– La Casa de la Fuerza (****) – Teatre Lliure – 19/02/2011 (44) |\n– La Casa de la Fuerza (****) – Teatre Lliure – 19/02/2011 (44)\nDins del Cicle de nova creació escènica – RADICALS, el Teatre Lliure fins aquest any ha celebrat 4 edicions, amb el recolzament de la direcció actual de ALEX RIGOLA i amb aquesta obra comença una nova edició, que malauradament no se si tindrà continuïtat sota la nova direcció d’en Lluís Pasqual.\nAmb la representació de “LA CASA DE LA FUERZA”, s’inicia dons, la 5ena edició, d’un teatre diguem-ne “no apte” per les majoria del públic, per la seva transgressió o la seva radical manera de fer TEATRE.\nEl dissabte 19 de febrer es va representar al Teatre Lliure, l’única representació a Barcelona d’aquesta obra creada, dirigida i també interpretada per ANGÉLICA LIDDELL (Figueres 1966), durant 5 hores, amb un parell de pauses de 15 i 25 minuts. Aquest espectacle va ser tot un èxit en el Festival de Tardor de Madrid 2009 i també espectacle “revelació” d’aquesta temporada 2010 en el Festival de Teatre d’Avinyó. Nosaltres teníem reservades les entrades des de el mes d’octubre i no cal dir que el dia de la representació, les localitats estaven totalment exhaurides.\nEs difícil d’explicar tot el que es diu, es veu i sobretot es “viu” en aquesta magnifica obra/performance de teatre, però ho intentaré explicar. Son 3 actes que a mi em van semblar 3 obres diferents i amb qualitats diferents, per lo que considero que en conjunt te alts i baixos mes que notables. Moltes de les accions no les vaig entendre al 100 % i crec que caldria fer desprès de cada representació una xerrada amb el públic, perquè es difícil de captar tot el que es vol dir en realitat. I es una llàstima que es perdi el significat que l’autora vol representar amb aquest espectacle.\nEl primer acte es basa en la relació de tres dones que surten al enorme escenari, amb vestits llargs i sabates de ball i es passen un hora fumant desesperadament i bevent cervesa ….\n… i poder existeixen masses temps “morts”, no auguren un bon espectacle…. mal començament . De sobte apareix el sexe a escena, els cossos nus, la soledat, el dolor del propi “amor”. Mes tard una banda de Mariatxis (orquestra Solís) interpreten una sèrie de cançons mexicanes conegudes m’entres la protagonista canta uns boleros i unes ranxeres.\nLes tres dones evoquen la força, l’esport que posa una tensió en el cos i evita el mal de l’ànima intentant oblidar l’amor perdut a força de castigar el mateix cos. En aquest acte es vol aixecar un homenatge al feminisme i sobretot s’expressen forces i furiosos al·legats antimasclistes. Aquest primer acte d’un hora de duració se’m va fer força pesat, i si el tingues que valorar per separat únicament li posaria (**) dues estrelles sobre cinc.\nAra que encara no s’entén massa (ni jo mateix), com un espectador va denunciar al Teatre Apolo, perquè es fumava en el espectacle Hair i aquest fet…. tanta polseguera ha portat en el mitjans de comunicació, i que a sobre moltes persones del mon del Teatre s’han posat les mans al cap, perquè ,deien ells, era una intromissió en la seva llibertat d’expressió…. vull fer un comentari sobre el fet de fumar al escenari. Últimament a quasi totes les obres de teatre del TNC, Lliure, Romea, Villarroel , Goya i molts d’altres… es fuma impunement a escena. No soc un “talibá anti-tabac”, ni son problemes estètics ni ètics….. es simplement instint de supervivència, ja que el fum del tabac em molesta moltíssim degut a que pateixo d’asma des de fa uns anys i noto sensació d’ofec. En el cas que ens ocupa al escenari i durant el primer acte es varen fumar mes de 10 cigarretes de tabac i no eren pas d’herbes…. i vaig estar a punt d’aixecar-me i marxar a casa.. Penso, que almenys es deuria d’avisar al públic i sempre abans de comprar les entrades de que en una determinada representació es fuma i d’aquesta manera els espectadors podríem escollir el anar-hi o no.