Els dies de Dèdal: de novembre 2009\nXIII Festival de teatre grecollatí de les Illes Balears, 2010\nOrganitzat per Pàrodos, Institut Balear de Teatre Clàssic\nMALLORCA: Teatre Principal de Palma, dimarts, 9 de març de 2010\n10:00: Les troianes d’Eurípides, Escola d’Arts Escèniques del Teatre Sans de Palma de Mallorca.\n12:00: Miles gloriosus de Plaute, Taller de Teatre de l’IES Pau Casesnoves d’Inca.\nMENORCA: Teatre Principal de Maó, divendres, 12 de març de 2010\nEs farà una representació per a públic adult al teatre Principal de Maó el mateix dia. L’hora i preus es comunicaran oportunament.\nEIVISSA: Teatre Can Ventosa d’Eivissa, dimarts, 16 de març de 2010\nEscrit per sgiralt el dia 26.11.09 0 comentari(s)\nXV Festival Juvenil de Teatre Grecollatí de Catalunya\nOrganitzat per la Societat Catalana de Teatre Grecollatí\nDimarts 23 de març. Teatre Joventut de l’Hospitalet de Llobregat\n12.00 h. La Odisea, Homer, Grup “Clásicos Luna”, de l'IES Pedro de Luna de Saragossa\n16.00 h. La Odisea, Homer, Grup “Clásicos Luna”, de l'IES Pedro de Luna de Zaragoza\nDilluns 19 d’abril. Teatre Joventut de l’Hospitalet de Llobregat\n12.00 h. Los gemelos, Plaute, Grup “La parrocha” de l'IES Elviña de la Corunya\nDimarts 20 d’ abril. Tarragona Auditori del Camp de Mart\n12.00 h. Troyanas, Eurípides, Grup “La parrocha” de l'IES Elviña de la Corunya.\n16.00 h. Los gemelos, Plaute, Grup “La parrocha” de l'IES Elviña de la Corunya\nEscrit per sgiralt el dia 26.11.09 2 comentari(s)\nPresentació: Antologia obituària dels filòsofs de la Grècia antiga\nAdesiara Editorial presenta els darrers títols publicats en un acte que se celebrarà el dimarts 24 de novembre a les 19 h a la Llibreria La Central (Mallorca, 237):\nAntologia obituària dels filòsofs de la Grècia antiga,\nLa presentació anirà a càrrec de Jaume Casals, professor de filosofia a la UPF, Ramon Farrés, poeta i professor de traducció a la UAB, i Sergi Grau i Jordi Ibáñez Fanés, curadors de les obres.\nA l'Antologia obituària dels filòsofs de la Grècia antiga Sergi Grau ha recollit la mort dels cinquanta filòsofs més importants de la Grècia clàssica a partir de les Vides i doctrines dels filòsofs més il·lustres de Diògenes Laerci. En general els filòsofs moren vells, d'acord amb una tipologia que inclouen mort fallida o ridícula, mort de retruc --en la qual les paraules del filòsof en les seves obres se li giren en contra--, per suïcidi, per fam, per desencís, per malaltia, devorat pels gossos, mort de fam, castigat per impietat, per voluntat d'un déu, per joia immensa, per violència, a l'exili.\nEscrit per sgiralt el dia 23.11.09 0 comentari(s)\nInformació sobre dues trobades d'estudis clàssics properes:\nIII Simposi Carles Riba, organitzat per l’Aula Carles Riba de la Universitat de Barcelona i la Secció Filològica de l’Institut d’Estudis Catalans en commemoració del cinquantè aniversari de la seva mort. Barcelona, 30 de novembre i 1 i 2 de desembre de 2009. Programa i inscripció.\nII Col·loqui Internacional sobre la concepció de l’espai a Grècia, organitzat per l’Institut Català d’Arqueologia Clàssica i la Societat Catalana d’Estudis Clàssics. En aquesta edició es tractarà la relació entre els animals i l’espai a l’antiga Grècia. Barcelona i Tarragona, 3 i 4 de desembre. Programa i inscripció.\nEscrit per sgiralt el dia 19.11.09 1 comentari(s)\nTemes: arqueologia, art, filosofia, literatura, traducció\nEscrit per sgiralt el dia 13.11.09 0 comentari(s)\nEl presumpte retrat més fidel de Juli Cèsar en una exposició a Arles\nLes campanyes d'excavacions subaquàtiques entre la desembocadura del Roine i la ciutat d'Arles de Provença han descobert un gran nombre de vestigis romans. Ara més de 600 d'aquestes troballes es poden veure a la mostra "Cèsar, el Roine per a la memòria: 20 anys d'excavacions al riu Arles" al Museu d'Arles antiga.\nLa mostra es podrà veure fins el 19 de setembre del 2010. Probablement la peça més destacada és un bust de Juli Cèsar que podria ser un dels retrats més antics i fidels del dictador romà, potser fins i tot fet en vida. Trobareu una presentació en línia de l'exposició al web del Museu d'Arles antiga. També podeu veure la notícia en aquest reportatge de TV3:\nEscrit per sgiralt el dia 2.11.09 0 comentari(s)\nExposició sobre les campanyes d'excavació a Boquer a Pollença / Vacants de clàssiques a les Balears\nEl Museu de Pollença acaba d'inaugurar l'exposició Les campanyes d'excavació a Boquer, un recorregut històric a través de peces, reproduccions i panells que mostra els treballs arqueològics realitzats en el jaciment talaiòtic i l'antiga ciutat romana de Bòcor (Bocchorum o Bocchoris en llatí, Port de Pollença) des de l'any 2001. Fins al 30 de novembre.\nMés informació: Diario de Baleares\nEncara vacants les places de llatí i grec a instituts de les Balears\nLa Conselleria d'Educació balear va publicar fa dues setmanes una convocatòria extraordinària per cobrir algunes vacants de llengües clàssiques amb professors de les Illes o de fora. Però de moment els alumnes d'aquests centres encara estan obligats a estudiar llatí i grec per Internet.\nEscrit per sgiralt el dia 1.11.09 0 comentari(s)\nTemes: arqueologia, educació, exposicions, grec, llatí


Carlos Pérez de Rozas: Generós, apassionat, irrepetible\nEra un periodista que transmetia la seva passió per l'ofici, tant a la Penya 6123 i en altres reunions de col·legues, com, sobretot, en les seves classes a les diferents universitats on va professar\n10 de d’agost del 2019. Actualitzada 11 de d’agost del 2019 a les 00:03\nTeníem una penya en la qual ens reuníem una vegada al mes, més o menys, per parlar de política, de periodisme, del Barça o del que es presentés. La penya, naturalment, l’havia batejat ell. Es deia i es diu Penya 6123, sis un per la remuntada contra el PSG i dos tres pel resultat del mateix any al Bernabéu. Carlos Pérez de Rozas Carlos Pérez de Rozas havia dedicat bona part dels seus últims anys al Barça, destacant als seus articles i en les tertúlies esportives que freqüentava pel seu paper de culer optimista, combatent sense parar l’atavisme i el pessimisme crònic del culer clàssic, aquest que ara reivindica l’estil, com si fos una veritat revelada i inamovible, però que igual podria defensar amb la mateixa convicció altres valors perquè el culer clàssic es caracteritza, sobretot, per la insatisfacció permanent, una actitud, la de l’autocrítica, que és positiva sempre que no es converteixi, com és el cas en moltes ocasions, en una obsessió paralitzant i destructiva.\nPotser perquè procedia d’una família espanyolista (del RCD Espanyol), on sempre van servits dedesgràcies, Carlos havia trencat amb tot això i reivindicava amb orgull i passió els colors i la trajectòria triomfal del Barça de Guardiola i del Barça post-Guardiola, tot i que no sempre es pugui guanyar la Champions.\nPerò Carlos era molt més que el culer optimista, de vegades cridaner, de vegades una mica saltimbanqui, que reflectien les tertúlies televisives i les espectaculars actuacions del qual (s’aixecava, s’asseia, abraçava el company, es calmava, demanava disculpes per la seva gestualitat desbordant) li van valer ser un personatge de 'Crakòvia' a TV-3. Carlos era sobretot generós, amic dels seus amics, i fins i tot dels seus enemics, servicial, disposat a ajudar en la qual cosa fora, una personalitat irrepetible que s’acomiadava sempre amb “¡¡una abraçada immensa!!” A l’últim dinar de la Penya 6123 va protagonitzar un dels moments que expressen la seva immensa generositat. Davant dels penyistes, va regalar al seu germà Emilio l’última Leica de papa Carlos Pérez de Rozas Sáenz de Tejada, que havia recuperat de mans d’un dels nets del seu pare.\nCom Emilio ho ha expressat en aquest diari millor que ningú, Carlos era el vigilant, el sereno, de tota la família i de tots els seus amics, el que advertia de les conseqüències dels actes, l’actual cap del clan. I era un periodista que transmetia la seva passió per l’ofici, tant a la Penya 6123 i en altres reunions de col·legues, com, sobretot, en les seves classes a les diferents universitats on va professar. Nombrosos alumnes, rendits davant del seu record, donen fe en les xarxes socials, en les quals ell no era present, de la seva mestria, de la passió i de l’eloqüència amb què explicava els seus enormes coneixements sobre la importància de la imatge –disseny i fotografia– en el periodisme.\nCada dia, accedia als webs que emmagatzemen portades de diaris de tot el món per preparar les seves classes i per enviar als seus amics les que més li cridaven l’atenció. L’última ha sigut la del 'New York Times' de dijous passat 6 d’agost. En el seu enviament, ens manava “una abraçada” i ens desitjava “bones vacances”. Lamentablement, ell no les podrà disfrutar perquè “se’ns ha mort, com del llamp”, que tant estimàvem. Com va escriure Miguel Hernández, “un manotazo duro, un golpe helado,/ un hachazo invisible y homicida,/ un empujón brutal te ha derribado”.


L’ASISA Borges Vall referma el lideratge amb una gran victòria contra l'Arteal | Notícies | SomEsports\nDilluns, 19 de d’abril de 2021 - Les Borges Blanques\nEl matx es va emetre en directe pel canal Esport3, amb un ampli seguiment a les xarxes socials per part dels aficionats al tenis taula.\nEl Borges continua al capdavant del grup 2 d ela Superdivisió. FOTO: CTTBorges\nGran victòria de l'ASISA Borges Vall davant l'Arteal Santiago per un global de 4-1 en un partit maratonià de més de 3 hores, disputat el passat dijous 15 d'abril al pavelló de les Borges. A més, el matx es va emetre en directe per Esport3, amb un ampli seguiment a les xarxes socials per part dels aficionats al tenis taula.\nEl primer partit de la tarda va enfrontar al suec Viktor Brodd per part de l'ASISA Borges Vall i al portuguès Enio Mendes per l'Arteal Santiago. En un partit que va durar més de 40 minuts Brodd va remuntar un marcador de dos sets en contra per acabar guanyant 3-2.\nEls següents jugadors a sortir a la pista van ser el català Joan Masip i el brasiler Humberto Manhani. Masip va cedir el primer set, però va guanyar el segon i el tercer. Això sí, va acabar cedint els dos últims, amb un ajustat 9-11 al cinquè.\nEl tercer partit el van disputar Marc Duran i Moisés Álvarez, la victòria va ser pel jugador de l'ASISA Borges Vall per un global de 3-1.\nAixí, amb un 2-1 a favor dels garriguencs, va ser el torn dels dos números 1, Brodd contra Manhani. En un partit molt intens i amb marcadors molt ajustats Brodd va estar més encertat i es va imposar per 3-2.\nEn el partit que podia refermar la victòria per l'equip borgenc Marc Duran no va fallar davant Enio Mendes, i en un partit molt lluitat va aconseguir la victòria per 3-2.\nEls pròxims partits de l'equip seran el dia 24 d'abril a Sevilla.


