per això centra la seva activitat en les següents línies d’investigació: la Promoció i protecció a la infància; l’Educació i Salut; i els Drets, resiliència i parentalitat positiva.\nDins la línia de la Protecció i la promoció a la infància es pretén generar i contribuir al coneixement científic i innovador respecte a la realitat de la intervenció amb famílies i amb la protecció a la infància. Entre les temàtiques prioritàries que es treballen dins d’aquesta línia de recerca estan l’acolliment i l’adopció, la reunificació familiar i la preservació familiar. Algunes accions que la recerca desenvolupa són la formació de professionals de l’àmbit socioeducatiu, la capacitació de famílies en risc social, l’elaboració de programes per atendre les necessitats de nens i nenes en situació de desemparament o amb mesures de protecció, entre d’altres.\nL’EAIA del Vallès Occidental ha col·laborat activament amb aquest Grup de recerca des de fa anys. Primer va ser amb el treball grupal amb joves i grup de pares, després va ser en el treball Grupal en l’Acolliment familiar i ara amb el Projecte Caminar en Família (programa de competències parentals durant l’acolliment i la reunificació familiar).


L'ESMUC celebra deu anys (lpc3.com)\nL'ESMUC celebra deu anys\nLa Porta Clàssica 24-10-2010\nL'Escola Superior de Música de Catalunya (ESMUC) donarà el tret de sortida als actes de celebració del seu desè aniversari amb el concert inaugural del curs acadèmic 2010 - 2011 que es farà demà dilluns 25 d'octubre a la Sala 1 Pau Casals de L'Auditori de Barcelona a les 19:00 hores. Amb motiu d'aquest esdeveniment s'estrenaran dues obres, escrites especialment per a l'ocasió, pels compositors, i professors de l'Escola, Feliu Gasull i Mauricio Sotelo. L'entrada és gratuïta.\nL'obra de Feliu Gasull, El Clot del Boc, es basa en textos d'autors catalans dels segles XX i XXI i serà interpretada per una orquestra simfònica formada per graduats, estudiants i professors de l'Escola. L'orquestra també comptarà amb la participació, com a solistes, dels graduats Jordi Sabata, Sílvia Pérez-Cruz i Xavier Sabata, i la professora Assumpta Mateu. El professor Xavier Puig serà l'encarregat de dirigir la formació.\nL'obra de Mauricio Sotelo, Cripta Colònia Güell, amb clares reminiscències flamenques i sons transversals, serà executada per un conjunt de professors i graduats del centre, amb la participació de les cantaoras Alba Carmona i Alba Guerrero, i els músics Vicens Prats, Magdalena Barrera, Joan Enric Lluna, Xavier Castillo, Oroitz Maiz, Raquel Castro, Yuval Gotlibovich, Damián Martínez, Juan Carlos Gòmez, Pedro Estevan, Nan Mercader, Juan Carlos Garvayo, Ignacio Bori i Horacio Fumero.\nLa tradicional inauguració de curs, que es fa anualment amb una classe magistral i l'actuació de diferents formacions de l'ESMUC, s'ha substituït aquest any de forma excepcional, per un doble concert on es conjuga la creació artística, la interpretació musical i l'esforç organitzatiu de tota la comunitat educativa de l'Escola posant l'accent en l'àmbit artístic i musical.\nL'acte comptarà amb la presència de l'Hble. Sr. Ernest Maragall, conseller d'Educació i president del patronat de la Fundació per a l'ESMUC.\nAl llarg de tot el curs s'ha previst l'organització de diferents activitats sota el segell de la celebració dels deu anys d'existència de l'Escola. La cloenda d'aquest programa de concerts es farà el 16 de juny de 2011 amb una actuació conjunta de l'Orquestra simfònica i la Big Band de l'ESMUC sota la direcció del compositor i saxofonista, Tim Garland, que estrenarà una obra composta per aquesta commemoració. També s'han previst diferents actuacions fora de Barcelona, com ara l'actuació de l'Orquestra simfònica de l'ESMUC el 28 de gener de 2011 al Teatre L'Atlàntida de Vic.