\nEn el segon acte Angélica Liddell parla sobre la seva separació, el seu enamorament cec vers una altre persona que poc desprès la deixa “tirada”, del seu viatge de fugida a Venècia en el 2009, on veu per la televisió les noticies de les incursions israelianes a Gaza. Es parla del dolor mes íntim i també del dolor físic, del sexe “fosc” davant d’una càmera Web, per tal complaure el propi cos, sense estimar a ningú, ni a si mateixa. La protagonista s’auto lesiona a sobre del escenari (no ficció) amb una fulla d’afaitar, i es fa ferides a les mans i als genolls eixugant-se la sang amb trossos de tela blanca que es va posant a sobre de la pell i deixa que la sang penetri lentament. A continuació una ATS fa un parell de extraccions de sang a les protagonistes amb xeringues amb les que elles mateixes es taquen posteriorment les túniques blanques que porten per vestit. Un “performance” espectacular visualment parlant. Desprès les tres dones traslladen un munt de sofàs grans i els col·loquen milimètricament tot fent un “bosc” de sofàs per on transiten i distribueixen rams de flors, que poc desprès destruiran violentament.\nPer finalitzar l’acte, buiden al centre del escenari desenes de enormes sacs de carbó que manipularan posteriorment fins a ser aixafades literalment per el propi carbó, en una escena que posa la pell de gallina. En aquest acte l’interpretació de Angélica Liddell, es sublim. Es teatre pur, ella i tot el que passa a sobre del escenari.. Visualment bellíssim, encara que a mi em sobra les auto lesions i les extraccions de sang, que crec es podrien simular i l’espectacle no perdria res en absolut. Valoro aquesta part que dura un parell d’hores, amb la màxima puntuació, es a dir, en cinc (*****) estrelles sobre cinc. Impactant !!!\nEl tercer acte d’un hora, reflecteix el viatge a Mèxic de la protagonista i els seu descobriment des assassinats de dones a Ciudad Juarez. A dalt de escenari moltes flors i Creus vermelles d’un cementiri. (recorda l’escenografia de d’Àlex Rigola en el seu 2666)\n“2666” d’Alex Rigola\n……elles, les dones, amb llargues túniques de color vermell, un violoncel.lista (Paul de Nut) toca i canta (amb una veu magnifica de contralto) i en directe el “Cum dederit dilectis suis somnum” de Vivaldi mentre s’acompanya al violoncel. Tot es suau i tranquil, però apareixen 3 actrius mes… elles mexicanes de debò, que relaten amb angoixa els fets dels assassinats d’una llarga llista de dones violades i torturades… i la\nimpunitat dels crims a una societat, la mexicana, que es declara demòcrata i lliure. Apareix una “mole” d’home (campió de Strongman d’Espanya, Juan Carlos Heredia) que arrasa amb tot, aixecant un cotxe que està a sobre del escenari, ple de enormes rams de flors i el fa bolcar furiosament.\nAquest acte encara que es també força espectacular, no em va fer vibrar com el segon i poder el cansament va fer que se’m fes una mica mes llarg del que en realitat durava.. El valoro amb tres (***) estrelles sobre 5.\nEn conjunt, un espectacle que m’ha agradat veure i que crec serà recordat com un dels millors espectacles d’aquesta temporada al Teatre Lliure.\nCynthia Aguirre / Júlia Benavente / Perla Bonilla / Getsemaní de San Marcos / Lola Jiménez / Angélica Liddell / María Sánchez / campió de Strongman d’EspanyaJuan Carlos Heredia / ATS Marta Expósito / Paul de Nut violoncel / Orquesta Solís mariatxis\nAquesta entrada s'ha publicat en Teatre el 23 de febrer de 2011 per Miquel Gascon.\n← – “Voltar” pel cinema iraní : Las tortugas tambien vuelan (****) – 19/02/2011 (43) – Teatre – CONTE D’HIVERN (**) – Teatre Romea – 23/02/2011 (45) →\n2 pensaments a “– La Casa de la Fuerza (****) – Teatre Lliure – 19/02/2011 (44)”\nRetroenllaç: - RADICALS’11 (1) – HOME-NATJA (***) | Voltar i Voltar


Lundi, 20 De Août De 2018\nHomenatge a la Vellesa, 6\nBellpuig - 25250\nTèlèphone: 973 32 04 08\nFax: 973 32 10 87\nOrdonnances et règlements de réglementation\nSeu-2 Ajuntament de Bellpuig\nSeu-e Bellpuig Serveis Municipals\nSeu-e EMD de Seana\nSeu-e Consorci Llotja de Bellpuig\neTauler de l'Ajuntament de Bellpuig\neTauler de BSM\neTauler de Seana\neTauler Consorci Llotja de Bellpuig\nBellpuig Serveis Municipals\nConsorci Llotja de Bellpuig\nPerfil de l'Ajuntament de Bellpuig\nPerfil de BSM\nPerfil de l'EMD de Seana\nHorais d'Autobusos i trens\nServices et de partenariats\nPrix ??et Concours\nPrix ??Valeri Serra\nBourse d'études Bernat\nBeaux Arts Award Sant Jordi\nConcours d'affiches du Festiva\nConcours Short Story\nProjecte Talent Huma\nReglament del Caçador\n1 · 2 ... › »\nL'evolució històrica del terme s'inicia amb la cessió per part dels comtes de Barcelona -ja abans del 1079- d'un ample territori a