Presó per als amos d'un pub d'Almacelles per danys acústics\nActualitzada 26/02/2021 a les 17:08\nUn any i quatre mesos de presó i una indemnització de més de 21.000 euros per als afectats || La jutge els inhabilita per treballar en hostaleria durant un any\nEl jutjat penal 2 de Lleida ha condemnat els dos propietaris d’un bar musical d’Almacelles per danys acústics a un matrimoni que viu al costat del pub i que ha suportat durant més de cinc anys les molèsties generades per la música de l’establiment a causa de la deficient insonorització del local. La magistrada els imposa una pena d’un any i quatre mesos de presó per un delicte contra el medi ambient per contaminació acústica, a més d’una multa per a cadascun de 1.980 euros.\nAixí mateix, hauran d’indemnitzar els afectats, representats com a acusació particular per l’advocat Josep Maria Peiró, a més de 21.000 euros per les lesions i els danys morals causats. La sentència, que no és ferma i pot recórrer-se davant de l’Audiència de Lleida, inclou la inhabilitació durant un any per als dos propietaris del local per treballar al sector de l’hostaleria.\nLa resolució assenyala que ha quedat acreditat que els denunciants van estar més de cinc anys suportant excés de sorolls al seu habitatge causats pel bar musical i que aquest els perjudicava de forma greu en la seua vida quotidiana. El matrimoni tenia insomni, a més d’altres trastorns com ansietat, depressió i tristesa, que van cessar en el moment en què el local finalment va ser precintat, per ordre judicial.\nEls afectats van començar a denunciar l’excés de soroll el 2013 i els va pertorbar la vida de forma greu\nLes queixes van començar l’any 2013 i van acabar el 2018, segons la sentència. Les denúncies es van presentar davant de la Policia Local, l’ajuntament, la Generalitat i fins i tot al síndic de greuges. La Fiscalia va sol·licitar una pena d’un any i vuit mesos de presó per a cadascun dels acusats, mentre que l’acusació particular va elevar la petició als dos anys.


Radio Catalunya - L'OPERATIU POLICIAL DE L'1-O VA PRIORITZAR ELS COL·LEGIS AMB MENYS RESISTÈNCIA\nL'OPERATIU POLICIAL DE L'1-O VA PRIORITZAR ELS COL·LEGIS AMB MENYS RESISTÈNCIA\nUn informe del Ministeri de l'Interior espanyol revela que l'operatiu policial contra el referèndum va prioritzar els col·legis amb menys resistència. Això és el que assegura el digital La Directa, que ha tingut accés als detalls de l'operatiu de l'1 d'octubre a la ciutat de Barcelona.\nSegons el document que han consultat, elaborat per la Unidad de Coordinación Operativa Territorial de la Jefatura Superior de Policía, a Barcelona es van definir diversos nuclis operatius d'actuació assignant un responsable policial per a cadascun. La conflictivitat previsible que hi podia haver va fer que es descartessin intervencions a diversos col·legis dels districtes de Gràcia i Sants-Montjuïc.\nEl digital exposa que la capital catalana es va dividir en vuit sectors i que es va establir una franja horària prioritària d'intervenció, entre les 7.30 h i les 10 h del matí. A més a més, aquests informes expliquen que el Ministeri de l'Interior va escollir noms d'animals per referir-se a les unitats i els responsables operatius; així, hi havia els comandaments Puma, Camel, Lobo, Raya, Gamo...\nEl districte de Nou Barris va ser, amb diferència, el més afectat per la violència policial, i el responsable operatiu de l'actuació va ser Gamo 1, amb la participació dels grups 2, 3 i 5 de la Unitat d'Intervenció Policial de Màlaga i una dotació conjunta de 136 antiavalots.


L’Ajuntament d’Eivissa organitza el col·loqui en línia ‘Homes parlant entre homes’\nPublicat el Dijous, 03 Desembre 2020 13:52\nL’Ajuntament d’Eivissa organitza un col·loqui en línia amb grups d’homes que treballen com a espais de diàleg transformadors.\nL'Ajuntament d'Eivissa ha organitzat, juntament amb Homes Transitant, Homes Igualitaris AHIGE Catalunya i Hombro con Hombro, un col·loqui en línia en el qual participaran diversos membres d'aquests Grups d'Homes provinents de diferents llocs del país. Serà el pròxim dijous 10 de desembre a les 19 hores, per videoconferència, a través de districte07800.\nA la xerrada, titulada ‘Homes parlant entre homes’, hi participaran Josep Maria Lozano i Juanjo Compairé, membres d'Homes Igualitaris AHIGE Catalunya; Daniel Boluda, del cercle Hombro Con Hombro de l'associació NIUS d'Eivissa; i Pere Fullana, d'Homes Transitant, els quals parlaran dels grups d’homes com a espais de diàleg transformadors.\nLa regidora d’Igualtat, Claudia Cotaina, que serà l’encarregada de facilitar el diàleg al col·loqui, ha assenyalat que ‘es tracta d’una conversa per donar a conèixer aquests espais que són els grups d'homes, per obrir camins i per convidar a transitar vers una masculinitat pacificadora i igualitària. Al col·loqui s’analitzarà amb una mirada crítica el que es treballa en aquests Grups d’Homes.’\nL’activitat està finançat per la Conselleria de Presidència, Cultura i Igualtat, a través de l’IBDona i del Ministeri d’Igualtat, a través del Pacte d’Estat contra la Violència de Gènere.


Mishima porta 'L'ànsia que cura' a Olot i fa viure un concert únic al públic de la Sala El Torín - Olot Televisió\n01 Març, 2015\nComentaris tancats a Mishima porta ‘L’ànsia que cura’ a Olot i fa viure un concert únic al públic de la Sala El Torín\nLa Sala El Torín va acollir dissabte al vespre el concert de presentació de L’ànsia que cura de Mishima. Va ser un concert llarg, i el públic el va gaudir, tot i que en algun moment, va ser una mica accidentat.\nEn ple concert de Mishima, se’n va anar l’electricitat de la Sala El Torín. Amb la sorpresa inicial, el grup liderat per David Carabén, ha seguit amb el concert en acústic, creant un ambient familiar per al públic reduït que gaudia de la música.\nEntrevistat per OLOT TELEVISIÓ, Carabén explicava que “l’electricitat no només se n’ha anat per l’audiència. Ells han pagat una entrada i nosaltres havíem de fer que s’ho passessin bé, així que hem seguit”.\nPerò un cop recuperada la corrent, el concert va seguir sense problemes. Mishima va interpretar fins a 28 temes en un recital de dues hores, tot presentant el seu nou cedé, L’ànsia que cura, que ja fa un any que gira.\nEl grup va estrenar temes del nou àlbum: ‘Els vells hippies’, ‘Llepar-te’ o també ‘Mentre floreixin les flors’, la cançó que va tallar la corrent. Però també va repassar clàssics: ‘Tot torna a començar’, ‘Tornaràs a tremolar’ o ‘Despertes l’inútil’ van entusiasmar un públic reduït però fidel que va viure un concert únic.\nLa música al carrer ha animat el centre d’Olot en un cap de setmana de gent i dinamisme a la capital garrotxina\nL’obra teatral ‘L’orfe del clan dels Zhao’ va visitar divendres Olot durant la gira posterior al seu triomf a Barcelona\nl'ansia que cura\nSala El Torín\nSanta Pau ja escalfa motors per la 25a edició de la Fira del Fesol\nAmb la presentació de la setmana passada a la Plaça del Mercat d'Olot, la 25a Fira del Fesol de Santa Pau ja començava a escalfar motors per aquest cap de setmana. Dissabte es donarà el tret de sortida a l'esdeveniment. Dissabte a les sis de la tarda, es…\nAquest dissabte els voluntaris continuaran la recerca de Pere Busquets\nHan passat 11 dies des que Pere Busquets va dinar al casal de la gent gran d’Olot. Després d’això, no se n’ha tingut més notícia. Dissabte passat, els Bombers de la Generalitat van suspendre la cerca a l’espera que la investigació de Mossos d’Esquadra…\nEls Mossos d’Esquadra celebren els 20 anys de presència a la Garrotxa amb una exposició al Puig del Roser\nEl puig del Roser ha acollit al llarg de tot el matí una exposició sobre els Mossos d'Esquadra. Aquest cos policial, que fa ja dues dècades que té presència a la Garrotxa, ha aprofitat l'esdeveniment per apropar-se a la ciutadania garrotxina i donar a conèixer…\nEls equips de segona catalana del Bosc de Tosca, el Besalú i el Sant Jaume de Llierca tornen a competir mig any després\nDesprés de mig any sense futbol amateur, aquest cap de setmana la segona catalana es posa en marxa. Bosc de Tosca, Sant Jaume i Besalú competiran al subgrup A dins el grup 1 amb deu equips mes, i és que aquesta temporada s’ha modificat el format. Els quatre…\nNúria Feixas pren el relleu de Jordi Fosas al capdavant del Festival Ésdansa\nNúria Feixas és la nova directora del Festival Ésdansa agafant el relleu de Jordi Fosas, que fa uns mesos va ser nomenat nou director artístic de la Fira Mediterrània de Manresa. Nascuda als Hostalets d’en Bas fa 29 anys, fins ara formava part de l’equip…


Com treballar desde la imparcialitaten processosde divorci?\nCom treballar des de la imparcialitat en processos de divorci?\nquantitat de Com treballar des de la imparcialitat en processos de divorci?\nEls professionals que treballen als àmbits d’atenció a menors i famílies atenen a nombrosos menors immersos en situacions de trencament familiar, especialment en processos de separació o divorci. D’aquests menors, alguns presenten alteracions derivades del conflicte parental, i en altres casos la manca d’entesa entre els progenitors fa que la simptomatologia de l’infant no millori. En molts casos, i lluny de la col·laboració amb els terapeutes, el conflicte entre pares incideix en el procés terapèutic fins a situar al professional com una part més del conflicte familiar.\nDates: 16 de febrer de 2021\nHorari: de 17 a 18:30h (1,5h)\nArtur Roman: Treballador social. Mediador. Coordinador de Parentalitat. Coach. Expert en mediació familiar comunitària i de salut. Mediador de la Societat Catalana de Mediació en Salut. Membre de la comissió de mediació del Col·legi de Treball Social de Catalunya.\nFormador en diverses universitats. Ha publicat diversos articles sobre mediació i Coordinació\nSigueu els primers a ressenyar “Com treballar des de la imparcialitat en processos de divorci?” Cancel·la les respostes\nMaltractament i abús sexual. Problemàtica i efectes\nIntroducció pràctica a les principals escales i qüestionaris d’avaluació en salut mental infantil i juvenil\nGRUPS D’INTERVENCIÓ INICIAL BREU (GIIB) Revista semestral nº 33