El grup de 6èB del CEIP Mateu Fontirroig hem elaborat aquest acompanyament rítmic per a la cançó. Esperam que us agradi!\nPublicat per Conte Cantat a 13:45 Cap comentari:\nBase musical de la melodia creada per 6è A de Nostra Sra de La Consolació En Pere de Sa Coca\nMelodia den Pere de Sa Coca feta pels alumnes de Nostra Sra de la Consolació\nPublicat per Conte Cantat a 6:55 Cap comentari:\nPublicat per Conte Cantat a 3:31 Cap comentari:\nAçò vol dir que era una vegada\nun fillet que mai es cansava\nde demanar-li a sa mare\nuna coca grossa i ben formada.\nSa mare per no sentir-lo més\nes posà a pastar i una coca va fer.\nVerí hi mesclà perquè en Pere tornés\ni de córrer món prest se n’oblidés.\nVa partir amb s’ase Baldos ben decidit\nperò poques hores després va caure rendit.\nMentrestant un fet tràgic i curiós va succeir\ni al final un bon caramull van morir.\nCOCA MATA BALDOS,\nBALDOS EN MATA DOS,\nDOS MATEN ALTRES DOS,\nVAIG TIRAR AN ES QUE VEIA,\nVAIG FERIR AN ES QUE NO VEIA\nI SET QUE NO EREN NATS.\nSense orelles va veure a joves de sa seva edat\nque vivien en es poble de sa majestat.\nPer ordre de sa princesa les havien tallat\nperquè a ses endevinalles ella havia guanyat.\nAmb valentia en Pere de sa Coca ho va provar\ni es fets tal com li havien passat li va narrar\nde cap manera ella ho va poder endevinar\ni Pere i princesa prest es van casar.\n(Alumnes de 6è de Sant Francesc d’Assís de Ferreries)\nPublicat per Conte Cantat a 3:02 Cap comentari:\nAçò era una vegada que hi havia un al·lot que només tenia una oreia, i mai es cansava de demanar a sa mare que li fes una coca grossa com una roda de carro, perquè se’n volia anar a córrer món.\nSa mare, que no li feia gens de cas, sempre li contestava així:\n-Pere, lleva-t’ho d’es cap, que te perdràs i no tornaràs venir més aquí!\n-Ma mare, feis-me una coca grossa com una roda de carro, que vui anar a córrer món.\nDe tant de sentir-lo amb sa mateixa cançó, ets altres al·lots li van treure es mal nom d’En Pere de sa Coca, i així era conegut llavors. Fins que va arribar un dia en què sa mare, cansada de sentir-lo li va dir:\n-Te la faré, a sa coca! ala idò.\nI sa qüestió és que, un bon dia, va agafar farina i llevat i es va posar a pastar una coca molt i molt grossa. Quan ja va tenir sa pasta feta, sa mare va sortir a cercar un aherba que es diu “metzina”, són bé tomàtigues del dimoni, que eren unes herbes verinoses. Sa mare va pensar en mesclar-hi una miqueta dins sa coca a fi que, quan en menjàs li fes una cosa rara, el fes marejar i, clar, tornar a rera, cap a ca seua. Bé, amb aquesta idea, madona va acabar de pastar sa coca, on ja hi havia ficat “metzina”. Però en descuit, sa madona hi va ficar més herbes de lo que tocava, i la va enfornar...i sa coca va coure allà dins, tu-tup, tu-tup...Fins que ja estava bé, que va ser cuita, la va treure de dins es forn i va tornar cridar en Pere.\n-Ala Pere, ja pots anar a cercar s’ase!, sa coca ja és cuita.\nRes, en Pere va cercar s’animal, que nomia Baldos, es va ben preparar per partir, el va ensellar, l’hi va posar es bast damunt s’esquena, i ses basses, tot ben bé. Quan va estar llest per partir, agafen sa cocota aquella i la van esmitjar per enmig. En van posar un tros dins una bassa i s’altre dins sa segona bassa. I res, en Pere ja va ser partit a córrer món, molt content i satisfet. Es cap d’una estona, va arribar a un puesto que hi havia uns uastres bastant grossos i polits, i que feia un sol de devers les dotze (era ben dins s’estiu que passava açò). I en Pere va pensar que feria bé d’aturar-se allà i menjar un poc de coca, així dormiria una estoneta per després tornar partir a fer camí.\nEn Pere va devallar de s’ase i es mirava aquells uastres tan polits; mentre açò passava i, aprofitant es descuit d’en Pere, s’ase va pigar mos i es va menjar mitja coca. A un altre descuit, s’ase es va acabar de menjar lo que hi quedava de coca. En Pere es va girar cap a s’ase i va veure com en Baldos començava a tombalejar a tombalejar i, pata-pum! queia en terra. En Pere, quan va veure tal escena va pensar que s’ase s’hauria marejat per es camí, i no li va donar més importància, pensant:\n-Bé, jo em posaré a dormir, i, en despertar-me ja li haurà passat.\nPerò, quan es va despertar en Pere, a s’ase no li havia passat, sinó que s’ase era ben mort. I hi havia dos corbs que se’l menjaven. Es corbs quan van veure en Pere, se’n van anar a un tros envant i, sa, sa-sus!van caure morts. Per allà hi havia dos gitanos i van veure es dos corbs estirats en terra; sens pensar-hi gaire els van agafar i se’ls en van endur. I un tros enfora se’ls mengen.\nEn Pere, que havia vist es corbs com queien, i veia s’ase que quasi no en quedava, va voler sebre què era allò que passava. Així que va caminar cap allà on havia vist es corbs, fins que va trobar an es dos gitanos estirats en terra, també morts.\n-Mecagoendena, quin desastre!-va exclamar en Pere, que no sabia que fer amb tanta mortaldat. Per sa paga, era ja es fosquet i es començava a sentir sa panxa, ell tenia una bona rusca, i començava a veure ses estrelles en aquelles hores. Clar, no havia menjat res d’en matí ençà, i es va començar a sentir malament.\n-I jo hauria de veure què faig-pensava.\nEn açò va veure un conii, li va tirar una pedrada, però no el va endevinar. Lo que va endevinar era una conia que no havia vist, perquè estava darrera aquell conii que ja havia fuit. Bono, i ell va anar cap a s’animal que havia mort d’una pedrada, la va aixecar, la va agafar, la va obrir. Quan la va tenir oberta, se’n va donar compte que n’havia de tenir de petits exactament va veure que en havia de tenir set. I clar, allò no li va fer prou talent i ho va deixar. Així que va seguir el seu camí cercant ventura i colque cosa per dur-se a sa boca...fina que va arribar a un poble. Lo primer que va veure en aquell poble, on havia entrat, van ser tots ets al·lots de sa seua edat, de devuit a vint anys, que duen ses oreies de manco, ses dues oreies taades. En Pere, que es va estranyar molt en veure aquell pas, va demanar a un bon homo que tenia a prop:\n-Idò bon homo, com és que allà tots aquests joves d’una mateixa edat tenen ses oreies de manco?\n-Ah!-li va contestar aquell homo- açò és perquè sa fia del rei va fer unes crides que, aquell que li presentava una endevinaia que ella no pogués aclarir seria es que es casaria amb ella. Però si ella li endevinava, a més que no s’hi casa, li fa taar ses oreies!\nEn Pere, que no era tonto hi va pensar, amb tot allò.\n-Idò, i jo hi hauria d’anar. Tanmateix si me l’endevina a s’endevinaia, jo no tindré tant de mal com ets altres, com que ja me’n falta una...\nEs va decidir prest, i va partir cap a cal rei, després de demanar indícies, hi arriba. Quan va ser davant cal rei, va i li diu a un centinel·la es motiu que el duia a demanar per rallar amb el rei.\nEl centinel·la, quan ho va sebre, el va deixar passar i el va enviar a rallar amb el rei. Dit açò, en Pere no ho va tenir mal de fer arribar-hi. Quan el va veure, el rei li va demanar:\n-Jo som en Pere de sa Coca. I sé lo que és que passa en aquests poble, i voldria presentar sa meua endivinaia a sa saua fia.\n-Ui!- va dir el rei- trob que tu no hi ets d’entrar. (El rei l’havia vist molt menut).\n-Ah sí, senyor rei! jo també hi entraré. I, si sa seua fia no m’ho endevina, jo seré gendre de sa vostra mercè.\nEl rei, quan el va veure tan decidit a entrar-hi, el va deixar passar i el va menar a sa sala on hi havia sa princesa. Aquesta quan el va veure, el va rebre en mitja rieta:\n-Hola!m i tu qui ets? Que ja tens s’endevinaia pensada?\n-Sí, - li va contestar, molt sec, en Pere-.\nDit açò, en Pere va començar així:\n“Coca mata Baldos,\ndos van matar altres dos,\nvaig matar an es que no veia\ni set que no eren nats”\nSa princesa va quedar d’una peça. Va pensar i pensar molta estona. Res, sa fia des rei no trobava sa solució. I, es tres dies de temps, que tenia per trobar-ho, s’anaven acursant.\n-Bono, i que m’has empebrat de fot en açò- deia ella desanimada-.\nEnsoldemà, en Pere hi va tornar i, sa princesa, li va fer repetir sa cançoneta, ja que no l’havia poguda endevinar.\nEn Pere res, ell amb sa cançó:\nSa princesa ja havia pensat unes quantes coses i no li endevinava de cap manera. Així que li va dir que tornàs ensoldemà, que ja era es darrer dia. I en Pere hi va tornar i li va cantar sa cançó. Ella no li va poder endevinar i s’hi va haver de casar. I si no són morts, encara deuen ser vius.\nAquesta ens la contà l’amo en Joan de s’Aranjassa, l’any 1980.\nPublicat per Conte Cantat a 14:11 Cap comentari:\nEl grup de 6èB del CEIP Mateu Fontirroig hem elabo...


Americana Film Fest | Hello, my name is Doris\n11 Aug Hello, my name is Doris\nPosted at 11:28h in blog\tby\tMarina Cisa 0 Comments\nEl divendres passat va arribar una velleta adorable i estrambòtica anomenada Doris, una oficinista enamorada d’un “iogurín” i que no té cap por de fer el ridícul per impressionar-lo. La Doris és una dona madura amb síndrome de Diogenes, ancorada al passat però amb el coratge suficient per provar coses noves. El seu aspecte maldestre l’ha relegada a ser “la rareta de l’empresa”, però rere aquesta capa d’innocència i “naïveté” profunda, s’amaga una persona ferida, amb les ales tallades que lluita per tornar a volar lliure. Si senyors, la Doris Miller és molt més del que sembla i és l’estrella d’aquesta pel·lícula indie anomenada, poc atractivament, “Hello, my name is Doris”.\nDirigida per Michael Showalter a partir d’un curt de Laura Terruso anomenat “Doris and the intern”, la pel·lícula es va emportar el premi del públic al reputat festival americà “South by Southwest”. Suposem, veient la carrera de l’equip tècnic, que el que va cridar més l’atenció del públic va ser aquesta Doris, que tant entendreix, com fa riure. La seva manera de fer el ridícul fa que esclatem els rialles, però també, en certa manera, ens compadim d’ella. Tothom porta una Doris a dins, una guillada enamoradissa, però, la mantenim molt a ratlla per no caure en tots els paranys en els que cau la pobre dona i que són d’allò més perjudicials tant per ella com pels afectats de forma col·lateral. L’afany per aconseguir l’amor del jove la portarà a comportar-se com una adolescent embogida i anar a un concert del que no en sap cap cançó, “filtrejar” de manera massa obvia i fins i tot crear un perfil fals de Facebook per espiar-lo; cosa que causarà el pitjor dels mals.\nTot i així, li passem tot en aquesta Doris. Sobretot, veient com comença el film: amb l’enterrament de la seva mare, la dona amb qui bàsicament havia compartit tota la seva vida i l’havia ancorat al boulevard dels somnis trencats. Un cop alliberada, ha de recuperar els anys, i què millor que encapritxar-se amb el nou fitxatxe de l’oficina, un Max Greenfield (“New Girl”) ben seductor.\nPerò no parlem de Greenfield, que encara que ho fa bé tant aquí com a “The big short” queda totalment soterrat per l’estela de la Doris, interpretada per Sally Field. Si senyors, la Field, que ja ronda [no us desmaieu] la setantena, i que tots recordem per “La senyora Doubfire”, “Forest Gump” i últimament per “Amazing Spiderman”, demostra estar en plenes facultats. Tan pot ballar i enriure-se’n d’ella mateixa en escenes totalment delirants, com posar-se un vestit negre d’encaix i demostrar-nos que encara és sexy. La Sally Field reviu amb força amb aquesta pel·lícula i es converteix en la gran estrella de la funció, el gran reclam per veure una pel·lícula on també hi té un paper petit una altra oblidada de cinema: Natasha Leone (“But I’m a Cheerleader”).\n“My name is Doris” és una pel·lícula entranyable, un passatemps que entra molt millor del que sembla i que pot fer riure tant a un jove com a un adult maduret. Una comèdia amb tocs amargs ben amagats, i que acaba amb un raig final d’esperança. Una cinta que ens parla de com construir-te un futur quan per fi comences a viure “your own life”. Yes, YOU’RE POSSIBLE.