ponent de Tàrrega, però la baronia de Bellpuig no es configura fins al 1139, quan el seu descendent Berenguer Arnau veié confirmada l'anterior donació i concretada la seva jurisdicció com a titular d'una baronia que havia de comprendre els llocs de Bellpuig, Sant Martí de Maldà, Vilanova de Bellpuig, Seana, Castellnou de Seana, Golmés i les quadres de Montperler, i els Eixaders; encara al segle XV s'hi agregaren Utxafava, Linyola, la Cendrosa i els castells o partides de Bellestar i Almassor (dels termes actuals de Penelles i d'Ivars d'Urgell). Els Anglesola foren importants senyors en la contrada i llurs dominis s'incrementaren per la seva valuosa participació en la conquesta definitiva de la Catalunya Nova. Les pretensions dels senyors de Bellpuig sobre pobles del comtat d'Urgell feren aixecar amenaces d'excomunió des de Roma, però posteriorment intervingueren (Guillem d'Anglesola) en la creació de la comanda templera de Barbens (1161) i el 1224 Guillem (II) i Sibilia de Cardona fundaren el priorat de Sant Nicolau al terme de Fondarella. El 1386, en morir Ramon d'Anglesola, senyor de Bellpuig i vescomte de Vilamur, sense descendència, heretà la baronia la seva germana Beatriu, vidua d'Hug (I) vescomte de Cardona i mare d'Hug (II) de Cardona-Anglesola, primer comte de Cardona, cognominats Cardona-Anglesola, fou titular de la baronia. Un dels membres més destacats d'aquest llinatge fou Ramon Folch (III) de Cardona-Anglesola i Requesens, nascut el 1467 a Bellpuig, que des de petit governà els seus dominis i al servei com a militar de Ferran II féu victorioses campanyes al Nord d'Àfrica i a Itàlia; fou virrei de Sicília (1507) i de Nàpols (1509) i com a capità general de la Santa Lliga (1511) esdevingué un àrbitre de la política italiana. Mort a Nàpols el 1522 (ja duc de Somma des del 1502 i comte de Palamós per matrimoni) la seva vídua Elisabet de Requesens encomanà una sepultura digna a Giovanni Merliano da Nola, dins el més pur estil renaixentista, en marbre de Carrara, que després fou portada (a peces i per mar i terra) a Bellpuig, on el cos del Cardona fou inhumat el 1531 (inicialment al convent franciscà). El fill de l'anterior, Ferran de Cardona-Anglesola i de Requesens , fou almirall de Nàpols i es casà amb Beatriz Fernández de Córdoba Figueroa, néta del Gran Capità. Llur vida transcorregué entre Barcelona (on exerciren un important mecenatge cultural) i Itàlia, amb breus estades a Bellpuig. El seu fill Antoni fou, a més dels títols rebuts, el primer duc de Sessa, títol que sempre empraren des d'aleshores els senyors de Bellpuig. Llurs descendents es cognominaren per aliança Cardona-Fernández de Córdoba i tingueren importants funcions polítiques (Francesc fou lloctinent general de Catalunya en 1669-73) i continuaren emparentant amb l'alta noblesa castellana. Des del segle XVI els seus sojorns a la vila escassejaven i des del XVII visqueren pràcticament a la cort de Castella. El títol passà als Ossorio de Moscoso, ducs d'Altamira (1768) i la senyoria es mantingué fins a la fi de l'Antic Règim.\nEn un dels turons més alts, on ara s'alça el castell, es formà des del segle XI el nucli primitiu, a redós d'una fortificació que formava part del conjunt defensiu fronterer que defensava aquestes terres de les escomeses dels àrabs, fortalesa que esdevingué el castell central de la baronia de Bellpuig. Aquest es contruí ja el segle XII i al seu voltant un grup de cases formaren una vila closa que aprofitaven els murs exteriors com a defensa i protecció; hom entrava al recinte per diversos portals. Al segle XIII la població havia augmentat sensiblement i l'espai primitiu era insuficient. L'ampliació del recinte tancat sembla que fou obra del segle XIV i arribava fins al N de les cases de la plaça de Sant Roc, que encara mantenen la curvatura defensiva característica, i es feren noves cases fora del recinte formant una nova avançada. Al llarg del segle XVI, quan la vila conegué una de les seves etapes més pròsperes, el creixement esdevingué espectacular: es construí l'església parroquial en un tossal immediat a la muralla, la casa dels consellers, l'hospital de Sant Josep i la capella de Sant Roc (a la plaça d'aquest nom), el monestir franciscà (per iniciativa dels Cardona), on s'instal·là el mausoleu, i també per iniciativa dels ducs