Milers de persones bloquegen la frontera al Pertús convocades per Tsunami Democràtic\nTallen l’AP-7 i munten barricades, tendes de campanya i un escenari per a actuacions musicals || Els gendarmes toleren la concentració, que fa repuntar el trànsit a la frontera de l’N-230 a Les\n© Participants en el tall de Tsunami Democràtic al Pertús, que va bloquejar cotxes i camions i es va mantenir durant tota la jornada.\nMilers de persones van respondre ahir a la crida de Tsunami Democràtic i van tallar al trànsit des de primera hora del matí a l’autopista AP-7, que és la principal via de comunicació terrestre entre la costa mediterrània peninsular i la resta del continent europeu, uns metres més enllà de la frontera entre el territori espanyol i francès. Així, els manifestants van ocupar la calçada ja dins del terme municipal del Pertús, a la Catalunya del Nord, per evitar d’aquesta manera la intervenció dels Mossos d’Esquadra, de la Policia Nacional i de la Guàrdia Civil. Els efectes del bloqueig, en els dos sentits de la marxa, es van fer patents immediatament, i els vehicles atrapats van conformar cues quilomètriques. Alhora, la protesta es va traduir en un increment de vehicles a l’N-230, per creuar per la frontera de Les. Mentrestant, els activistes independentistes van muntar barricades al Pertús amb tanques i altres materials de la infraestructura viària, van aixecar un escenari per a actuacions musicals al mig de l’autopista i també van col·locar tendes de campanya, van organitzar un servei de cuina i van instal·lar lavabos. Molts dels concentrats van abandonar els seus cotxes en terra francès i van avançar cap a l’epicentre de la mobilització a peu. Els mateixos independentistes van començar a treure els seus cotxes de la calçada i els van traslladar a un altre lloc a l’arribar una grua. Al llarg de la tarda, els antiavalots gals van provar de fer retrocedir els independentistes, però no ho van aconseguir. L’alcalde de Prats de Molló, Claudi Ferrer, va negociar amb els gendarmes perquè no carreguessin. Durant tota la jornada, que era festiva a França, van passar pel tall de l’AP-7 personalitats com el cantant Lluís Llach o els diputats de JxCat Aurora Madaula i Ferran Roquer. Caiguda la nit, els concentrats, entre 3.000 i 4.000 i que volen quedar-s’hi fins demà, van encendre fogueres per combatre les baixes temperatures. A causa d’aquesta mobilització, es van registrar cues de fins a 18 quilòmetres a la carretera N-II entre Figueres i la Jonquera per la desviació del trànsit de l’AP-7 cap a aquesta via.\nUnes 500 persones van secundar ahir una concentració convocada pels la plataforma Generació 1-O i CDR davant de la delegació del Govern central a Barcelona. D’aquesta manera, van manifestar la seua solidaritat amb els milers d’independentistes que bloquegen, des de primera hora del matí d’ahir, l’AP-7 a l’altura de la frontera entre el territori espanyol i el francès. Un fort dispositiu policial va impedir els manifestants aproximar-se a l’edifici governamental. Alguns van llançar arròs al cordó dels Mossos, mentre d’altres corejaven “On és Albert Rivera?”, “Fora les forces d’ocupació” o “Independència”. També van entonar l’himne de Catalunya. Després d’una hora, van abandonar la delegació del Govern central i van posar rumb a la Diagonal. La van tallar i van avançar cap a la plaça del Cinc d’Oros, a la confluència amb el passeig de Gràcia, on van efectuar una seguda. Més tard, van tallar el mateix passeig de Gràcia i es van encaminar cap a la plaça Catalunya. Un altre grup de manifestants va ocupar el carrer Còrsega. En paral·lel, veïns de la Meridiana van tallar el trànsit a l’altura de Fabra i Puig per vint-i-novena nit consecutiva. I és que aquesta concentració es manté diàriament des que es va saber la sentència de l’1-O. També continua l’acampada a la plaça Universitat, malgrat l’escissió que es va produir el cap de setmana passat.\nAl llarg de la jornada d’ahir també es van efectuar altres mobilitzacions independentistes al llarg i ample de Catalunya. Així, a més dels cantaires de Lleida (imatge a la pàgina següent) també a Sant Quirze del Vallès o a Igualada desenes de persones van sortir al carrer per cantar per la llibertat dels independentistes empresonats.\n3.El Vaquilla: una fuga llegendària\n4.La Paeria multa Biloba amb prop de 16.000 euros per excés de soroll\n7.Les mitjanes superfícies creen tres zones emergents a Lleida\n8.Nou dia de recerca sense èxit del boletaire nonagenari de Rosselló


Lasanya de vedella amb beixamel gratinada\n> Prielá>Recetas de la Abuela>Lasanya de vedella amb beixamel\nDelicioses làmines de pasta ”al dente” farcides amb carn de vedella, tomàquet, ceba i espècies, amb un suau bany de beixamel i acabades amb una fina capa de formatge fos. Elaborada seguint el nostre mètode tradicional, es presenta en un còmode format de 300 g, ideal com ració individual per servir com a primer o segon plat.\nInstruccions d'ús: FORN: Escalfeu el forn prèviament a 200ºC durant uns 10 minuts. Retireu l’embolcall i col·loqueu la safata a l’interior, a la part central, durant uns 35 min. Si el producte ja està descongelat, reduïu el temps a 25 min. MICROONES: Retireu l’embolcall i col·loqueu el producte en una safata apta per a microones (no metàl·lica). Escalfeu-lo a màxima potència, entre 7 i 8 minuts (aparell de 850 W). Si el producte ja està descongelat, reduïu el temps a 4 o 5 min.\nPrimers plats Lasanyes amb beixamel\n623613 - Safata + Film 2000g 2 4,00kg 144 -


Nova píndola de medi ambient: Introducció a la petjada de carboni - COAMB\nAmb aquesta nova “Píndola de medi ambient” pretenem facilitar-vos coneixements introductoris per al càlcul i comunicació de la petjada de carboni així com orientació per aquells professionals que estiguin valorant aprofundir en el càlcul professional de la petjada de carboni.\nDurant la sessió, de 4 hores lectives, es tractaran els següents continguts:\nIntroducció al concepte de petjada de carboni\nMetodologies de càlcul i normes de referència\nVerificació, certificació, etiquetatge i declaracions ambientals. Comunicació de la petjada de carboni de productes i serveis.\nCàlcul professional de la petjada de carboni: softwares de càlcul i bases de dades existents.\nExperiències de càlcul de la petjada de carboni en productes i serveis.\nCàlcul de la petjada de carboni d’empreses i organitzacions. Calculadores i estàndards disponibles. Programes i mecanismes de compensació d’emissions.\nLa sessió tindrà lloc el proper dijous 29 de novembre de 9.30 a 14 hores a la seu del COAMB. Pots consultar el programa complet i, si t’interessa, reserva la teva plaça!


Reconquerir la ciutat que volem\nDimecres passat vaig tenir l’oportunitat de moderar un interessant i necessari debat al CAC Ses Voltes de Palma sobre el paper de les institucions respecte a les intervencions artístiques en l’espai públic. Una taula rodona que, sota aquests continguts, va reunir professionals de l’art urbà d’aquí i de València i representants de la gestió municipal i la regidoria de Cultura de l’Ajuntament de Palma. Tots ells i un participatiu públic van fer possible un intercanvi constructiu sobre què fer i com respecte a una pràctica artística que, més enllà de modes i subcultures, projecta més que mai la veu de molts ciutadans. Apunts sobre com gestionar un fenomen que es resisteix a ser domesticat, però que participa activament del teixit sociopolític de la ciutat.\nEns agradi o no, Palma és una ciutat que es troba immersa en un procés de turistització en què els valors essencials d’allò que considerem l’espai públic s’estant subvertint de manera vertiginosa. Allò que forma part de la nostra identitat es perverteix i la fesomia de la ciutat s’assembla cada dia més a la de qualsevol altra. La mediatització de la crisi i moltes de les suposades mesures de recuperació que l’actual govern espanyol ha posat en pràctica han provocat una tolerància extrema envers qualsevol activitat econòmica que es pugui donar en l’espai urbà. Una privatització de l’espai públic que priva la ciutadania de qualsevol ús que no sigui el lucratiu. I el pitjor de tot això és que aquesta situació s’està normalitzant. Hem integrat amb resignació allò de “tothom ha de poder guanyar-se la vida”. Una prioritat que sembla compensar qualsevol cost addicional. Com si això fos un dret adquirit i justificat en detriment d’aquell que ens permet gaudir lliurement de places, rambles, passetjos i carrers.\n“El carrer és de tots” està sent una perillosa consigna polititzada des de moltes bandes que obre un clar debat sobre els límits de les nostres actuacions, posant de manifest un sentiment de possessió que, insisteixo, dóna peu a fer tot allò que un considera, independentment de si afecta o no, les dinàmiques socials d’interrelació ciutadana. En aquest sentit, les intervencions urbanes són, per definició, una manera de dir i compartir allò que un sent, ben igual que el que es dóna al mur de Facebook. I precisament per això, convé gestionar-les bé i prendre consciència d’allò que volem compartir i on. El jo esdevé ràpidament un nosaltres per tots aquells que sotscriuen determinats missatges, fomentant sovint un curiós sentiment de comunitat i de massa que uneix i dóna força. Un M’agrada visual que adquireix moltes lectures i dimensions. Però la creixent popularització de l’art urbà no treu que els que hi estem ficats reflexionem també sobre algunes coses. D’entrada, què s’entén per art urbà ja que, més enllà del que la majoria identifica com a grafit, existeixen moltes actuacions, algunes de les quals, lluny de voler ser amables murals, passen a ser punyents, subtils i elaborades intervencions que, tot i professionals i respectuoses amb l’entorn, es transvesteixen amb tota mena d’empremtes que les parets vénen acumulant dia a dia. La pregunta és: tots els que es dediquen a intervenir “artísticament” l’espai urbà tenen la mateixa consciència i compromís respecte a allò que fan?\nEm consta que el nou govern municipal de Palma està revisant tot això, plantejant-se qüestions a molts nivells. És prou significatiu que aquest consistori vulgui, per fi, mullar-se en un terreny com aquest des de regidories com la de Cultura i la de Model de Ciutat, Urbanisme i Habitatge Digne. Una assignatura pendent que moltes ciutats espanyoles i alguns pobles de Mallorca ja van aprovar fa temps. Simultàniament, s’està també reflexionant sobre el bon ús de l’espai públic mitjançant les accions i activitats dissenyades des de l’actual regidoria de Mobilitat. Com molt encertadament es va comentar en la taula rodona, no basta a facilitar segons quines gestions, sinó que convé pensar un projecte integral vinculat a com volem que sigui aquesta ciutat. I això passa per escoltar i treballar amb aquells ciutadans i professionals implicats i afectats pel model de ciutat cap al que sembla tendir Palma en aquests moments. Ben cert és que els artistes urbans produeixen molt i que allò que fan sorgeix des d’unes condicions efímeres, però cal anar també en compte a no sobreexplotar cap barri per una excessiva i indiscriminada presència d’intervencions urbanes. Tampoc no volem cap parc temàtic de res, de la mateixa manera que convé fugir de festivals d’art urbà que, mancats de professionalitat, reprodueixen models sense aportar res, ni connecten amb el tarannà real de les ciutats en què s’emplacen. I arribats a aquest punt i per reivindicar una (auto)imatge digna i professional de l’art urbà, som molts els que creiem que convé posar una alarma sobre el recurrent exhibicionisme d’aquestes pràctiques artístiques. Si no hi ha cap projecte o intenció específica, crec que no ens fa cap bé accedir a intervenir al carrer com a “decoració” o distracció de qualsevol esdeveniment institucional o de caràcter privat.\nAlguns pensen que tota cultura aixoplugada per les institucions acaba sent cultura institucional, però la qüestió és que des de dins també és possible marcar i abonar el territori. Probablement estigui encara per definir quin és el paper de les institucions en tot això. Per aquest mateix motiu hem d’aprofitar la bona disposició quan existeix per valorar entre tots què ens interessa. Criminalitzar i obsessionar-se amb la presència d’allò que diuen que és grafit demostra d’entrada una ignorància, alhora que una visió, unilateral i taxativa de la dimensió de qualsevol rastre que hi pugui haver per la ciutat (“Servicio de Limpieza de Graffitis”). Millor parlem de límits, regulem, facilitem gestions… no pas censurar, posar traves i sancionar sense gaire criteri aquells que pinten, canten o actuen al carrer. Parafrasejant un dels convidats, l’art urbà ha madurat i necessita autoafirmar-se i vincular-se a una població de la qual n’és part. I com s’esmenta en el document audiovisual que recull part de la tasca del Grup de Treball We Art Urbà, de l’Associació de Veïns de Canamunt, la seva implicació social i artística amb l’entorn pot contribuir a canviar i/o donar visibilitat a dinàmiques i problemàtiques específiques. Alguns artistes, fins i tot, senten la necessitat emocional d’intervenir barriades que estan especialment descuidades i ignorades per les institucions. La seva és una mirada proactiva, que parla i té com a objectiu posar en evidència allò que no funciona o, simplement, s’ignora. No oblidem que la condició d’artista no exclou la de ciutadà.\nÉs l’hora de fer una bona pedagogia urbana, donant exemple de bones pràctiques i creant consciència sobre l’estima que cal tenir per la nostra ciutat. Institucions públiques, professionals i ciutadania en general hem de tenir clar on volem emmirallar-nos, quines ciutats són un bon referent i quin equilibri de convivència i benestar volem. És complex aturar processos de gentrificació que comporten especulacions i canvis extraordinaris en determinats barris, però no podem resignar-nos a què la ciutat que habitem muti cap a un model que renega i es resisteix a reconèixer el veritable i original ús de l’espai públic. És el moment de reconquerir el nostre espai!