L'ANC dóna suport a una llista unitària independentista | Canal Reus TV\nL'ANC dóna suport a una llista unitària independentista\n16:35 - 11 juliol 2018\nL'Assemblea Nacional Catalana de Reus s'ha posicionat a favor d'una llista unitària independentista de cara a les eleccions municipals. Així ho han decidit per unanimitat en una assemblea celebrada aquest dimarts al vespre. .\nL'horitzó dels comicis municipals del pròxim maig és ben present. En les darreres setmanes un dels elements més destacats ha estat la proposta d'una candidatura republicana de concentració que ha estat impulsada a mans de membres de grups com De Nou Reus, formació que s'havia presentat a les anteriors eleccions. Aquesta candidatura està treballant per captar adhesions de cara a les primàries que celebraran a la tardor.\nAra, després de rebre el suports com el de Demòcrates de Catalunya, aquest dimarts l'Assemblea Nacional Catalana de Reus també ha revalidat la seva aposta. El coordinador de l'ANC a Reus, Jaume Ollé, ha destacat que 'o tenim 14 regidors entre tots els independentistes i tots donen suport al més votat, o l'alcalde serà de Ciutadans'.\nAixí mateix, l'ANC ha convocat una consulta telemàtica entre tots els seus afiliats per saber quin percentatge donaria suport a una llista unitària. En clau local, l'assemblea té clar que la situació al consistori reusenc és complicada per la fragmentació actual i creuen que el seu paper serà pressionar els grans partits perquè s'hi sumin. 'A Reus ja hi ha un moviment, el de primàries per la República, però encara no ha agafat la força necessària per influir en els partits. Es necessitaria que a partir de 500 adherits es podria fer una pressió important', ha afegit Ollé.\nPel que fa a la candidatura republicana de concentració, els seus impulsors participaran aquest dissabte en un congrés nacional a Granollers en què les diverses candidatures d'arreu del país s'aplegaran per posar en comú les idees.\nANC de Reus encendrà una estelada gegant al mercadal


Santiago Carbó impartix una xarrada en Caxton College titulada "Carreres professionals i la crisi"\nLa setmana prèvia a falles, Santiago Carbó Valverde, professor d'Economia i Finances de Bangor Business School (Regne Unit), va assistir a Caxton College per a impartir una xarrada als alumnes de l'últim curs, titulada Carreres professionals i la crisi.\nEl professor va oferir un punt de vista analític i professional sobre la situació laboral actual i va donar diverses pautes per a afrontar el futur amb èxit: estudiar una carrera i especialitzar-se amb un màster; ser emprenedors; dominar idiomes i les noves tecnologies; i viatjar i tindre moltes experiències.\nAmb este tipus d'activitats, Caxton College pretén acostar als alumnes al món a què es van a enfrontar quan acaben el col·legi i motivar-los per a aprofitar les múltiples oportunitats formatives que oferix l'etapa estudiantil.