s'eixamplà de nou el recinte i es feu avançar les muralles fins al carrer de Ramon i Cajal, dit encara popularment de Foramur. Donaven accés a la vila quatre portals: el de Lleida, el de la Font (al camí de Belianes i del monestir de Sant Bartomeu), el de Verdú i el de Sant Antoni (camí de Tàrrega), els quals foren enderrocats el segle passat excepte el de Lleida, que ho fou aquest segle; a cadascun hi havia una capelleta. Ja als segles XVIII i XIX el poble adoptà la configuració actual. Les muralles foren enderrocades a poc a poc i s'obriren nous carrers: el de les Boniques, el de les Fermoses, el de Sant Josep, el de les Eres, el de la Bassa i el Raval de Preixana. El segle XX ha vist sorgir el barri de l'Estació del ferrocarril. Avui el llarg camí que menava a l'estació és la gran avinguda de Catalunya, eix d'un important eixample. Paral·lelament a la línia fèrria discorre la carretera N-II. Altres sectors que van créixer a la darreria dels anys setanta foren l'anomenat Poble Sec, a llevant, i el de l'antiga carretera de Barbens, avui avinguda d'Urgell, amb l'institut de batxillerat com a edifici emblemàtic a ponent. La vila de Bellpuig s'alça a 308 m d'altitud, al sector central del terme, a l'extrem de ponent de la serra del Coscollar, que fa ací una bifurcació i ha definit tradicionalment l'aspecte aturonat del paisatge urbà. L'antic terme de Seana s'estén al sector N del de Bellpuig, entre els d'Anglesola (E), Barbens (N) i Castellnou de Seana (W), drenat per la riera de la Coma i ocupat pels conreus típics del Pla d'Urgell. Seana és un agregat de Bellpuig, on el 1981 hi vivien 260 persones. Històricament, surt esmentat ja en el document de formació de la baronia de Bellpuig (1139). El 1180 Guillem d'Anglesola donà un alou en aquest terme als templers per a poder-hi fer llenya i portar-hi els ramats a pasturar. El 1378 hi havia 4 focs, als templers de Barbens i als premontrastesos de Sant Nicolau de Fondarella. La seva antiga església era dedicada a Sant Miquel (el 1399 era del deganat de Tàrrega) i a mitjans del segle XV era destruïda. No queda tampoc cap rastre del castell de Seana, que al XIV surt esmentat amb el seu batlle. Prop de la masia de Can Simó s'han trobat restes d'època romana, just al lloc on es trobava l'antic poble de Seana, que desaparegué al segle XVI.\nLa població (bellputxencs) es duplicà entre els segles XVI i XVIII. Des de la construcció del canal d'Urgell la comarca fou capaç de donar feina a molts jornalers procedents de la Segarra, el Solsonès i el Segre Mitjà, que a la fi s'hi quedaren. La primera meitat del segle XX conegué un corrent emigratori vers Barcelona fins acabada la guerra civil de 1936-39, però els censos anaren augmentant. Després s'estabilitzà fins els anys seixanta. Aleshores, amb la represa econòmica i la mecanització del camp, molt joves partiren de nou cap a la gran ciutat, però el fenomen no tan espectacular com en els pobles petits es veié compensat per immigració de dins i de fora de Catalunya, que ja era un fet des dels primers decennis del segle fins als anys setanta. Amb aquestes compensacions, el creixement dels darrers anys ha estat lent però continuat. El 1996 hom censà un total de 3.929 habitants, dels quals 3.715 vivien al nucli de Bellpuig i 214 a Seana. La densitat de població era 102,5 habitants/km2. Actualment hi ha 4.941 habitants.\nEntre els fills destacats de la vila, a més d'algunes de les personalitats sobresortints del llinatge Cardona-Anglesola, ja esmentades, cal anomenar Joan de Borja i Castro (1533-1606, polític, diplomàtic i escriptor al servei dels Àustria, fill del qual havia de ser Sant Francesc de Borja, duc de Gandia i lloctinent de Catalunya. També esmentar el jurista Josep Antoni de Gomar i Navès (mort el 1783), catedràtic de dret a Cervera. Valeri Serra i Boldú fou un folklorista no nat a Bellpuig però molt vinculat amb la vila i que, malgrat centrar els seus treballs en la comarca de l'Urgell a principis d'aquest segle, és un punt de referència inexcusable encara avui entre els estudiosos d'aquest camp. Entre els eclesiàstics, Josep Pont i Gol (1907-1995), bisbe de Sogorb, Sogorb-Castelló i arquebisbe de Tarragona fins l'any de la seva mort. Ramon Saladrigues i Oller (1883-1953). Escriptor i tipògraf. Dirigí "La veu d'Urgell" i "Lo Pregoner d'Urgell".