La inflació baixa set dècimes al maig\nLa davallada dels carburants i els paquets turístics fan baixar la mitjana dels preus fins a l'1,9%\n2 min. Barcelona 30/05/2017 09:37\n987x555 Els carburants i els combustibles han tornat a liderar les pujades de preus.\nEls preus van baixar set dècimes al maig i van situar la inflació a l '1,9% al conjunt d'Espanya, segons ha publicat aquest matí l'indicador avançat de l'Institut Nacional d'Estadística, l'INE.\nEl motiu d'aquesta baixada és bàsicament el comportament dels preus dels carburants, el gasoil i la gasolina, respecte de la pujada que van experimentar el mateix període de l'any passat. També hi ha influït la baixada del preu dels paquets turístics.\nEl preu de la gasolina ha baixat durant bona part del mes de maig, encara que l'última setmana va registrar un increment del 0,3%, semblant a l'experimentat pel gasoil, segons dades del 'Butlletí Petrolier de la Unió Europea'. En concret, d'acord amb aquestes mateixes xifres, el preu mitjà del litre de gasolina s'ha situat en 1,21 euros, un 2,1% per sota dels nivells del gener, mentre que el preu del litre de gasoil, utilitzat per més del 70% del parc automobilístic, ronda l'1,082 euros i costa un 4% menys que al gener.\nL'IPC interanual va arrencar l'any en el 3%, la seva taxa més alta des de l'octubre del 2012. Al febrer es va repetir el mateix percentatge, però al març, per primera vegada en set mesos, la inflació va retallar la seva taxa interanual fins al 2,3%. A l'abril va tornar a augmentar, fins al 2,6%, i ara al maig ha caigut fins a l'1,9%, de manera que el cistell d'anar a comprar és avui un 1,9% més car que fa un any. La del maig és la novena taxa positiva que encadena l'IPC interanual després de vuit mesos en negatiu.\nLes dades encara s'han de confirmar (a mitjans del mes que ve). La dada catalana tampoc es coneixerà fins d'aquí a uns dies. A l'abril, l'IPC català es va situar al 2,8%. El banc central europeu, que és l’organisme que vetlla per l’estabilitat de la inflació, determina que el nivell òptim dels preus s’hauria de situar al voltant del 2%.


Editorial i introducció - Rosa Sensat\nBenvinguts al primer número d’Infància a Europa avui. El projecte vol ser la continuïtat de la revista Infància a Europa, que va ser publicada per primera vegada l’any 2001. La iniciativa, com s’explicava en els seus primers editorials, volia promoure l’intercanvi d’idees i experiències per tal de mostrar la realitat de les escoles a Europa, celebrant la diversitat i apropant-la als lectors.\nAvui reprenem el projecte amb el màxim respecte envers el llegat que ens ha deixat, al llarg de vint-i-nou números publicats. Després d’un temps repensant el projecte, ens sembla necessari continuar oferint un espai de debat i reflexió, una oportunitat per a l’anàlisi de perspectives, contextos i experiències pedagògiques diverses.\nEn el marc d’aquest projecte, volem també promoure iniciatives que facin extensiu el debat encetat en cada número de la revista i el treball en xarxa, tot creant grups de treball, visites o intercanvis pedagògics entre realitats diferents.\nEn aquest sentit, cal destacar com la xarxa europea d’educadors ConCrit (CONstructive CRITicism) i l’equip d’Infància a Europa avui van col·laborar per tal de fer extensiu el debat sobre el concepte d’infància a la trobada de mestres i educadors que es va celebrar a Barcelona durant el mes de maig del 2017.\nAquesta trobada va centrar les seves reflexions entorn del concepte d’infància, el mateix tema que ens ha semblat rellevant per encetar el primer número d’Infància a Europa avui.\nMarta Guzman i Jens Klennert\nEn aquest número hi trobareu dos articles, un d’Alemanya i un de Grècia, que ens recorden que dins les fronteres europees existeixen moltes infàncies diferents. Massa infants han experimentat ja en els seus primers anys la guerra, l’exili, el patiment i el dolor. Una vivència que no podem ni volem ignorar a l’hora d’analitzar les infàncies a Europa.\nAlgunes de les experiències que presentem es basen en qüestions molt locals, mentre que d’altres miren molt enllà. Un equip de pedagogs francesos han viatjat per països d’Europa per trobar llocs on s’atorgui molta més importància a la vida a l’aire lliure de la que se li atorga en les institucions franceses tradicionals. El viatge es converteix en una descoberta de la novetat, però alhora en una reflexió fructífera sobre els tòpics instal·lats dins la pròpia tradició.\nLa música és internacional. Flueix lleugera entre fronteres. Hem inclòs en aquest número un exemple de com l’artista britànic David Bowie ha servit d’inspiració per a una pràctica pedagògica en una escola infantil portuguesa.\nFinalment, però no menys important, podeu llegir les “set afirmacions sobre les infàncies”, que obre un espai de debat sobre com els infants poden esdevenir actors de la seva pròpia infància.\nEsperem que gaudiu de la lectura i que hi trobeu temes de debat per compartir amb companys i amics.\nEl maig de 2017, la xarxa ConCrit va celebrar una trobada a Barcelona a la qual van assistir diversos dels autors dels articles d’aquest número. Això els va donar l’oportunitat de debatre entre ells i amb la resta de participants al ConCrit, reunits per debatre sobre infàncies. En aquest número hi trobareu un article escrit per un educador que va participar a la reunió. El maig de 2018, la revista Infància a Europa avui ha celebrat una altra trobada en col·laboració amb la xarxa ConCrit. La trobada ConCrit ha tingut lloc a Lisboa els dies 25 i 26 de maig, i ha girat al voltant de “Natura i sostenibilitat”\nPer a més informació, visiteu www.concrit.com.\nJunta editorial del primer número:\nMarta Guzman, Espanya\nJens Klennert, Alemanya\nClaus Jensen, Dinamarca


funcional teatre - Casino Menestral Figuerenc\nLa Funcional Teatre, entitat vinculada des del seu origen al Casino Menestral Figuerenc, va néixer l’any 1989 a partir de la reunió d'una desena escassa de persones que varen decidir muntar l'obra La nit de les tríbades de Per Olov Enquist.\nAl llarg d'aquests trenta anys d'existència, al grup s'hi ha anat incorporant molta gent i, avui en dia, l’integren prop de quaranta-cinc persones que col·laboren, amb més o menys dedicació, en les activitats que es van programant anualment.\nAmb el seu segon espectacle, Revolta de bruixes, de Josep Maria Benet i Jornet, la Funcional va obtenir el primer premi al Visionat de Teatre de l’Agrupació Teatral de les comarques gironines, a l'igual que a l'any 2000 amb l'obra Dansa d'agost, de Brian Friel.\nUna de les fites més importants de La Funcional fou el seu viatge a la ciutat russa de Rostov l'any 1994 on va participar al Festival Internacional Txèkhov, amb l'obra L'oncle Vània.\nTots els seus primers espectacles, des de La nit de les tríbades fins l'any 2003 amb La Bella Helena, una opereta còmica de Jacques Offenbach, es representaren al Casino Menestral Figuerenc. Amb l'inici de les obres de rehabilitació d'aquest edifici, va traslladar les seves representacions al Teatre municipal El Jardí de Figueres, tot i que, ocasionalment, ha utilitzat altres espais figuerencs no destinats habitualment a les representacions teatrals, com ara l'Antic Escorxador (Saló Lila, un espectacle al voltant de la poesia de Carles Fages de Climent, l'any 2002) o l'Antic convent dels Caputxins (La Ronda, d'Arthur Schnitzler, l'any 2007).\nLa seva presència a l'escenari gironí La Planeta també s'ha convertit en habitual. Hi ha presentat, entre altres, Les Criades, de Jean Genet (1995); Dotze sense pietat, de Reginald Rose (2001); La Senyora de Sade, de Yuko Mishima (2009), El Jardí dels cireres, d'Anton Txèkhov (2011) o Advertència per a embarcacions petites de Tennesse Williams (2017).\nL'any 2009, La Funcional va ser convidada a inaugurar la novena edició Festival Internacional de Teatre Amateur de Girona on hi presentà un espectacle de creació pròpia, Gènesi, al voltant del món del clown, amb la col·laboració de Pep Vila.\nLa vinculació del grup amb la ciutat de Figueres i la comarca ha estat molt estreta durant aquests anys, tot participant en actes d'homenatge, recitals i espectacles al voltant d'alguns dels seus autors i autores més estimats (Maria Àngels Anglada, Carles Fages de Climent, Montserrat i Maria dels Àngels Vayreda, Anicet de Pagès, Carme Guasch o Josep Pla, entre altres), i portant a terme el pregó inaugural de les Fires i Festes de la Santa Creu de l'any 2005.\nEn total, La Funcional Teatre ha presentat trenta-cinc espectacles i més d’una quinzena de lectures poètiques o de prosa. Les seves darreres creacions han estat El Ball (2018), una evocació sentimental de Figueres des de l’any 1931 fins als nostres dies al voltant d’una sala de ball, i Finestres (2019) una creació a partir dels contes de Pere Calders.\nA poc a poc, any rere any i muntatge a muntatge, a La Funcional ha anat establint una relació “particular” amb els figuerencs i els empordanesos, tot consolidant una manera especial de “fer ciutat” a través del teatre i la cultura.\nWeb: Clica aquí