Otras actividades archivos | Pàgina 2 de 16 | Fundació Dr. Antonio Esteve\nBurjasot – 00:00 – 16 de Jul del 2019\nBarcelona – 00:00 – 15 de Jul del 2019\nZaragoza – 00:00 – 30 de Mai del 2019\nLa Fundació Dr. Antoni Esteve estarà present en el 16è Congrés de la Sociedad Española del Dolor, que tindrà lloc del 29 de maig a l’1 de juny del 2019 al Palau de Congresos de Saragossa. El director de la fundació, Fèlix Bosch, moderarà la taula rodona sobre recerca en dolor que s’organitza el 30 de maig a les 15 hores a la Sala 9 del recinte i en la qual també participaran José Tomás Mateos García, que parlarà sobre què s’ha de tenir en compte a l’hora de demanar un projecte de recerca, i Belén Ruiz Antorán, que abordarà els aspectes generals en el disseny d’un assaig clínic. Bosch, per la seva banda, se centrarà en els punts clau per redactar un article científic i per això explicarà l’experiència de la Fundació Dr. Antoni Esteve en aquest àmbit, des dels diferents cursos sobre redacció científica fins a les publicacions.\nSaragossa. Dijous, 30 de maig 2019.\nXVI Congrès de la Sociedad Española del Dolor.\nMés informació sobre el Congrés de la Sociedad Española del Dolor\nSantander – 00:00 – 7 de Mai del 2019\nLa Fundació Dr. Antoni Esteve, en acord i col·laboració amb la plataforma Cosnautas, convocà pel 2019 la concessió de tres beques per a metges i científics interessats per la traducció biosanitària.\nEs tracta de tres beques completes per assistir a la setena edició del curs d’estiu Problemas, métodos y cuestiones candentes en traducción médica de la Universitat Internacional Menéndez Pelayo (UIMP), que es va celebrar a Santander del 19 al 23 d’agost del 2019. El Comitè Avaluador ha decidit que les tres candidatures guanyadores siguin:\nAris Michel Monstesinos Rebollo (Austria)\nMaría del Carmen Ruíz Alcocer (Mèxic)\nJorgelina Taveira (Argentina)\nCada beca consisteix en matrícula gratuïta al curs (incloses taxes administratives) i allotjament en règim de pensió completa al Campus de Las Llamas de Santander durant la durada completa del curs, des del sopar del diumenge 18 d’agost fins a l’esmorzar del dissabte 24 d’agost, ambdós inclosos. La beca únicament es pot gaudir in situ; en cap cas s’abonarà en efectiu.\nLa beca no inclou les despeses de viatge fins a la ciutat de Santander, correran a càrrec de la persona becada.\nHan pogut optar a la beca persones de qualsevol edat i de qualsevol país en possessió d’un títol universitari de grau o equivalent en una carrera biosanitària (medicina, odontologia, infermeria, fisioteràpia, farmàcia, veterinària, biologia, biotecnologia, etcètera) o científico-tècnica (ciències químiques, ciències físiques, enginyeries, etcètera).\nNo van poder sol·licitar una BECA FUNDACIÓ DR. ANTONI ESTEVE PER A TRADUCCIÓ BIOSANITÀRIA qui ja l’havia gaudit en una convocatòria anterior.\nL’avaluació de les candidatures les ha dut a terme un Comitè Avaluador que integren els vocals següents:\nRaquel Boix, metgessa i intèrpret de conferències, professora del curs\nGustavo A. Silva, metge i traductor, professor del curs\nPresentació de The role of humanities in the teaching of medical students al 2n simposi The doctor as a humanist a Moscou\nMoscow – 00:00 – 2 de Abr del 2019\nCom poden les humanitats transformar la medicina del segle XXI? És el plantejament del segon simposi internacional The doctor as a humanist, que tindrà lloc a la Universitat Sechenov de Moscou els pròxims 1 i 2 d’abril de 2019. La Fundació Dr. Antoni Esteve estarà present en aquesta cita internacional per presentar The role of humanities in the teaching of Medical students, la Monografia que reivindica el paper de les humanitats en la formació dels professionals de la salut. Per això, es desplaçarà cap a la capital russa Josep-Eladi Baños, rector de la Universitat de Vic – Universitat Central de Catalunya, i un dels coordinadors d’aquesta recent publicació.\nBaños impartirà a més la sessió From Marcus Welby, M.D. to The resident: fifty years of portraying physicians in TV medical dramas juntament amb Irene Canbra-Badii, Doctora en Psicologia per la Universitat de Buenos Aires. La conferència serà el 2 d’abril a les 14 hores, dins d’un programa que aquest any busca especialment com integrar les humanitats en l’educació i la pràctica mediques.\nMés informació sobre el segon simposi The doctor as a humanist\nTerrassa – 20:00 – 29 de Mar del 2019\nClaus per bioemprendre (9a edició)\nBarcelona – 00:00 – 7 de Mai del 2019\nFas recerca biomèdica i t’agradaria fundar la teva pròpia empresa? Vols conèixer sortides professionals en salut alternatives a la carrera acadèmica? T’agradaria escoltar l’experiència d’altres que han passat per aquest camí? Mostrar l’experiència d’emprenedors d’èxit en l’àmbit salut ajuda a visibilitzar rols que serveixin de model a altres investigadors del sector, afavorint la seva opció per l’emprenedoria i, per tant la transferència tecnològica. Per això, Biocat, amb el recolzament de la Fundació Dr. Antoni Esteve, va organitzar una nova edició del curs d’Iniciació a la Bioemprenedoria Claus per Bioemprendre, que acosta a estudiants i investigadors l’experiència personal dels principals bioemprenedors de Catalunya.\nEl curs d’iniciació s’adreça a estudiants i llicenciats en ciències de la vida (biologia, farmàcia, biotecnologia, medicina, bioquímica, veterinària, químiques), estudiants de màster, doctorats i joves investigadors.\nEl curs va constar de tres sessions de tres hores cadascuna, on es mostra el paper de l’emprenedoria en el desenvolupament de la biotecnologia; les primeres passes per bioemprendre, des de la idea fins a les primeres ronda de finançament; i les fases i partners que conformen el cicle de vida d’una empresa biotecnològica. El curs comptà amb la col·laboració de l’Associació de Biotecnòlegs de Catalunya i CataloniaBio & HealthTech i el suport de la Fundació Dr. Antoni Esteve.\nDurant el curs es va presentar l’experiència personal de bioemprenedors que estan tirant endavant companyies innovadores i internacionals, que explicaren les claus de com crear un negoci propi; els encerts, els fracassos, els problemes i les satisfaccions que comporta bioemprendre.\nLa novena edició del curs Claus per Bioemprendre va tenir lloc en tres sessions que es van celebrar els dies 30 d’abril, 7 i 14 de maig de 2019.\nAquesta edició va comptar amb la participació de:\nLluis Ruiz-Ávila, ex CEO d’Aquilón CyL\nClara Campàs, Cofundadora i Sòcia d’Asabys Partners\nPresentació de La visibilidad de las científicas españolas a la Universitat Jaume I de Castelló\nCastelló – 00:00 – 1 de Mar del 2019\nLa conferència del professor Pablo Francescutti de la Universitat Rey Juan Carlos realitzada a la Universitat Jaume I (UJI) amb motiu de la celebració del 8 de març ha mostrat l’escassa visibilitat de les dones científiques espanyoles. El programa promogut des de la Unitat de Cultura Científica i de la Innovació (UCC+i) del Servei de Comunicació i Publicacions per al Dia Internacional de la Dona inclou aquesta ponència per tal de presentar un estudi publicat per la Fundació Dr. Esteve.\nEn la presentació de la sessió, la qual ha comptat amb el suport del Departament de Ciències de Comunicació de l’UJI, han intervingut el vicedegà de la Facultat de Ciències de la Salut, Ferran Martínez, el responsable del Projecte de Cultura Científica i Ciència Ciutadana, Lluís Martínez i les periodistes i professores del Grau de Periodisme Bàrbara Villuendas i Maria Josep Picó.\nEl professor i investigador del Grup d’Estudis Avançats de Comunicació (GEAC) ha afirmat que si la presència de les dones espanyoles en els laboratoris és inferior a la dels homes, «la de les científiques en els mitjans de comunicació és encara inferior a la dels seus col·legues. En concret, les dones representen el 39% de les plantilles del sistema nacional d’I+D, mentre que en la premsa només representen el 23,49% de les fonts expertes de les notícies sobre ciència».\nSimilar desproporció s’observa en altres paràmetres de visibilitat, segons ha argumentat Francescutti a l’aula magna de la Facultat de Ciències Humanes i socials. «En les fotografies que acompanyen aquests textos, la presència masculina triplica la femenina; i un altre punt es percep en les entrevistes a investigadors. Molt més acusada és en el gènere dels obituaris dedicats a valorar la contribució de científics recentment morts: les científiques mereixedores d’una necrològica suposaven tan sols el 6% d’aquests textos», ha assenyalat.\n«El grau de visibilitat pública importa, ja que pot reforçar o afeblir els estereotips que traven les vocacions científiques entre les dones», explica Francescutti. La consciència de la seua rellevància va motivar la realització del citat estudi, el qual abasta una mostra formada per les edicions d’El País, La Vanguardia, Telva i Elle, juntament amb la blogosfera espanyola al llarg de dotze mesos. L’informe resultant va ser publicat per la Fundació Dr. Antonio Esteve i es pot descarregar gratuïtament del seu web.\nAltres resultats que s’han comentat estan relacionats amb l’ínfima presència de científiques en la blogosfera espanyola, la qual cosa planteja la qüestió sobre el potencial de les xarxes socials per a apoderar les investigadores; així mateix, s’ha aprofundit en el biaix de gènere en la professió periodística, ja que s’ha trobat que les reporteres tendeixen a citar més fonts científiques femenines que els seus col·legues homes. «La visibilitat de les científiques espanyoles, sense ser marginal, és manifestament millorable», destaca Francescutti, per la qual cosa al final de la seua conferència es comentaren possibles estratègies per a incrementar la seua representació mediàtica.\nPer la seua banda, el director de la Fundació Dr. Esteve, Fèlix Bosch, qui no ha pogut participar en l’acte, ha recordat que aquesta entitat fa molts anys que tracta d’aportar el nostre granet d’arena en la visibilitat de les dones científiques. «En 2004, presentàvem al costat de l’Observatori de Bioètica i Dret de la Universitat de Barcelona un document que alertava que només el 12% de catedràtics de les universitats espanyoles són dones, a pesar que representen el 59% del total de llicenciats universitaris», afirma. A partir de l’estudi elaborat al costat de l’equip que lidera Pablo Francescutti, van sorgir dues iniciatives amb dos mitjans de comunicació per a tractar de revertir aqueixa ocultació de les dones científiques com a fonts informatives. D’una banda, va nàixer la Xarxa de Científiques Comunicadores amb El Periódico de Catalunya, gràcies a la qual es va crear una xarxa d’opinadores científiques en aquest diari, i per un altre «llancem en El País, al costat de l’Associació de Dones Investigadores i Tecnòlogues, el consultori “Nosaltres responem”, en el qual cada setmana científiques d’aquesta organització responen els dubtes sobre ciència dels lectors i lectores del periòdic», subratlla Bosch.