"Les edats de Ciutat" Pregó de l'Estendard. Per Rosa Planas - Artxipèlag\nInici » Converses » Reportatges » “Les edats de Ciutat” Pregó de l’Estendard. Per Rosa Planas\n“Les edats de Ciutat” Pregó de l’Estendard. Per Rosa Planas\nREDACCIÓ PALMA, 31.12.2019. Molt honorable Senyor Batle de Palma, digníssimes\nautoritats, amigues, amics, ciutadanes i ciutadans.\nM’és impossible pensar la ciutat d’altra manera que no sigui com un organisme viu. Un cos amb el seu cap, extremitats, venes i artèries. En definitiva, una prolongació humana en un espai que reconec d’ençà que vaig obrir els ulls a la realitat, i sense el qual no sabria dir qui soc. La ciutat és molt més que casa meva, és el meu apassionat confident, també la meva preocupació, el meu disgust quan veig que és maltractada i, en les nits d’insomni, el meu terror metafísic en veure que es va destruint tot allò que he estimat i que, en una remor d’indiferència, es fa pols el que segles de tradició havia forjat, sense que a canvi s’ofereixi res a l’alçada d’allò que desapareix.\nLa ciutat és molt antiga, però mai havia estat tan decrèpita. Malgrat els més de dos mil anys d’existència, s’havia mantingut fresca en la seva fesomia fins al segle XX, mantenint enèrgica i austera, l’empremta que els seus ciutadans i cada època històrica, segons la riquesa i l’oportunitat, li havien anat concedint. Sempre abillada amb els seus diferents vestits i ornaments: musulmana, gòtica, renaixentista, manierista, barroca, modernista, racionalista o regionalista. La ciutat amb les pells de les modes urbanes i les expressions artístiques, o vestida amb el gust personal d’algun mecenes que, portat pel seu amor propi i públic, construí un edifici singular que perpetués no sols la seva memòria sinó el ritual de bellesa, que encara exhala la ciutat, ja sigui en forma d’uns banys àrabs o d’una casa Forteza-Rey.\nDes del talaiot, enclavat en el cor de l’Almudaina, fins a la romana i pètria harmonia que li atorgà el primer conqueridor, Cecili Metel, continuant per aquella quasi extingida magnificència de l’esplendor musulmà, fins a l’estrella gòtica de la Seu i les quatre parròquies principals, la ciutat va anar creixent com una onada de llum, tastant tots estils, embocant tots els desafiaments, destacant en totes les cròniques de viatgers i pelegrins, de pirates i corsaris. Tots sense distinció trobaren la perla del Mediterrani en aquesta capital. Fins que arribam a una modernitat corrosiva, que ha anat parasitant la tradició fins a fer-la irrecognoscible. Palma, que s’havia anat adaptant com una sargantana a la coloració dels temps, amb la seva capacitat secular d’assimilar tot allò que tenen de bo els corrents nous, es veu avui gairebé impotent per adaptar-se a les formes mercantils de la nova realitat: franquícies, sobreexplotació, renou, contaminació, en definitiva als temps despietats de la quantitat, que tot ho rossega i que tot ho orienta cap al negoci sense respectar cap identitat, cap segell que fa distinta una ciutat d’una altra. Són els temps de la gentrificació, de la madura i esgotada fórmula de munyir la ciutat com si fos una vaca de pedra, però no totèmica com la lloba de Roma. Les coses han de canviar, perquè la ciutat torni a ser ella mateixa, sense perjudici del progrés, però sense perdre aquell cos que cadascun dels ciutadans reconeixia i podia fer-se seu. La ciutat amant, que jo sempre he estimat.\nAbans de fer de la memòria una caixa oberta sobre els qui ara m’escoltau, vull reclamar aquesta defensa numantina o mallorquina, com li vulgueu dir, per aturar la sagnia dolorosa, l’hemorràgia que fa que la ferida encara es pugui suturar. No voldria veure una ciutat mutilada en els seus òrgans més vitals: el centre històric, la façana marítima, els monuments abandonats on cada vegada el deteriorament i la ressaca de l’oblit posa més en perill una possible recuperació. No vull veure més el mar com una intuïció, ofegada per una selva de vaixells aparcats, fent retrunyir els màstils com a escuradents, en els cada dia més freqüents dies ventosos. O contemplar espaordida la monstruosa desproporció que hi ha entre els creuers gegantins i les agulles daurades de la Seu. Aquests leviatans que arriben amb el seu bram de dragó que retrona per tota la ciutat, i que són ciutats flotants que desafien la meva ciutat varada, envaint-la amb la impertinència metàl·lica de la seva agressiva ocupació.\nLa ciutat es desfà com una platja hostilitzada per un mar trastornat. Tal vegada el tan temut canvi climàtic, li farà recuperar la densitat d’altres eres geològiques, si fem cas de l’amenaça que preveu la desaparició de les costes més properes. La nostra serà de les que més patiran aquesta onada malcontenta, provocada per la crueltat humana amb la naturalesa.\nI és llàstima haver de parlar així de la meva època, de la nostra època, ja que cap d’anterior, ni amb les guerres ni amb la destrucció imposada per idees equivocades, havia fet tant de mal a Palma com aquest darrer segle. Al cap i a la fi, no hauran estat bombes ni canonades, ni trencadisses esporàdiques mogudes per les més pregones revolucions, sinó el desafecte creixent vers la ciutat, que ha anat augmentant a mesura que la política es desvinculava de la cosa pública, de la reparació i la generositat vers el patrimoni, de l’obligació de millorar l’espai públic on ella mateixa creix i es desenvolupa. D’ençà que s’han fet quadrar els pressuposts a costa de les necessitats d’una ciutat mediterrània, bella i generosa, que no mereixem.\nCada pèrdua és irreparable, cada substitució en l’estructura urbanística empitjora allò que hi havia abans. No debades els darrers efectes han estat colpidors. A manera d’exemple en citaré només alguns: ca n’Alzamora, el pont del Tren, l’hostal Arxiduc, el convent de santa Caterina de Sena, la fàbrica de Cayetano Segura, el Kursal, l’hostal Nuredduna, fins al més recent de can Bibiloni, substituït per una finca vulgar. Però el mal no destrueix només la pedra, arriba fins als essers vius. En són prova la calvície del bosc de Bellver, la desforestació dels parcs públics en benefici d’uns espais durs on poder celebrar o perpetrar esdeveniments, que sovint destrueixen la pau dels residents i converteixen la cridòria i la bulla en una demostració sorollosa del grup que s’imposa. Tot això sacsejat per una contaminació lumínica que, sense ordre ni control, s’apodera de les façanes dels edificis més cèntrics. Tot en contradicció amb aquella Palma silenciosa i discreta que vaig conèixer i que tot seguit miraré de refer davant dels vostres ulls convertits en orelles. La ciutat harmònica, austera, elegant, anomenada a vegades levítica pels seus incomptables convents, però que mostrava sense complexos l’espiritualitat subtil dels seus antics ciutadans.\nLa ciutat i jo hem arribat a una simbiosi, a una unió indestriable, com la de l’abella que pol·linitza la flor o la formiga que treballa anònimament pel formiguer. Jo la necessit i pens que ella també em necessita. Les edats de la ciutat són les meves edats. I la memòria em fa reviure les primeres passejades d’infant, prop de la casa dels avis al carrer dels Horts, el mateix indret on el doctor Llorenç Villalonga havia tingut despatx. Aquests passeigs de capvespre, de la mà del padrí Jeroni, desembocaven a la Rambla, encara sense reformar i sense floristes, amb unes faroles de ferro fosc que gairebé no il·luminaven, però que desprenien una boira grogosa que es reflectia en la brillant superfície del passeig. La Rambla sempre humida i llenegosa, sempre solitària. M’agradava arribar fins a la font i ficar-hi la mà. Sobre l’aigua freda i transparent suraven unes petites fulles. Envoltada de convents, la Rambla i el carrer dels Horts, tenien en les Tereses, monges tancades i per això invisibles, un dels seus veïnats més il·lustres. Per jo era un desafiament intentar veure alguna monja des del balcó. Per això, m’hi emboscava a primera hora del matí, per atalaiar l’hort que, amb aquell preciós arc gòtic obert sobre el cel i del qual no n’entenia la utilitat, amagava unes diligents i feineres monges que treballaven en silenci. He de dir que vaig aconseguir de veure’n alguna, però mai la cara de cap.\nLa Rambla tenia un rostre per a cada època de l’any, un calendari propi. Una de les dates més assenyalades era la Fira del Ram. Aleshores s’hi col·locaven unes casetes on es venien garapinyades, coco, cacauets, núvols de sucre, llepolies delicioses de mirar i d’olorar, perquè ni pensar que me’n compressin gaires, una o dues en tot el temps que durava la Fira. Però no m’importava, gaudia assaborint-les en la imaginació. La meravella era que la Rambla, sempre malenconiosa i solitària, s’omplia durant uns dies de llum, d’infants i de vianants que, com jo mateixa, desitjaven una vida menys monòtona, més plena de llums i de sorpreses.\nDesprés dels Rams venia la Setmana Santa, i els seu dia més reeixit era el Dijous Sant, quan la família tenia el costum de fer cases santes i visitar cada una de les esglésies de Palma que, per un dia, abandonaven la fosca tenebrosa i s’adornaven amb flors i perfums subtils. Les capelles imitaven una mena de paradís inaccessible, que sols es podia contemplar. La jornada acabava amb la solemne processó de La Sang, que passava a darrera hora per la Rambla. S’anomenava del silenci i no s’assemblava a la d’avui. A horabaixa davallàvem les cadires i esperàvem enmig d’un fred glaçat l’arribada dels cavalls blancs, que obrien la desfilada. Sense música ni cap mena de remor, un silenci profund acompanyava el moviment rítmic de les caperutxes, llargues i fantasmals, que mai no em donaren ni un trist confit, i que, per la seva severitat aparent, semblaven promptes a castigar qualsevol rialla. Tot i aquesta por instintiva que m’inspiraven, m’encantava la processó i sempre volia ésser-hi, aguantant fins al final, cosa que no aconseguia, perquè de vegades sense poder-ho evitar, em quedava dormida.\nLa segona gran festa del calendari de la infantesa era el Nadal. En aquell món entristit i desconfiat de la segona i quasi eterna postguerra, el Nadal era un alliberament acompanyat d’una explosió d’alegria familiar. Durant uns dies, tots ens sentíem rics i generosos, confortats amb desigs i olors noves, il·lusionats pel retorn d’alguns familiars absents. Cuines a vessar de preparacions i menjars, compres que no es tornaven a veure fins a l’any següent. Construir el Betlem i anar-ne a veure d’altres era també una de les diversions més esperades, fins que venien els dies dels Reis. Aquells monarques estrangers que arribaven a la nit i deixaven la casa capgirada, amb regals que havíem demanat i que esperàvem en delit. He de confessar que hi vaig creure tant com era possible. Record que, fins i tot, en vaig veure algun durant la semi vigília nerviosa que precedia el dia sis de gener. Els Reis passaven això era segur, però no els veiem més que a la cavalcada i de lluny. No hi havia patges als centres comercials, ni suplantadors amb barbes postisses que diuen ser Papa Noel, removent antimonàrquics els trons reials. Ses Majestats d’Orient eren els únics monarques del Nadal.\nDe camí a la joventut, l’adolescència coincidí amb la descoberta de la segona edat de la ciutat, amb tot de col·legis situats ben al centre i omplint de vida els carrers grisos. Avui alguns ja no són al seu antic emplaçament, però els recordo tots: Montision, La Salle, Madre Alberta, Jesús Maria, Sant Francesc, Sant Rafael… els Instituts. Els religiosos amb el seus uniformes, les seves bones i males fames, els seus professors carismàtics i d’altres de ben odiats. El meu uniforme no m’agradava gaire: falda blava, camisa blanca, sabates Goril·la i calcetins blancs sempre pujats, perquè sinó ens castigaven. I una vida reglada, amb una disciplina sotmesa a certa violència física. Galtades i alguns càstigs corporals. De genolls i cara a la paret, insistint en aquella duresa sistemàtica de monges i frares sotmesos també ells a la tensió de fer allò que potser no els agradava. La ciutat mentrestant començava a embossar les venes de cotxes: sis-cents, dos cavalls, algun sidecar i unes poques motos… Malgrat tot, la ciutat encara mantenia aquells espais silenciosos, amples, ordenats. Neta i segura, on la soledat acompanyava la rutina dels vianants. La vida quotidiana no trencava el ritme invisible, que marcava el cor bategant de la capital.\nPassada aquesta edat, m’arribà la joventut que em dugué a descobrir altres paratges urbans. Una ciutat elegant, encara molt afrancesada en els gustos. Cafès senyorívols: el Niza, el Formentor, el Miami, el Niàgara, el Moka, la Colombo i el bar Cristal. També les granges on les xocolates amb ensaïmades eren de preceptiva obligació. Record especialment la Granja Royal, al carrer de sant Feliu, on se celebraven comunions i altres festes familiars, amb els seus sofàs vermells i les seves taules sempre plenes. I l’antic Can Joan de s’Aigo en el seu primer i sobri emplaçament. Sortosament, encara avui gaudim d’aquesta institució tan mallorquina. En definitiva, l’olor de fleca, de pa bo i acabat de fer, de forners sortint enfarinats de les boques calentes dels forns. Aquells dies d’ensaïmades i de suís. De pastissos autèntics: palos, borratxos i quartos embetumats. Com enyor aquella palangana de pastissos que compràvem els diumenges, sempre iguals però sempre deliciosos, i que eren d’obligat consum a totes les cases. Molts dels forns que els feien han desaparegut: Santa Eulàlia, can Llull, can Pujades, can Frasquet entre d’altres que eren signe de bon gust i civilització.\nLa ciutat mantenia un difícil equilibri, era jove en l’impuls però vella en la saviesa de les rutes urbanes. Places tranquil·les i arbrades, on l’ombra a l’estiu i el sol a l’hivern, oferien espais de somni. Fonts que rajaven aigua neta i potable, on l’assedegat passejant podia sadollar d’un glop la set i refer-se. No entenc com hem pogut perdre aquesta estructura de pau, que proporcionaven llocs tan entranyables com la plaça d’Espanya, amb el seu preciós colomer ben cuidat i aquells bancs de ferro forjat i pedra, on podies descansar contemplant el rei immòbil de mà alçada sobre la ciutat. Una destrossadora i aberrant reforma la va mutilar convertint-la en una plaça de franquícies, amb arbres degollats i ocells espantats. Record com va començar tot amb la dispersió dels estornells a canonades, desfent amb brutalitat els dibuixos que aquestes aus migratòries creen en el cel rogenc els dies que precedeixen els seus cursos. Quin dolor em produïen aquestes inhumanes bales de renou contra una de les meravelles més belles que poden contemplar els ulls. Això fa part de la ciutat amable que enyor i que era la que respectava els ocells i els animals, tan ciutadans com nosaltres i amb els seus drets i dignitat.\nL’edat de la joventut fou per a mi el descobriment, la recerca i l’aparició d’una ciutat que s’obria com una magrana amb els seus mons petits i vermells, plens de saboroses imatges. Les lectures em feren conèixer una ciutat oculta, invisible, gairebé subterrània, que romania intacta per a la imaginació. Aquesta ciutat m’havia d’acompanyar en algunes de les meves obres de ficció i d’estudi. La dels poetes i dels narradors, la dels qui d’una manera o altra havien estimat i reivindicat l’esperit de Palma, la més bella ciutat que s’hagi vist mai, segons els ulls d’un jove i encisat Jaume I qui, des del vaixell estant, divisà la línia blava de la medina emergint subtil de la boira. Pintors com Jaume Mercant mantindrien viva aquesta imatge única en les seves pintures crepusculars.\nA mesura que emergia la ciutat, descobria noves vides i es descorrien cortines arnades de prejudicis que, com a tels vells, anaven caient davant meu. El call major i el menor, amb els carrerons encara intactes, em permetien recuperar les estretors ambigües de les escoles rabíniques on em semblava escoltar el càntic de fe jueu, el Xemà Israel, i on amb els ulls interiors distingia l’eixam d’infants sortint de les sinagogues. Jueus i jueves que havien viscut grans epopeies: la navegació, filla d’un judaisme sincrètic, que havia atorgat renom a Mallorca harmonitzant tècnica i aventura que, combinats amb l’esperit emprenedor dels mariners cristians, havien arribat fins a les costes de l’Àfrica profunda i a les illes egípcies d’Elefantina. Comerciants però també científics, els Cresques, Jaume Ferrer, Gabriel Valseca i d’altres tal vegada ignots. Homes i dones fets a la cultura i per a la cultura que trobaren en les corts cristianes de Mallorca afinitats i semblances. Jueus i jueves de la ciutat que vivien escairats de convents: santa Clara o sant Francesc, però que mesclaven llurs cants sinagogals amb les lletanies de la pobresa dels framenors, lloant el germà Sol i la germana Lluna, en una ciutat que en algun moment fou lliure i compassiva.\nNo vull parlar avui de la destrucció de 1391, que infamà per sempre la memòria. No vull recordar els progroms ni les batusses dels forans contra els ciutadans, tampoc les violències dels agermanats ni dels seus repressors cruels. No vull recordar el fanatisme de tots, que no mereix més que el nostre menyspreu, sinó evocar els períodes de relació fructífera, de respecte i convivència entre les gents que feren de Palma la ciutat de totes les promeses i de totes les benediccions. La ciutat on tots podien gaudir de la bellesa i la bondat.\nPerò no sols la ciutat medieval despertà la meva encuriosida imaginació. Altres vels s’anaven alçant per mostrar uns racons impertorbables, que conservaven la petja d’uns herois ignorats. Així vaig ensopegar amb el gran mite, respectat però sempre insuficientment conegut, mestre Ramon Llull, el retrat del qual no sempre llueix en el seu dia a la balconada d’aquest Ajuntament. Ramon Llull, que encara espera la tan cobejada canonització, i per part nostra, que el seu nom sigui donat a l’aeroport de Palma. Però Llull, com qui va de pas, serà sempre el gran pelegrí, que viatjà arreu del món però que retornà a la seva ciutat per a morir. Potser el darrer que veren el seus ulls des del vaixell estant foren les sòlides agulles de la Seu, elevant-se des del tancat com una nova escala de Jacob.\nTambé he de fer esment d’una heroïna encara més desconeguda, pura bellesa i silenci, estranya com una orquídia, però viva en el batec de la geografia més íntima de la ciutat. Anna Maria del Santíssim Sagrament, la monja dominica de Santa Caterina de Sena, original entre les originals, seguidora de Llull, de sant Francesc i de sant Domingo, única entre les escriptores mallorquines i primera d’entre totes. Ella representa la veu ofegada per l’oblit. Però no ha bastat l’insult d’uns quants per destruir l’esplendor d’una prosa mística de lluent universalitat. Ni l’orgull mesquí dels misògins de totes les èpoques han aconseguit d’esborrar la seva intel·ligència espiritual. Totes les confluències doloroses i negatives arriben al seu cim amb la destrucció del seu convent de santa Caterina de Sena a mitjans del segle XX. Avui l’església barroca i meravellosament dissenyada, roman gairebé inaccessible, amb necessitats urgents de ser restaurada i reoberta al públic ciutadà i, per què no, també com a reclam turístic, mostrant el que realment és, un dels temples més bells i originals de la ciutat.\nSi el passat va ser per a mi una font inexhaurible d’emocions, els temps moderns es mostren més esquius a la memòria. Els segles XIX i XX, convulsos i confusos… eixuts i trists, amb la ciutat desarborada per revolucions i guerres, per matances i odis, s’afanyava a recollir les deixalles de totes les guerres europees: les napoleòniques, les mundials, alguna assonada… Mallorca es convertí en l’illa on anaven a parar tots els èxodes d’Europa, tots els exilis. Aquesta arribada a l’edat madura provocà en mi una visió menys romàntica, aclaparada per la densitat de tantes tragèdies, algunes roïnes i d’altres no contades.\nEm sap greu que Palma no tingui encara cap monument que reivindiqui tots aquells soldats mallorquins de lleva, que moriren cruelment en les guerres colonials, deixant la vida a Cuba o a les Filipines. Llistes senceres de noms perduts, de joves escapçats de les seves famílies per morir miserablement de febre groga, de malària o d’enyorament. Encara em venen al cap les paraules del general Weyler demanant desesperat un equipament més digne per a uns soldats que anaven a lluitar no contra l’enemic sinó contra les insuficiències d’un exèrcit mal equipat, amb uniformes de «listilla» i espardenyes que es mullaven en els aiguamolls fent impossible el pas. Soldats mallorquins que no han estat mai rescatats del buit de la memòria històrica que ara, amb tota justícia, reclamam pels assassinats de la guerra civil del 36.\nMés enllà de les angoixes militars i bèl·liques, la ciutat havia de descobrir a finals del XIX una llavor d’or: el turisme, que encastada en una perla exòtica, la pròpia illa, s’erigiria amb el temps com la principal indústria, amb exclusivitat perillosa, de tota la nostra estructura econòmica. L’edifici símbol va ser el Gran Hotel, la magnífica construcció modernista de Domènec i Muntaner, en uns terrenys arrabassats al curs de la Riera. Escoltat pel Teatre Principal, s’erigí en signe de modernitat i prestigi. La mala sort perseguí aquesta creació enginyosa que havia d’atreure els primers viatgers, encara no turistes. Guaitaren a les seves balconades el poeta Rubén Darío, l’escriptor república Vicente Blasco Ibáñez, i un apesarat Georges Bernanos. Allà, s’hi celebraren banquets i proclames, Costa i Llobera recità alguns versos i Joan Alcover descobrí al públic la seva immortal Balanguera, filant la tristor malenconiosa de tants de mallorquins i mallorquines, que no per callar prudentment, patien de menys dolor que altres pobles més sorollosos. Allà, hi prengueren cafè Miquel dels Sants Oliver i altres prohoms optimistes, que creien en el progrés i en el signe dels temps. Llegir-los avui és trobar- los de bell nou.\nA vegades, quan el somni fa mirar enrere, m’hi refugio i em sembla que els veig a tots amb els moviments i els vestits d’època, bigoti rígid, cabell lluent, i un gran cigar a les mans, l’únic objecte que va quedar de la desfeta colonial… Però res m’amoïna, sé que la ciutat no va morir amb les destrosses del XIX, amb les muralles esbombades i els monuments destruïts: l’església gòtica de sant Domingo, la font de la Reina, els convents desamortitzats… ni tampoc amb la proliferació dels crims urbanístics que desenvolupà l’anomenada «balearització» del segle XX. La ciutat encara tenia capacitat de regenerar-se, de defensar-se contra els hoplites ben proveïts d’arguments seductors i de raons de regeneració urbanística. La ciutat necessitava nous motius per desintegrar- se, per substituir velles estructures i edificis, per fer lloc a un creixement urbanístic per desgràcia descontrolat i abusiu.\nAquesta darrera edat, la que avui compartim tots, és tal vegada la més inexplicable, perquè no respon a una evolució natural ni a un trànsit motivat per necessitats de creixement. Al meu parer, la ciutat no evoluciona sinó que muta, com si fos atacada d’un virus altament agressiu. La mutació respon a fets que no es qüestionen: ocupació de l’espai públic per terrasses i tota classe d’estris, mutilació inexplicada de jardins i parcs, pintades vandàliques en qualsevol racó del casc antic o de l’extraradi, creixement insòlit del sostre urbà amb piscines i para-sols que fan de l’antiga teulada una nova degeneració turística. El trastorn ja no afecta la pell sinó també la carn, ja que l’interior dels edificis, alguns d’una bellesa que havia romàs impertorbable durant segles, es veuen modificats i destruïts per mor d’una utilitat mercantil. També les artèries i les venes són alterades i el sistema circulatori de la ciutat, es veu asfixiat per unes trombosis de gravíssimes conseqüències: desviaments d’antics camins que es veuen abocats a convertir-se en improvisades vies d’evacuació de l’insostenible parc automobilístic, que no ha deixat de créixer en els darrers cinquanta anys. Destrucció d’illetes antigues i desaparició de carrers històrics. Abandonament de convents com sant Jeroni, de bellesa indiscutible i farcits d’història de la ciutat. Demolició d’edificis importants, com l’antiga Casa del Poble, sense que això comporti cap millora a l’espai urbà, que roman buit com un queixal arrencat de la boca. Conseqüències que desemboquen en un empobriment, en una pèrdua de la qualitat de vida, que avui consider molt inferior a la de la primera edat, quan l’aire, l’aigua de l’aixeta i el silenci eren uns bens que semblaven eterns i fora de perill.\nAquesta ciutat mutant s’iguala amb altres capitals, atacades pels mateixos virus, amb les mateixes mancances i amb la indefinició d’un model, que no acaba de decidir-se per una forma sostenible de creixement i de vida. La meva actual edat no durarà molt, però allò que en la vida humana és irreversible no ho hauria de ser per a la ciutat. Les seves edats són les meves, però la seva vida serà molt més llarga. Ella quedarà mentre que jo, nosaltres, serem tota una altra cosa. Per això voldria acabar aquest pregó amb una crida, humil però decidida, a la defensa d’allò que ens ha fet ciutadans de la capital de Mallorca: el gust, la convivència, el respecte per la tradició, la curiositat per la novetat, el desig de progrés, l’estimació pels bens que ens llegaren els nostres avantpassats. I pensar Palma com una modèlica, bella, singular, especial, ciutat irrepetible, perquè té tots els fonaments per ser-ho: Història, art, patrimoni, bellesa, situació. No permetem que per uns guanys transitoris malmenem el llegat dels segles. No hem de permetre que les edats de la ciutat conflueixin en una mort anònima, on les restes es depositin en una fossa comuna de vulgaritat i avorriment. Siguem ara i sempre vertaders ciutadans!


Canvis | Diaris de trinxera\nTag Archives for Canvis\nLa sala d’espera estava buida. Només hi havia una persona, que semblava tranquil.la llegint un diari. Encara jo no havia acabat la meva feina. Quan la Rosa va marxar, necessitava respirar profundament abans de sortir fora i continuar amb més consultes. Quan jo vaig llegir l’últim nom de la meva llista, el Manel es va aixecar ràpidament i va venir cap a mi amb el seu diari mig obert encara. No l´havia vist mai i crec que ell a mi tampoc. Em va donar la mà abans de seure, com fan gran part de la gent anciana que acut a la consulta. Mentre ell deia per què tenia cita, jo vaig observar que es vestia amb roba acolorida: una camisa de quadres, una jaqueta i uns pantalons que conjugaven amb certa harmonia els tons marrons, verds i taronges. Semblava un home de poques paraules i potser una mica introvertit, almenys aquesta va ser la meva primera percepció. Em va dir: “la meva consulta avui serà curta, només necessito que em doni una nova recepta perquè la farmacèutica diu que aquesta ja no serveix. Jo necessito medicaments fins que arribi la meva doctora de vacances”. Llavors em vaig adonar que ell no sabia que ara tenia una nova doctora, la qual era jo. Continua llegint →\nEn Marc ve d’urgències per dolor precordial. Suat. Angoixat. La seva dona està molt amoïnada. Creu que té algun problema cardiològic.\nEn Marc té 38 anys, no fuma, no és diabètic, no té HTA ni dislipèmia… L’ECG és normal.\nCom que té antecedents familiars de mort sobtada en el seu pare, demanem consulta al cardiòleg per valorar la conveniència d’una prova d’esforç.\nAl cap d’uns dies torna d’urgències. Explica que està bloquejat. Que no pot treballar. Que en el darrer anys li han canviat el sistema informàtic de treball 3 vegades. No es veu capaç d’aprendre el nou… No es pot concentrar. No s’aixeca del llit. No vol fer res…\nA mi em queda força clar que en Marc té un trastorn de l’estat d’ànim, segurament amb un detonant relacionat amb la feina, sobre un substrat probablement obsessiu…\nA més, la parella té problemes econòmics que en Marc viu amb molta angoixa anticipatòria. Ja es veu embargat, desnonat… La seva parella viu el problema econòmic amb molta tranquil·litat. “Ja ens en sortirem…” En canvi, en Marc, no para de donar-li voltes.\nLa prova d’esforç és negativa. Una bona notícia. Sembla que el seu cor no mostra cap malaltia. Pot deixar de prendre l’AAS i la simvastatina.\nLa parella ho viu de manera positiva. Intenta que en Marc ho visqui també positivament. Però en Marc segueix en el seu estat anímic negatiu. Obsessionat, insomne, inquiet…\nLa seva feina, molt rutinària i que el mantenia en equilibri, a força de canvis, l’ha desequilibrat…\nQuè podem fer des del sistema sanitari per ajudar-lo?\nPoc, molt poc, em temo…\n07/04/2016 by Diaris de trinxera\tCategories: Atenció sanitària, Relació pacient - professional sanitari, Societat\t| Etiquetes: Angoixa, Canvis, Condicions laborals, Dolor precordial, Equilibri, Estat d'ànim, Estrès, Suport | Deixa un comentari\nEl pacient de les onze arriba tard i tot just fa cinc minuts que ha acomiadat la Conxita, que ha marxat amb un parell de receptes, vaja, el de sempre. La sala d’espera, inusualment, és buida. Assegut davant l’ordinador, sense les mans sobre el teclat i amb el ratolí a una distància considerable com per no tenir la temptació de tocar-lo, observa el fons de la pantalla. Continua llegint →