1x1 dels nostres esportistes a Pyeongchang | Fosbury\nFosbury » Jocs Olímpics » 1×1 dels nostres esportistes a Pyeongchang Martin Fourcade brilla amb tres ors a Corea del Sud\nEls Jocs Olímpics de Pyeongchang han acabat i és el moment de fer balanç.\nMentre la delegació institucional catalana torna de Corea del Sud amb ganes renovades de construir una candidatura olímpica sostenible i que deixi petjada positiva al territori en els propers anys (sense data ni consens garantit, ara per ara), els esportistes han viscut un objectiu perseguit durant anys. El balanç és sensacional gràcies a Martin Fourcade i Queralt Castellet: tres ors, quatre diplomes… i diverses places de mèrit de menor rellevància. Fem l’1×1 de Pyeongchang:\nEl nord-català ha completat uns magnífics Jocs Olímpics que l’han portat al capdamunt del medaller de Pyeongchang empatat, només, amb Johannes Hosflot Klaebo, el fenomen de l’esquí de fons. Un dels dos esportistes capaços de guanyar tres medalles d’or (persecució, sortida en massa i relleu mixt), complementats amb tres diplomes més a la cursa individual, a l’esprint i al relleu masculí. Era el gran favorit i encara hauria pogut assolir un palmarès més ampli si no hagués comès una doble errada final a la cursa llarga que el va fer caure d’un or cantat a la cinquena posició.\nA Pyeongchang s’ha convertit en l’esportista de casa nostra més llorejat de la història olímpica amb 5 ors i 2 plates en total. Un fenomen del biatló que ara intentarà lluitar per aconseguir un nou globus de cristall a la copa del món, on també lidera totes les categories parcials. El seu germà Simon, per cert, va quedar finalment fora de totes les proves amb l’equip francès.\nLa rider de Sabadell ha assolit el millor resultat de la seva vida en uns Jocs Olímpics amb la setena plaça al halfpipe. És la millor actuació històrica d’una esportista catalana als Jocs d’hivern i, de fet, esdevé la primera en assolir un diploma olímpic en aquesta cita. Queralt Castellet va marxar decebuda de Pyeongchang convençuda que podia haver pujat a un podi caríssim lluny, això sí, de l’or imparable de la nord-americana Chloe Kim. Una caiguda en la tercera ronda de la final, quan intentava els seus millors trucs, va deixar-la sense opcions de l’anhelada medalla. Convençuda que encara té corda per estona, Castellet assegura que iniciarà un nou cicle olímpic amb l’objectiu de lluitar de nou pel podi a Pequín 2022.\n3. Ander Mirambell\nEl pilot català no ha pogut complir les altes expectatives dipositades en els Jocs Olímpics malgrat assolir la seva millor posició als Jocs Olímpics. Una 23a plaça final que el va deixar sense el top 20 en què s’ha mogut de forma habitual a la copa del món dels darrers dos anys i que li va impedir disputar la quarta i definitiva sèrie de la final d’skeleton. Amb un material amb menys recursos que bona part dels rivals, el català va decidir arriscar sense massa èxit i va cometre alguna errada inicial en el pilotatge que li va acabar passant factura. Balanç agredolç malgrat fer-ho millor que a Vancouver i que a Sotxi, amb l’esperança permanent que la inversió econòmica creixi en el proper cicle olímpic i pugui lluitar pel top 15 que somiava abans de Pyeongchang.\n4. Martí Vigo\nL’esportista de Sessué va tenir un debut horrorós als Jocs. Garratibat en tot moment, va decidir abandonar a la prova de 15 quilòmetres d’esquí de fons amb unes sensacions que va assegurar no haver viscut mai en la seva carrera. Un cop dur per a un jove talent de l’esquí de fons de la Vall de Benasc que arribava als Jocs sense pressió i que no va desaprofitar la segona oportunitat al seu programa. A la prova d’esprint per equips, fent parella amb el basc Imanol Rojo, Vigo va respondre perfectament mantenint el ritme i portant el duo al 19è lloc dels 28 participants, superant a seleccions a priori força més fortes com l’austríaca. Un top 20 esperançador i a tot just cinc places d’aconseguir colar-se a la final olímpica. A la Ribagorça tot just comencen a gaudir d’un esportista d’elit que seguirà creixent en els propers anys.\n5. Joan Verdú\n27è a la combinada, 28è al súper gegant, abandonament al gegant després de ser 33è a la primera mànega i 37è al descens. Els primers Jocs Olímpics de Joan Verdú s’han saldat amb bona nota tot i no assolir la fita que es marcava abans de viatjar a Corea. Deia que volia acabar totes les curses al top 30 en un objectiu molt ambiciós per a un jove corredor que fa només sis anys es penjava una medalla de plata als Jocs Olímpics de la Joventut a Innsbruck. La polivalència de Joan Verdú s’ha confirmat en una cita d’altíssim nivell que l’esperonarà a continuar lluitant per avançar cap als llocs d’honor a les proves de la Copa d’Europa i a ser cada cop més competitiu a les cites de la copa del món en què aconsegueixi participar.\n6. Irineu Esteve\nL’esquiador de fons andorrà ha debutat als Jocs Olímpics amb una triple actuació més que prometedora. En un curs marcat pel seu salt definitiu a l’elit i en què per segon any consecutiu demostra que la Copa d’Europa li va quedant petita, Esteve va començar el camí a Pyeongchang amb un prudent 46è lloc als 30 km de la combinada. Als 15 quilòmetres l’andorrà es va enfilar al top 30, a prop de les grans estrelles mundials del fons (27è) i va reblar el clau als 50 quilòmetres, una distància que encara no havia afrontat al màxim nivell i que el va portar a la 34a posició. A Irineu Esteve li espera un futur esplèndid on caldrà veure fins on és capaç d’aproximar-se a l’habitual domini dels esquiadors nòrdics. Si res no es torça, el cicle cap a Pequín 2022 ens oferirà una millora constant de les seves prestacions.\n7. Mireia Gutiérrez\nLa veterana esquiadora andorrana afrontava els seus tercers Jocs Olímpics amb una única prova al seu programa: l’eslàlom, la disciplina tècnica on ha arribat a ser top 20 a la copa del món d’esquí alpí. Amb canvi de data inclòs pel fort vent que bufava a les muntanyes coreanes, Gutiérrez no es va distreure ni un sol moment del seu objectiu i va deixar enrere un procés gripal inoportú amb la 30a plaça final a l’eslàlom. Un nou top 30 olímpic per a una veterana que continua compaginant proves de la Copa d’Europa i de la Copa del Món i que serà una de les grans protagonistes de les finals de la copa d’Europa que acollirà Grandvalira el proper mes de març.\n8. Marc Oliveras\nEl tercer integrant de l’equip d’esquí alpí andorrà ha aconseguit la seva millor participació olímpica a Pyeongchang encara que la seva presència a Corea del Sud va ser incerta fins fa poques setmanes. Marc Oliveras va abandonar al descens, però va completar una bona cursa al súper gegant (33è sortint amb el dorsal 47) i, especialment, a la combinada, on va acabar 29è després de brillar a la prova ràpida. Un top 30 en un traçat exigent que satisfà plenament les seves expectatives als Jocs abans d’afrontar el tram final d’una temporada en què Oliveras sembla haver recuperat el seu millor nivell.\n9. Lluís Marín\nEl veterà rider andorrà havia recuperat les bones sensacions dalt de la taula de surf en les setmanes prèvies a Pyeongchang i arribava, sens dubte, en el seu millor moment de la temporada als Jocs. Amb força problemes a la ronda de classificació del surf de neu en la modalitat de cros (la seva especialitat de tota la vida), assolint el 30è millor registre, Marín va completar un bon primer tram de cursa als vuitens de final, prova en què es va arribar a posar líder abans de caure per terra per una envestida d’un dels seus rivals. Un final amarg per a les seves aspiracions d’avançar ronda que el van conduir a la 34a plaça final, lluny del seu nivell i dels seus objectius de màxims.\n10. Joaquim Salarich\nL’osonenc no ha pogut tenir un debut exitós als Jocs Olímpics. Repescat a última hora per al federació espanyola, Salarich tenia moltes ganes de fer un bon paper a Pyeongchang com ja havia dut a terme al campionat del món de Saint Mortiz de 2017, on va acabar 25è després d’una magnífica actuació. Competint únicament a l’eslàlom, Salarich va cometre algunes errades a la primera mànega que l’allunyaven del top 30 i va abandonar a la segona baixada després de traçar malament una doble porta. Una decepció que el marcador final assenyali un DNF per a un esquiador amb condicions per lluitar pel top 30.\nAnder MirambellBiatlóDestacatEsquí AlpíEsquí de fonsIrineu EsteveJoan VerdúJoaquim SalarichJocs OlímpicsJocs Olímpics d'HivernLluís MarinMarc OliverasMartí VigoMartin FourcadeMireia GutiérrezPyeongchangQueralt CastelletSkeletonSurf de Neu\nAnder Mirambell penja el trineu El maresmenc es retira havent participat en quatre Jocs Olímpics d'hivern\nEl pilot de Calella es retira de la competició amb quatre Jocs Olímpics al sac…\nL'esquiadora alpina Núria Pau, que a principis d'any va complir el seu somni de competir…