BORGES TRAIL: 24/09/2013\nCOPA TARRAGONA ORIENTACIÓ\nEl passat cap de setmana 14-15, es va disputar a la localitat de Montblanc el trofeu Vila Ducal de Montblanc amb dues proves a Rojals, una el dissabte al matí mitja distància, una a la tarda nocturna, modalitat sprint, i una el diumenge matí a Rojals sprint.\nAixí que el dissabte al matí el Xavi Prim em passava a buscar per casa per dirigir-nos a Rojals, allí no sabiem si anar a esmorzar a la Socarrada o anar a còrrer, no hi va faltar però la nostra visita a un lloc tant acollidor com aquest restaurant.\nEns tocava l'hora de sortida sobre les 10h i pocs minuts, seriem dels primers de fer-ho en categoria Duo. Només la sortida es feia amb una forta pujadeta, allí el Prim ja tirava força i em feia anar només començar a tope, les pujades només començar són dures, el cos em responia bé, recuperava bé quan arribavem dalt de tot i em permetia córrer ràpid després, coses extranyes del cos.\nBé, les primeres valisses van anar molt bé, molt ràpides, arribaria la 6 on perdriem un minutet, és molt fàcil despistar-te però amb un mestre orientador com el Xavi (llegeix el mapa a una velocitat de vèrtic i interpreta ràpidament tots els moviements i desplaçaments que s'han de fer, pren la decisió i ataca, gens fàcil), fins a la 8 tot ràpid, semblava que acabaríem molt aviat, però un petit entrebanc a la 8 ens va fer perdre fins a 7', a partir d'allí i fins la 14 (meta) el ritme implantat pel Xavi va ser brutal i vam poder recuperar algun minutet, acabant així la 1a cursa 1ers a 13' dels segons.\nNomés acabada la cursa ja marxavem cap a casa, recuperar forces i cames amb PH-QUIROGEL, descansar les cames per una proba d'orientació sprint, encara no sabiem si seria integrament urbana pel nucli de Montblanc o també hi hauria alguna sortida per algun camí.\nFinalment a les 19h ja tornem a estar a Montblanc, una primera visita a Cal Xixonec, on vam poder agafar forces i tractar del tema abans de començar. Ara sí, ja era l'hora d'escalfar, les cames tot i que al matí s'havia corregut ràpid aguantaven bé, faltaria veure com anirien en cursa.\nA les 20h04' ens donen la sortida, sortim al 100%, com si d'uns últims metres d'una cursa es tractès, ja només a 300m tenim la primera valissa de les 14. Seguim a ritme altíssim pel centre de Montblanc, esquivant gent, nens amb patinet, pujant i baixant escales, el ritme és altíssim, no podem perdre ni un segon, cal fer.ho el millor i més ràpid possible. Dintre el nucli l'orientació i la lectura del mapa canvia, però la lectura increible un cop més del Xavi em deixa assombrat. Pensar i còrrer ràpid, es pot fer!\nFinalment entrem a meta amb un brutal temps de 11' i pocs segons, i conseguim treure 8' als segons classificats.\nArribaria el diumenge al matí, aquest cop un altre cop a Rojals, amb distància sprint. Intentem marxar una estona abans per tal d'intentar canviar l'hora de sortida el més aviat possible. Finalment serà impossible i sortirem a les 11h06' segons previst per l'organització.\nAquest cop la cursa serà rapidíssima, anem trobant totes les valisses perfectament, a la 4 tinc un petit lapsus que ens fa dubtar i perdre uns segons, mea culpa.\nAnem seguin per camins, camps treballats, saltant marges, pujant marges, esquivant arbres, acabant amb sang per tot arreu a causa de les herbes.\nAl final arribem a meta i al passar el control del xips, em diuen que m'he deixat la número 4, no entenc que ha passat, segurament al voler anar més ràpid no m'he fixat si pitava, no ho entennc perquè en totes m'hi fixava, en cap moment vaig tenir el dubte, és extrany. Què hi farem, hem guanyat però no puntuem degut a que una valissa no l'he marcat, em sap greu, tant per mi, per l'equip, però sobretot pel Xavi que s'ho ha currat moltíssim.\nIntentaré,(vull dir estaré) estar a la l'atura a la propera cursa, no em tornarà a passar, dels errors diuen que s'apren i és ben cert, després t'hi fixes més. Qui sap, potser era el dia que m 'havia de passar, potser millor aquell dia que un altre. Ara ja està! Tocarà anar a per totes a la propera cita, CURSA ORIENTACIO CIUTAT DE TARRAGONA.\nArriba l'hora del trofeo ciutat de Tarragona el dia 20, es va dur a terme a la Part Alta (casc antic de Tarragona) el trofeu d'orientació ciutat de Tarragona, allí puntuals a les 19h hi erem el Xavi Prim i jo.\nUn total de 60 equips pendrien part, molts amb un bon nivell d'orientació, entre ells trobariem l'Arturo Neriz fent duo amb una fèmina i obtenint un grandíssim resultat!\nUn cop ja preparats al portal del Roser, es va donar una sortida neutralitzada fins al Triangle, Pla de la Seu (inici cursa i on agafem els mapes). La sortida marcant el ritme un corredor de Montsant Orientació va ser rapidíssim, allí el Xavi i jo ens vam poder col.locar just al darrera d'ell i arribar els primers al Triangle. Agafem mapa, llegim rapidament i ja es comença amb la primera valissa, el ritme és molt alt, costa de seguir. pugem i baixem carrers el més ràpid possible.\nEs comença a fer fosc, costa més veure per on corres, tenint en compte que escollim sempre el cami més curt, sigui saltar una paret, saltar alguna valla, etc.\nAl final aconseguim arribar a meta 1ers classificats havent completat les 18 valisses.\n1-Xavi Prim Cusidó/Robert Tarragó Colomer Borges Trail AAEET0 0:26:55\n2-Lluis Torrents Camps/Marc Torrents Camps ACCPE 0:30:56\n3-Montse Melgar Lara/Carles Falcón Brunet Club triatlo Tarragona 0:31:32


Màrquez domina el primer dia amb ensurts inclosos\nMOTOCICLISME GRAN PREMI DE L?ARGENTINA\nEvita caure en les dos sessions de lliures i Àlex també és el millor en Moto2\nEl pilot lleidatà Marc Màrquez va dominar la segona sessió d’entrenaments lliures de MotoGP del Gran Premi de l’Argentina, després de ser sisè en la primera i haver estat el seu company Dani Pedrosa el més ràpid de la matinal. Si ja en els primers lliures, el de Cervera va patir diversos ensurts, en la tanda de la tarda li va passar de tot. El començament va ser caòtic per la pluja. Amb prou feines havien sortit dels boxs quan va començar a ploure tímidament. Però la pista es va assecar ràpidament gràcies als 30 graus a l’asfalt, una mica de vent i al ser una instal·lació plana. Per això, ja a mitjans de sessió es milloraven els temps de la primera. Qui millor ho va fer va ser Marc Màrquez, que va liderar l’FP2 amb un 1:39.395. El vigent campió del món una vegada marcat aquest registre, que va acabar sent el millor de l’entrenament i del dia, es va dedicar a seguir durant unes quantes voltes Maverick Viñales. Màrquez va arribar a fer un interior una mica agressiu a Mack en el revolt 13, però en la recta de meta va tallar deixant passar una altra vegada el de Yamaha. Una acció que es va sumar a la del matí en què Viñales va haver de tirar de reflexos aixecant la moto per evitar la col·lisió amb el de Cervera, que va arribar passat de frenada al revolt 5. Per la seua part, Maverick, va aconseguir millorar prestacions i quedar en sisena posició.\nLa creu va ser per a Ducati. Dovizioso va quedar últim. També Lorenzo va finalitzar en posicions endarrerides. Fins i tot Petrucci. Si plou en el tercer lliure, hauran de passar per la Q1.\nPer la seua part, en Moto2, Àlex Màrquez va marcar el millor temps d’un segon entrenament lliure de la categoria intermèdia que va quedar una mica enfosquit per l’aparició de la pluja durant uns minuts. Va ser la primera sessió en la qual alguns pilots van arribar a muntar pneumàtics de pluja.\nEl petit dels Màrquez va aconseguir el millor temps (1:44.802) per molt poc, i és que Miguel Oliveira es va quedar a tan sols tres mil·lèsimes del temps del pilot lleidatà. Pel que fa a Moto3, va dominar l’italià Enea Bastianini.


Es menorquí no és andalús\ndomingo, 13 junio 2021 - 10:06 h\nJoan Pons Torres | 04/11/2020\nS’Ajuntament de Llucmajor ha votat en contra d’una moció presentada per Més i Podemos que pretenia imposar sa denominació de català com a idioma de sa Comunitat Valenciana. Així ho van acordar sa majoria des grups polítics en es darrer ple ordinari d’octubre. En canvi, el PSOE de Llucmajor sí que hi va votar a favor. Es seu portaveu, Gori Estarellas, ho justificava amb es pobre argument de comparar es mallorquí amb s’andalús o es pollencí. Una comparança tan poc encertada com ridícula.\nFins fa pocs anys, tothom a Menorca tenia ben clar que rallàvem en pla. Ni santlluisser, ni ferrerienc, ni un cap de llamps. Ho reconeix sa mateixa Aina Moll, en una entrevista feta l’any 2014 parlant des seus primers anys com a professora: «Vaig anar a veure es director de s’Institut i li vaig dir: ‘Don Bernat, un grup de nines volen que els faci classes de mallorquí (en aquell temps, ningú li deia ‘català’ a Mallorca)…».\nEs mateix Institut d’Estudis Catalans, reconeix es mallorquí, es menorquí i s’eivissenc com a subdialectes des balear, i aquest, com a varietat de sa llengua catalana. No reconeix, en canvi, es pollencí o es ferrerienc. Per tant, queda clar que existeix sa nostra varietat balear, i existeixen es mallorquí, es menorquí i s’eivissenc, ja que es ferrerienc o es mercadalenc no són més que maneres de rallar es menorquí. Açò mos diu s’IEC, sa lingüística i sa història, encara que qualcuns mos vulguin fer combregar amb rodes de molí.\nPer altra banda, segons es prestigiós lingüista britànic, Richard Hudson, s’element que serveix per diferenciar entre idioma i dialecte és sa consciència lingüística des parlants, no sa mútua comprensió o no entre parlants. És sa consciència que una comunitat té de rallar una llengua i no un dialecte d’un altre. Una consciència lingüística que se veu reflectida a través de documents notarials o judicials, de ses obres d’erudits, i a través de gramàtiques, ortografies i diccionaris històrics. Es balear reuneix totes aquestes característiques que demostren una consciència idiomàtica -i no dialectal- des ciutadans baleàrics d’ençà de s’edat medieval.\nSa denominació de menorquí per sa nostra llengua existeix, almanco, d’ençà des segle XVI. L’any 1577, Joan Seguí va publicar es seu Vocabulari Turc-Menorquí. Durant es segles XVI, XVII, XVIII i fins ben entrat es XIX, es menorquins hem denominat a sa nostra llengua «menorquí» amb tota naturalitat. Per citar només dos exemples, l’any 1804, Antoni Febrer publicava es Princípis Generáls de la Lléngua Menorquína, i el 1883, Jaume Ferrer i Parpal publicava es Diccionario menorquín-castellano deixant ben clar que volia que «sirva de guía para aprender el idioma nacional y no confunda nuestra habla con el catalan, valenciano, ni mallorquín». L’any 1931, Francesc de Borja Moll publica s’Ortografia Mallorquina segons les normes de l’Institut, i el 1960, Llorenç Vidal publica sa Petita Ortografia Balear.\nL’any 1926 se van crear per reial decret devuit noves cadires a sa Real Academia Española de la Lengua (RAE), dues per sa llengua gallega, dues pes basc, i quatre per sa nostra llengua. D’aquestes quatre, dues van correspondre a Catalunya, una a València, i una altra a Balears, que va ser ocupada per Llorenç Riber per defensar sa varietat baleàrica des nostro idioma. Fins fa ben poc, sa categoria des balear era indiscutible. L’any 1959, sa RAE encara reconeixia es mallorquín-balear com a «lenguas diferenciadas y no dialectos». ¿Quantes vegades sa RAE ha reconegut «s’andaluz» com a lengua diferenciada, designant un escriptor de prestigi com acadèmic per representar-lo? Cap ni una.\n¿Quines gramàtiques o ortografies històriques existeixen «d’andalúz, pollencí o mercadalenc»? ¿Quins documents històrics xerren de «el andaluz», des «pollencí» o des «mercadalenc» com a idioma? ¿Quina prova en tenim de s’existència d’una consciència lingüística dets andalussos de rallar «andaluz» i no castellà? Cap ni una. De fet, és just lo contrari. Va ser un andalús, Antonio de Nebrija, s’autor de sa primera gramàtica de lengua castellana l’any 1492, quan ja estava documentada s’existència des nostro mallorquí, menorquí i eivissenc.\nSenyors catalanistes, ja està bé de fer es ridícul comparant es menorquí amb s’andalús. Es menorquí és una llengua amb tradició literària, gramàtiques i ortografies que mai ha tingut s’andalús. Deixin de fer s’estrafolari, i de pas, deixin estar sa seua obsessió amb s’andalús que evidencia un tufet de xenofòbia poc dissimulada amb es ciutadans d’aquella terra que a Menorca mai hem practicat ni consentit. Deixin d’enredar la voga amb s’andalús. Ni es menorquí és andalús, ni vostès són es centre de l’univers.


Ràdio Balaguer - El Club Voleibol Balaguer inicia les seves primeres colònies d'estiu. En el seu primer any, el club ja compta amb 70 jugadores i jugadors de més de 6 anys\nLa Guàrdia Urbana de Balaguer denuncia la falta d'agents al cos en comparació amb municipis de similars característiques de població. La ciutat està en última posició per taxa policial per cada 1000 habitants amb 0,74 agents\nAquest mes d'octubre obre a Balaguer la Sala Mercantil, 'un espai d'arts escèniques independent i privat que neix amb la voluntat d'esdevenir una sala contemporània per a totes les persones'\nEl Club Voleibol Balaguer inicia les seves primeres colònies d'estiu. En el seu primer any, el club ja compta amb 70 jugadores i jugadors de més de 6 anys\nEl Club Voleibol Balaguer realitza les seves primeres colònies d'estiu del 13 al 16 de juliol amb un total de 35 infants i joves d'entre 6 a 17 anys.\nLes colònies es duen a terme a l'alberg Montsec-Mur, a Guàrdia de Noguera, on s'hi fan entrenaments de voleibol combinats amb activitats lúdiques, piscina, excursions, jocs i gimcanes.\nA més, el club també ha iniciat un casal d'estiu per seguir posant en pràctica els aprenentatges assolits durant el curs i ensenyar voleibol a noves jugadores.\nLa voluntat del club és seguir fent crèixer l'interés d'infants i joves per aquest esport i apropar el voleibol a Balaguer i comarca.\nClub Voleibol Balaguer\n» El Club Futbol Balaguer afrontarà aquest dissabte dia 25 la final de la Copa Lleida. Es disputarà al Complex Esportiu Antoni Palau de Torrefarrera i el rival serà l'Atlètic Lleida\n» Aquest diumenge s'ha celebrat la IX Serra d'Almenara, cursa de BTT. Organitzada per la Colla Btt Serra d'Almenara ha comptat amb la participació de fins a 400 bikers que han competit en 3 modalitats diferents\n» El Balaguer no ha fallat en la seva estrena de lliga i ha golejat a l'Angulària a domicili, amb un resultat final de 0 a 5. Amb aquest resultat és líder de la categoria per punts i gol average\n» El Club Futbol Balaguer inicia aquest cap de setmana el campionat de lliga de Segona Catalana. Ho farà visitant el camp de l'Angularia d'Anglesola CFA\n» Aquest diumenge es celebra la IX Serra d'Almenara, cursa de BTT. L'organitza el club Cansallebres, es sortirà des de Butsènit d'Urgell a 2/4 de 9 del matí i s'hi espera la participació de prop de 400 ciclistes\n» Aquest dissabte al pavelló primer d’octubre s'ha fet un reconeixement en memòria de Josep Sabanés, referent del Club Bàsquet Balaguer i principal promotor de l’actual club\n» El Club Futbol Balaguer jugarà aquest dimecres el darrer amistós de la pretemporada contra l'Inter Club d'Escaldes. Serà a les 8 del vespre al municipal. Diumenge disputarà la semifinal de la Copa Lleida també al municipal\n» El Club Futbol Balaguer jugarà les semifinals de la Copa Lleida, després que el divendres guanyés 1 a 2 a les Borges Blanques. Les semifinals seran a partit únic i el Balaguer se les haurà de veure amb el Tàrrega\n» Aquest dijous van tenir lloc les portes obertes del Club Voleibol Balaguer al Pavelló Inpacsa de Balaguer, a les que van participar més de 30 persones, interessades en conèixer aquest esport i el funcionament del club\n» El Club Futbol Balaguer jugarà aquest divendres la tornada dels quarts de la Copa Lleida a les Borges, que afronta amb una avantatja de 4-0 del partit d'anada\n» El Balaguer i el Mollerussa van empatar a 0 aquest dimecres en l'amistós celebrat al municipal de Balaguer. El Balaguer jugarà aquest divendres la tornada dels quarts de la Copa Lleida a les Borges, amb una avantatja de 4-0\n» El nedador Arnau Pifarré, del Club Natació Balaguer, inicia una nova etapa en la seva trajectòria esportiva gràcies a una beca de la Federació Catalana de Natació al Centre d'Alt Rendiment de Sant Cugat per formar part del grup de Tecnificació


El PSC de Girona reclama un «reforç urgent» al servei d'assessoria jurídica - Empordà\nEl PSC de Girona reclama un «reforç urgent» al servei d'assessoria jurídica\nEl grup diu que el servei «està col·lapsat» i explica que un ciutadà porta dos anys esperant una indemnització\nDdG. GIRONA 31.03.2021 | 06:30\nEl PSC de Girona reclama un «reforç urgent» al servei d'assessoria jurídica L'Empordá\nEl grup municipal del PSC a Girona ha reclamat que es reforci «urgentment amb més personal» la instrucció d'expedients de l'assessoria jurídica. Argumenten que cal «desencallar el col·lapse que pateixen en aquest servei».\nSegons expliquen els socialistes, se n'han assabentat arran del cas d'un ciutadà que «tenia dret a una indemnització de 2.000 euros després que una branca que va caure d'un arbre el març de 2019 provoqués desperfectes en el seu vehicle. Passats dos anys, però, aquest ciutadà no ha rebut encara l'abonament dels diners», lamenten.\nA partir d'aquí el PSC va saber que el retard es deu al «col·lapse de la instructora d'expedients», que depèn de l'assessoria jurídica, i que tenen «uns 230 expedients pendents que corresponen als anys 2018, 2019 i 2020», expliquen des del PSC.\nLa regidora Bea Esporrín indica que és «un exemple real d'ineficàcia dins de l'Ajuntament», i critica que «la manca de personal que pateixen alguns departaments s'evidencia en aquest cas: és impossible resoldre tal quantitat d'expedients a temps amb el personal disponible». Esporrín parla del «perjudici que això suposa per als ciutadans afectats» i hi suma el «desprestigi que aquestes situacions suposen per a l'Ajuntament». Amb tot, exigeixen a l'alcaldessa, Marta Madrenas, «com a màxima autoritat de l'organització interna», que reforci el servei.


Gaudeix del luxe de viure en una casa unifamiliar a La Devesa! Anima't a ser dels primers/es en gaudir d'aquesta increïble planta baixa en format dúplex. Distribuïda en planta soterrani pel garatge, baixa per zona de dia i primera per a la zona de nit, trobem aquest encantador habitatge amb entrada privada, ascensor propi i un gran garatge box per a 2 cotxes + zona de traster. Disposa de 4 dormitoris (1 suite amb armari encastat + bany amb plat de dutxa, 1 dormitori doble i 2 dormitoris individuals), 1 bany amb plat de dutxa i 1 lavabo de cortesia. La zona de dia oberta, cuina-menjador i sala d'estar de grans dimensions amb sortida al jardí per gaudir de la calma i tranquil·litat de la zona. Acabats prèmium: Terra radiant, cuina Santos amb electrodomèstics Siemens, terres i rajoles Porcelanosa, ascensor, entrada privada, etc. Qualitat de vida en ple centre de Girona i a un pas de Barri Vell! Truca'ns o visita'ns per a més informació! www.francescroges7.com\n2277 visualitzacions 1 preferit 2 contactes amb nosaltres\nSuperfície: 222.52 m2\nPàrquing: 30 m2


Cinca celebra que "la Justícia hagi resolt una qüestió tan complexa" com la dels excònsols lauredians - FÒRUM.ad\nCinca celebra que “la Justícia hagi resolt una qüestió tan complexa” com la dels excònsols lauredians\nOn: 22/02/17 21:58\nEl ministre Portaveu, Jordi Cinca, ha celebrat que “la Justícia hagi tingut, una vegada més, la capacitat de resoldre una qüestió tan complexa”, en relació a la condemna dels excònsols de Sant Julià de Lòria i l’interventor. Ha dit que són “respectuosos” amb la resolució judicial i que tant Monserrat Gil com Josep Maria Altimir conservaran el seu lloc a l’Administració ja que la condemna no té a veure amb la seva feina com a funcionaris de l’Administració general.\nEl ministre Portaveu, Jordi Cinca, ha celebrat que “la Justícia hagi tingut, una vegada més, la capacitat de resoldre una qüestió tan complexa”. D’aquesta manera ha valorat la condemna dels excònsols de Sant Julià de Lòria i de l’inteventor comunal a través d’una ordenança penal i ha posat en relleu que tant en el cas de Montserrat Gil com en la de l’interventor, Josep Maria Altimir, en res els pot afectar en la seva situació a l’Administració general, ja que no té a veure amb la seva feina com a funcionaris.\nPrevious Post: Calvet posa el càrrec a disposició però DA li reitera la seva confiança\nNext Post: Feixistes\nSí, té molta gràcia la cosa! Jejejejej\nLa persona menys adequada per fer aquest comentari.


Els vins de la DO Pla de Bages es presenten en un workshop a la Cerdanya - Bodegues Abadal\nEls vins de la DO Pla de Bages es presenten en un workshop a la Cerdanya\nHome/Abadal/Els vins de la DO Pla de Bages es presenten en un workshop a la Cerdanya\nEls vins de la DO Pla de Bages es presentaran als restaurants de la comarca de la Cerdanya, en un acte que tindrà lloc aquest dimecres, 15 de maig, a la Cerdanya. La presentació es desenvoluparà a la Casa Club Fontanals Golf (Soriguerola s/n de Fontanals de Cerdanya).\nLa jornada començarà a les 17:30h. Comptarà amb la presència del Col.lectiu Gastronòmic “5 a taula” i s’iniciarà amb una presentació de la DO Pla de Bages a càrrec de Valentí Roqueta, president de la DO Pla de Bages. També intervindrà a l’acte Jaume Pont, com a sommelier i coordinador del comitè de tast de la DO Pla de Bages.\nUn cop finalitzada la primera part es procedirà al workshop i presentació dels 12 cellers, on les persones assistents tindran l’ocasió de tastar els diferents vins i les novetats de cada Celler, i d’entre ells, els d’Abadal.\n13 maig 2013 |Abadal|