ACAMINAR TRAVEL: SENDERISME A LA SERRA DE GUARA - OSCA\nSENDERISME A LA SERRA DE GUARA - OSCA\nTitol: SENDERISME A LA SERRA DE GUARA - OSCA\n(suplement) hab.individual, compartint el bany\nSERRA DE GUARA - OSCA: Del 9 al 12 d´octubre de 2021\nDes del primer moment que t´endinses en aquesta serra resulta un lloc sorprenent i inesperat. Explotada per milers de barranquistes de tot el món que busquen la força i bellesa de les seves aigües, així com per escaladors que prenen el repte de pujar la verticalitat i dificultat de les seves parets, resulta un indret encara poc conegut pel senderisme.\nEls senders de Guara, en molts casos són antigues vies de comunicació entre pobles avui en dia deshabitats. En altres, són l´aproximació a les capçaleres de fantàstics barrancs. Petits corriols, aèries faixes i llargues carenes són alguns dels camins que ens portaran a fer un passeig per la història d´aquest massís, des de pintures rupestres fins la característica arquitectura múdejar dels seus pobles.\nCamins aquàtics, banys en gorgs\nPobles d’encant com Alquézar o Rodellar\nCoves, baumes, profunds barrancs\nPintures rupestres, dolmens\nPonts romànics, medievals, pobles deshabitats…\nDia 1: Arribada a Las Almunias - descoberta de la Vall. Seguint antics camins, de Pedruel a Rodellar.\nIniciarem la descoberta de la Serra de Guara seguint els antics camins utilitzats com a vies de comunicació entre pobles al llarg dels segles. Camins empedrats i ponts romànics ens permetran endinsar-nos als primers barrancs de la zona per arribar a la població de Rodellar, actualment centre d’escalada a nivell mundial. Continuarem caminant fins el poble abandonat de Cheto, per gaudir de les impressionants vistes sobre la vall que recorrerem de tornada entre antigues feixes, camps de conreu i magnifiques rouredes tot descobrint el passat rural dels seus habitants.\nDia 3: Descoberta d´Alquezar\nCanviarem de vall i ens desplaçarem fins els voltants d’Alquezar, poble d’aquells d’encant, on arribarem tot seguint barrancs i carenes. Visitarem algunes de les balmes on es conserven magnífiques pintures rupestres, i podrem contrastar la duresa d’alguns camins amb el refrescant caminar per la llera del riu Vero i les seves famoses passarel·les.\nDia 4: Camí d´aigua per la Peonera\nDIFICULTAT: Nivell 3 de 5: itineraris d´entre 4 i 6 hores. Desnivell no superior a 700m. Caminarem per senders fresats, sense dificultats tècniques, que poden ser estrets, irregulars i amb presència de pedres o arrels d´arbres.\n- 375 € en habitació per a dos persones amb bany privat. Inclou la mitja pensió\n- 70 € suplement habitació individual, compartint el bany (Consulteu disponibilitat)\nGRUP: mínim 8, màxim 16 persones\nALLOTJAMENT: A l´alberg de Las Almunias del Rodellar, que ofereix un ambient mot acollidor i un menjar excel·lent.\n3 nits en Allotjament Rural familiar\nInclou la mitja pensió (esmorzar i sopar).\nAssegurança de cancel·lació del viatge per motius justificats, inclou supòsits COVID (consulteu-nos) Importe=10 euros\nInformació facilitada per ACAMINAR TRAVEL Revisat el 22/08/2021


79 casos confirmats i 250 persones en observació a la Llombardia i el Vèneto posen en alerta el país\n5 min. Roma 22/02/2020 10:50\n987x555 Un treballador sanitari a l'Hospital Cívic Codogno, a Lodi, al nord d'Itàlia\nUn treballador sanitari a l'Hospital Cívic Codogno, a Lodi, al nord d'Itàlia / ANDREA FASANI/ EFE\nSegona mort pel coronavirus a Itàlia. Les autoritats sanitàries del país van confirmar aquest divendres la primera defunció d'un pacient de 78 anys de Pàdua, al qual s'hi afegeix una segona víctima mortal, una dona de 77 anys, també a la regió de Llombardia, segons han confirmat fonts sanitàries a l'agència ANSA. El nombre de persones contagiades també ha augmentat fins a les 79 en les últimes hores i el govern italià admet que el nombre de casos confirmats podria anar a més en les properes hores. La tarda d'aquest dissabte s'ha confirmat un cas a Milà.\nLa primera víctima mortal confirmada aquest divendres formava part dels nous casos diagnosticats al nord del país, entre els quals hi ha els primers que no han viatjat a la Xina. Per intentar prevenir la difusió del virus, les autoritats transalpines han decretat la quarantena obligatòria per a unes 250 persones que podrien haver estat en contacte amb els malalts i han demanat als residents dels tres pobles on es creu que va poder començar el brot que no surtin de casa. A més, el govern regional ha confinat set localitats més, limítrofes amb el focus original, que s’hauran de quedar a casa una setmana. La mesura afecta en total unes 50.000 persones. L’alarma s’ha desencadenat perquè no està clar on és el focus de contagi ni el vincle entre els afectats.\nEl primer cas detectat va ser el d’un home de 38 anys que dimecres havia acudit a les urgències de l’Hospital de Codogno, a la província llombarda de Lodi, amb símptomes semblants als d’una forta grip. L’home no va ser sotmès a cap anàlisi específica, ja que no havia viatjat recentment a la Xina, i els metges li van receptar un tractament amb antibiòtics. Les autoritats italianes sospiten que podria haver-se contagiat en un sopar amb un amic que havia tornat d’un viatge al país asiàtic.\nEn les pròximes hores serà traslladat a un hospital de Milà on es troba ingressada la seva dona, que està embarassada de vuit mesos i ha donat positiu pel virus. L’amic que va viatjar a la Xina està ingressat en “aïllament” per precaució, tot i que assegura no haver patit cap símptoma i malgrat que totes les proves han donat negatiu.\nA la regió del Vèneto, els dos contagiats són dos ancians residents a la província de Pàdua. Un d’ells està en estat crític.\nA la Llombardia, almenys 250 persones estan aïllades tot esperant que els facin les anàlisis per detectar si han contret el virus, segons ha confirmat el conseller de Sanitat regional, Giulio Gallera. Entre ells hi ha els companys de feina i els familiars de l’home de 38 anys que es troba en estat greu, així com els metges i infermeres que el van atendre en el primer hospital.\nPer intentar frenar la difusió del virus, les autoritats italianes han demanat als residents de Codogno, Castiglione d’Adda i Casalpusterlengo, tres localitats limítrofes d’uns 35.000 habitants en total i situades a uns 50 quilòmetres de Milà, que no surtin de casa en els pròxims dies per precaució. I han estès la recomanació als veïns de set municipis més de la zona. El ministre de Sanitat, Roberto Speranza, ha anunciat el tancament de les escoles, els edificis administratius, els bars i els restaurants de l’àrea afectada durant una setmana.\n“No hem de sembrar el pànic, però hem de fer entendre a la gent que les mesures que s’han pres són essencials per al bé de la comunitat”, va explicar el president de la regió de la Llombardia, Attilio Fontana, en roda de premsa. Per la seva banda, el primer ministre, Giuseppe Conte, que era a Brussel·les per la cimera dels pressupostos de la UE, va convidar la ciutadania a mantenir la calma i a confiar en les institucions.\nFins aquest divendres les autoritats italianes havien confirmat tot just tres casos de coronavirus detectats al país: dos turistes xinesos i un jove italià que va ser repatriat des de Wuhan. Els tres estan hospitalitzats a Roma.\n651x366 Itàlia ha demanat als habitants de tres municipis del nord del país –Codogno, Castiglione d'Adda i Casalpusterlengo– que no surtin de casa per precaució davant el coronavirus / REUTERS TV Itàlia ha demanat als habitants de tres municipis del nord del país –Codogno, Castiglione d'Adda i Casalpusterlengo– que no surtin de casa per precaució davant el coronavirus / REUTERS TV\n651x366 Vista d'un carrer gairebé desèrtic de la ciutat de Codogno, al nord d'Itàlia, aquesta tarda / ANDREA FASANI/ EFE Vista d'un carrer gairebé desèrtic de la ciutat de Codogno, al nord d'Itàlia, aquesta tarda / ANDREA FASANI/ EFE\n651x366 En total, 35.000 persones estan confinades a Codogno, Castiglione d'Adda i Casalpusterlengo / ANDREA FASANI/ EFE En total, 35.000 persones estan confinades a Codogno, Castiglione d'Adda i Casalpusterlengo / ANDREA FASANI/ EFE\n651x366 Un cartell on es pot llegir "Mascaretes esgotades" en una farmàcia a Codogno, al nord d'Itàlia / ANDREA FASANI/ EFE Un cartell on es pot llegir "Mascaretes esgotades" en una farmàcia a Codogno, al nord d'Itàlia / ANDREA FASANI/ EFE\n651x366 Un carrer buit del poble de Codogno després que s'hagi demanat als ciutadans que es quedin a casa i que s'hagin suspès les activitats públiques / REUTERS TV Un carrer buit del poble de Codogno després que s'hagi demanat als ciutadans que es quedin a casa i que s'hagin suspès les activitats públiques / REUTERS TV\nEl virus, arreu del món\nEl brot de coronavirus Covid-19 ha infectat fins ara 234 persones en dues presons xineses fora de la província de Hubei, l'epicentre del virus. El pic sobtat de casos en aquests centres penitenciaris, de fet, ha comportat l'acomiadament de dos alts càrrecs, segons han informat les autoritats xineses aquest divendres.\nEls infectats als Estats Units pugen a 34\nEls EUA van confirmar ahir que 18 ciutadans nord-americans que van ser repatriats des del creuer Diamond Princess, al Japó, han donat positiu per coronavirus, elevant a 34 la xifra de casos al país nord-americà.\nL’OMS, preocupada pels contagiats a l’Iran\nL’OMS va manifestar ahir la seva preocupació per l’avanç de la malaltia a l’Iran, on en menys de 72 hores s’han confirmat 28 casos i cinc morts. Una dona que havia viatjat a l’Iran va donar ahir positiu al Líban.\nMés de 400 casos confirmats a Corea del Sud\nEls contagis a Corea del Sud han pujat fins a 433, amb una secta religiosa com a focus. Les autoritats demanen als ciutadans de Daegu, on hi ha el grup religiós afectat, que no surtin de casa.\nPedres a Ucraïna contra evacuats de Wuhan\nUn grup d’ucraïnesos van rebre a pedrades i plantant barricades l’autobús que transportava 72 ciutadans d’Ucraïna que van ser evacuats de la ciutat de Wuhan, epicentre del brot de coronavirus.


Els gols de Pablo Moreno ja han arribat a Girona - Diari de Girona\nEls gols de Pablo Moreno ja han arribat a Girona\nEl jove davanter cedit pel Manchester City, a qui havien anul·lat un gol contra el Mallorca, marca per primer cop en el futbol professional\nmarc verdaguer 06.12.2020 | 23:38\nEls jugadors del Girona, en el moment de sortir al camp. lof\nEls jugadors del Girona, en el moment de sortir al camp.\nQuique Cárcel i Delfí Geli van anar ahir a Albacete.\nPablo Moreno celebrant el gol ahir a Albacete. LOF.\nFa tres setmanes, en la derrota contra el Mallorca a Montilivi, Pablo Moreno va veure amb incredulitat com el VAR li anul·lava un gol per una presumpta falta sobre un defensa. L´acció, que l´àrbitre del partit no va advertir en directe, era de les que ningú hauria reclamat abans de la irrupció del vídeo arbitratge en el futbol. Però, just o no, aquell gol de Pablo Moreno no va pujar al marcador, el Mallorca es va acabar emportant els tres punts de Montilivi i el davanter andalús no va poder estrenar-se com a golejador en el futbol professional. L´estrena va arribar ahir a Albacete, en el seu onzè partit de Lliga amb el Girona en una Segona Divisió espanyola on el Manchester City l´ha enviat a fer-se futbolista d´elit després d´una adolescència acaparant elogis com a futura promesa en les categories del Barça i de la Juventus.\nUna combinació entre Stuani i Yoel Bárcenas va acabar amb el panameny centrant i Pablo Moreno rematant al fons de la porteria de Tomeu Nadal. Aquest cop el VAR no va intervenir, el Girona va sumar tres punts més i Pablo Moreno ja ha marcat un gol en una categoria que no sigui de futbol formatiu.\n«Estic molt content, per a un davanter el gol és la vida i m´havia tocat sortir en un moment complicat del partit i he tingut la sort de marcar; la veritat és que estic molt content per la victòria i pel treball de l´equip», va explicar després del partit un satisfet Pablo Moreno que recordava bé el que li havia passat al camp del Mallorca: «El dia del Mallorca me´l van anul·lar, però avui ha estat l´autèntic i no es podia anul·lar...».\nMés de 200 gols, concretament 213, va marcar Pablo Moreno en el seu prolífic pas pel futbol base del Barça. Nascut a Granada, l´ara davanter del Girona va aterrar a Barcelona amb 10 anys i, per a disgust dels tècnics blaugrana, va marxar-ne quan en tenia 16 cap a Torí, on semblava que arribaria al professionalisme amb la Juventus de Torí fins que, aquest estiu, el seu representant, Pere Guardiola, el va moure cap a Manchester, on el City el va cedir al Girona. «Vull aprofitar totes les oportunitats que em doni el míster», deixava anar ahir un convençut Pablo Moreno, que, des que va començar a jugar de molt petit amb un equip de futbol sala, el Granada 74, ha anat perseguint el seu objectiu d´arribar a l´elit sense fer escarafalls a canviar de club, de ciutat o de país.\nAl futbol base del Barça era una de les «perles» del club, però, després de fer 34 gols en el primer any com a cadet, va decidir marxar a Itàlia, on des de gairebé el primer dia va cridar l´atenció de Massimo Allegri. Aviat, l´adolescent Pablo Moreno es va veure entrenant-se al costat d´estrelles com l´argenti Dybala o un Cristiano Ronaldo acabat d´arribar del Madrid. L´ara davanter del Girona va arribar a anar convocat en un partit de la Sèrie A contra el Gènova. No va jugar, ni tampoc arribaria a estrenar-se com a professional amb la Juventus perquè aquest estiu va decidir canviar d´aires. El seu nou destí va ser Manchester, però passant primer per Girona.\n«Quan em van dir que existia l´opció de venir a Girona no m´ho vaig pensar; vull ajudar l´equip amb gols i créixer com a jugador en un lloc on crec que puc madurar», va explicar Pablo en el dia de la seva presentació com a jugador del Girona. Des de llavors, només un gol. El d´ahir a Albacete. «Sabia que avui era un dia en el qual podia demostrar per què és aquí. És molt bon jugador amb una personalitat terrible, com s´ha vist els últims 20 minuts. Encara li queda molt, però ens ajudarà molt », reflexionava després del partit Francisco sobre el jove davanter andalús de 20 anys, amb qui ahir va tornar a confiar per entrar al camp en un moment complicat, tot i que no havia pogut entrenar-se amb normalitat els darrers dies per culpa d´alguns problemes físics.\nJugar sense afició ha fet que el Girona deixés d'ingressar més d'1,2 milions d'euros.\nEl derbi contra el Sabadell, el dilluns 4 de gener a la tarda.


Joe Budden i Cyn Santana es van reunir per veure l'estrena de LHHNY mesos després de la seva divisió - Tv\nJoe Budden i Cyn Santana es van reunir per veure l'estrena de LHHNY mesos després de la seva divisió\nLa temporada 10 de 'Love & Hip Hop New York' es va estrenar el 16 de desembre de 2019! L’estrena va veure que una parella poc probable, que semblava estar en un lloc millor després de la seva desordenada desordenada, es va tornar a connectar per veure l’espectacle.\nUna recent publicació d’Instagram de The Shade Room va deixar als aficionats a preguntar-se si Joe Budden i Cyn Santana tornen a estar junts, o bé són simples ex amicables. La parella havia acabat la seva relació al maig.\nTot i això, es van reunir per veure el estrena de la temporada 10 de 'Love & Hip Hop: Nova York' el dilluns a la nit. A la publicació de les xarxes socials, en un vídeo capturat pel co-presentador del podcast de Joe, Jamil 'Mal' Clay, es pot veure la parella asseguda junts mentre veuen un moment tumultuós que havien reproduït en l'estrena.\nJoe Budden i Cyn Santana assisteixen a Sean 'Diddy' Combs amfitrions del CIROC l'any nou 2018 Powered by Deleon Tequila a Star Island | Getty Images\nDurant el videoclip, el programa està jugant a la televisió en segon pla i es pot escoltar a Cyn parlant amb Joe al programa. Ella va dir:\n'Vaig començar a notar que el vostre comportament canviava, la vostra falta d'interès en mi, ja ho sabeu, era molt evident.'\n#PressPlay: Tot i els seus baixos, sembla que #JoeBudden i #CynSantana estan avui en un lloc millor. Estaven junts a l'estrena de #LHHNY !! (: @mal_bytheway) - (veure la publicació anterior)\nUna publicació compartida per La sala d’ombres (@theshaderoom) el 16 de desembre de 2019 a les 18:40 PST\nEn aquell moment, Mal va penjar la càmera cap a fora i des del televisor cap a les exes. Tots dos tenien els ulls enganxats a la pantalla i Cyn semblava somriure mentre col·locava un plat de menjar a una taula de cafè propera.\nElls estaven junts per donar suport als seus amics a la base temàtica Met Gala.\nJoe, en canvi, no va mostrar cap expressió visible. Cyn i Joe comparteix un jove de dos anys fill, Lexington. No és la primera vegada que van ser trobats junts des del trencament.\nComentari dels aficionats a la publicació The Shade Room | Instagram: @theshaderoom\nHi assistirenSafaree Samuels i Erica Mena el 23 de novembre de 2019. Van estar junts per donar suport als seus amics al tema basat en la Gala Gala i fins i tot van plantejar-se per fer fotos junts.\nJoe fins i tot va compartir algunes de les imatges a la seva pàgina d’Instagram. No hi ha hagut actualitzacions respecte al seu estat de relació i fan que els fanàtics siguin sospitosos.\nJoe Budden als estudis SiriusXM el 18 d’octubre de 2016 a la ciutat de Nova York. | Getty Images\nLa parella s'havia ocupat quatre mesos abans de dividir-se al maig del 2019. La seva divisió va arribar després que els dos tinguessin una lluita acalorada que va acabar amb Cyn despenjant-se del seu anell de compromís.\njane fonda ex marit\namb qui està eric benet casat\nquan és el dia d'aniversari curry\nles germanes de ritme


La campanya ha marxat, arriben les urnes\nBarcelona. Dimarts, 19 de desembre de 2017. 22:15\nActualitzat: Dimarts, 19 de desembre de 2017. 22:53\nLa campanya més anòmala de qualsevol de les eleccions celebrades mai a Catalunya i a Espanya ha acabat a les 24 hores d'aquest dimarts. També la més irregular: dos candidats han participat en inferioritat de condicions, ja que un està exiliat a Brussel·les (Puigdemont) i un altre a la presó d'Estremera (Junqueras). Malgrat tot, presó, exili, liquidació del Govern, suspensió de la Generalitat, processos judicials, decapitació de partits i entitats sobiranistes, centenars d'alcaldes amenaçats per l'Estat, la violència policial de l'1-O i tantes altres coses, l'independentisme ha resistit amb una resiliència inimaginable quan Mariano Rajoy va convocar el passat 27 d'octubre les eleccions del 21 de desembre, entre l'aplaudiment dels seus i el convenciment que ara sí que havia arribat el moment de liquidar l'enemic, més que l'adversari.\nPolíticament parlant, és obvi que les eleccions autonòmiques que Rajoy va convocar després de carregar-se l'autonomia i cessar el Govern s'han convertit, unes setmanes després, en el referèndum que no volia. O què és sinó una victòria o una derrota de les forces independentistes? Si la nit electoral Junts per Catalunya, Esquerra Republicana i la CUP sumen 68 diputats o més, la crisi política espanyola estarà servida. La marea de vots independentistes haurà assolit un objectiu titànic: aixecar-se d'un intent d'humiliació amb tints autoritaris i amb un silenci còmplice ensordidor de socis que semblaven impensables. Si no és així, l'independentisme haurà de replantejar-se no només l'estratègia, sinó el calendari, els objectius i qui sap si alguns lideratges.\nEn la penúltima volta abans de l'última i definitiva, es podria dir que les opcions independentistes d'aconseguir l'objectiu són altes si es manté la velocitat i l'impuls dels últims metres. Per primera vegada en anys, però, l'independentisme no corre sol i tot s'ha preparat perquè no pugui alçar els braços a la meta. La decisió està en mans de més de 5,5 milions d'electors d'aquí a molt poques hores.\nA més, Catalunya no només es juga qui serà el seu president durant els propers quatre anys, sinó també el futur del catalanisme com a vector de progrés en tota la seva història moderna. Retinguin per a dijous aquests quatre ítems a l'hora de calibrar èxits o fracassos d'uns i d'altres: primer, si hi ha o no majoria independentista al Parlament; segon, si el percentatge de vots independentistes ha superat l'espectacular registre del 47,8% del 2015; tercer, quina formació política ha guanyat les eleccions, i quart, si el PP ha estat el partit amb menys representació a la nova Cambra catalana. A partir de la resposta que tinguin aquestes preguntes, sabrem com es desenvolupa la política a Catalunya en els propers quatre anys.


Jornada: Família i Societat, una realitat plural a Tarragona | COPC - Col·legi Oficial de Psicologia de Catalunya\nJornada: Família i Societat, una realitat plural a Tarragona\n14-06-2018 | Tarragona\nEl proper 30 de juny es celebra la jornada a Tarragona amb l’objectiu de reflexionar sobre la diversitat familiar LGTBI a la societat actual.\nEl proper dissabte, 30 de juny, es celebra a l’IMET, a Tarragona, la jornada Família i Societat, una realitat plural. L’objectiu de la trobada és facilitar espais per a la reflexió sobre la diversitat familiar LGTBI a la societat actual.\nA la jornada, impulsada per la Delegació de Tarragona del COPC, hi haurà dues taules rodones, una tècnica on participaran professionals del camp de la psicologia, l'activisme i representants de l'associació Chrysalis, i una altra testimonial, on participaran diferents famílies LGTBI explicant les seves realitats.\n9.00 h Presentació.\n9.15 h Taula Rodona Tècnica.\nDiversitat sexoafectiva i de gèneres. Una mirada afirmativa-relacional. Araceli Baíllo, psicòloga i psicoterapeuta, experta en matèries LGTBI. Coordinadora del Grup de Treball Psicologia Afirmativa LGTB de la Delegació de Tarragona del COPC.\nFamílies trans avui dia. David Tello, president de l'associació Chrysallis, Catalunya.\nEls espais de socialització en la qüestió trans. Influències i derives. Nac Bremon, Activista trans independent i col·laborador en diferents associacions LGTBI.\n11.30 h Col·loqui.\n12.30 h Taula Rodona Testimonial.\nParticiparan 3 famílies LGTBI explicant-nos les seves realitats.\n14.00 h Col·loqui.\nLa jornada és una activitat amb número de registre 9002E/42/2018 de Reconeixement d'Interès Sanitari (RIS).\nEtiquetes: Tarragona , Clínica, Salut, Psicoteràpia\nNou Grup de treball en Creativitat, procés artístic i salut mental a la Delegació Territorial de Girona\nCoordinat per Raquel Vidal, sorgeix per investigar al voltant de la psicologia i els seus vincles amb la creativitat i l'art.\nEtiquetes: Clínica, Salut, Psicoteràpia , Girona\nPrimera enquesta CIS sobre Salut Mental durant la pandèmia: 1 de cada 4 persones ha tingut por a la mort\nEl 70% de les persones que pensen buscar ajuda professional en salut mental diuen que acudiran a un psicòleg o psicòloga.


Tal Er Mor Ploemeur França - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA Atenció al Client\nVeure tots els 57 allotjaments a Ploemeur.\nTal Er MorLocated in Ploemeur, Le Guermeur, Ploemeur, França, 56270 - Veure al mapaExcepcional9,2Basada en1comentariTal Er MorVeure més fotosplatjaVeure més fotosVeure més fotosVeure més fotosbalcó/terrassaVeure més fotosVeure totes les 24 fotos\nPer als viatgers què vulguin captar les imatges i els sons de Ploemeur, Tal Er Mor és l'el·lecció perfecta. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat. A Tal Er Mor, l'excelent servei i instal.lacions superiors faran de la vostra estada una experiència inoblidable. Els clients de l'hotel poden gaudir de s'admeten animals de companyia, instal.lacions de barbacoa, aparcament de cotxes. Totes les instal.lacions per als clients, ofereixen comoditats destinades a assegurar tot el comfort possible. L'hotel ofereix moltes oportunitats d'oci úniques, com jardí. Descobreixi una encantadora mescla de servei profesional i ampla gama de característiques a Tal Er Mor.


L’alcalde de Llagostera, Antoni Navarro, ha convocat el Ple de l’Ajuntament pel proper dimecres 23 de desembre a les 20 hores. La situació actual en el marc de la Covid-19, obliga a celebrar la sessió plenària mitjançant videoconferència. El Ple es p...\nSubvenció de la Diputació de Girona de 2.000 €\nLa Diputació de Girona ha concedit a l’Ajuntament de Llagostera una subvenció de 2.000 € per minorar la despesa d’implementar aplicacions i de comprar maquinari per continuar facilitant els tràmits telemàtics entre els ciutadans i l’Ajuntament. L...\nL’Ajuntament de Llagostera ha instal·lat aquesta setmana una mini deixalleria al passeig Pompeu Fabra, a la cruïlla amb els carrers Álvarez de Castro i Pau Casals, en la qual es poden dipositar residus de petit format. En aquest punt es poden llençar cartutxos d&...\nAmb la voluntat de reduir la generació de residus, l’Àrea de Medi Ambient de l’Ajuntament de Llagostera té activa la campanya “Compromís Residu Zero”. La iniciativa pretén que els ciutadans assumeixin una sèrie d’hàbits e...\nLes mesures entraran en vigor el proper dilluns 14 de desembre El Procicat ha aprovat aquest matí modificar algunes mesures especials en matèria de salut pública per a la contenció del brot epidèmic de la pandèmia de COVID-19 a Catalunya. La...