Una masia d'groturisme ecològic a les muntanyes de Prades\nMAS DE CARET, una masia d'agroturisme ecològic a les muntanyes de Prades\nMas de Caret és una masia sostenible envoltada de bosc i amb camps de cultiu ecològics. Reconstruïda emprant materials i tècniques de bioconstrucció, utilitza energies renovables i promou una filosofia de vida basada en el respecte al medi ambient.\nNatura, pau, ecologia\nSi cerques el silenci i la tranquil·litat, abandonar l’estrès diari i fer una vida natural i senzilla, a Mas de Caret gaudiràs de la pau d’estar envoltat de les muntanyes de Prades en una autèntica masia d’agroturisme. Mas de Caret és una antiga masia de l’any 1786, amb més de 8 hectàrees de terreny que compta amb camps de cultius ecològics i vinyes, una granja amb un poni, oques, ànecs, paons reals, gallines… Està situada a la Conca de Barberà, a prop de Montblanc però en un indret tranquil i allunyat del tràfic.\nUn ideal de vida sostenible i ecològic\nA la Teresa i el Carles, tots dos fills de Reus, els unia un tema en comú: l’ecologia. Durant anys van buscar un lloc on dur a terme el tipus de vida natural que desitjaven. Finalment, l’any 1988, quan la seva filla tenia 2 anys, van comprar les ruïnes de Mas de Caret. Al principi el mas no tenia ni camí, però amb molt d’esforç van anar reconstruint la casa utilitzant els materials originals (pedra, fusta, suro, cànem natural), però amb els criteris de la bioconstrucció.\nActualment, la major part de la casa és autosuficient i sostenible: funciona amb energia solar i tot es recicla, tenen una depuradora natural i hort propi. Per aquest motiu, mitjançant uns fulletons informatius, s’assessora els hostes perquè siguin responsables en la seva gestió dels residus.\nLa masia, de dues plantes, disposa de 7 habitacions i dos apartaments. A la planta superior hi ha el menjador, amb una llarga taula de fusta on se serveixen els sopars i els esmorzars. També hi trobem una sala d’estar amb llar de foc i una petita biblioteca de llibres d’intercanvi. Des de les seves finestres resulta relaxant contemplar els boscos immensos de les muntanyes de Prades.\nAl costat de la casa existeix un espai anomenat “Parc de les Olors” en el qual es cultiven plantes aromàtiques, culinàries i medicinals.\nLes habitacions disposen de bany privat i algunes també tenen sortida directa al jardí. Una acollidora terrassa comunitària amb una tauleta i cadires serà sens dubte un dels llocs de la casa preferits del vostre gos.\nMuntanyes que amaguen racons d’una bellesa sorprenent\nEl Mas de Caret està ubicat en un entorn privilegiat, envoltat dels boscos de les muntanyes de Prades, molt a prop del bonic poble de Farena. Per arribar-hi hi ha alguns km amb revolts però quan hi ets t’adones que valia la pena perquè és un autèntic luxe el silenci que s’hi respira.\nBen a prop del mas, t’esperen boscos, senders, pobles amb història (Montblanc, Farena, Capafonts…), rius amb aigües cristal·lines… El riu Brugent amaga, en el seu curs diferents tolls, un dels més coneguts és el Toll de l’Olla. S’hi pot arribar en menys d’una hora, en un itinerari fàcil que s’inicia a la sortida del poble de Farena. També les muntanyes de la zona amaguen un conjunt de pintures rupestres reconegudes, des de l’any 1998, com a Patrimoni Mundial de la UNESCO.\nCompartir taula i converses\nEsmorzar o sopar a Mas de Caret és compartir taula i converses amb altres persones en un entorn familiar i proper. També és deixar-se sorprendre pels sabors naturals de la seva cuina. La Teresa utilitza només verdures ecològiques del seu hort i altres productes de proximitat. Els àpats s’han d’encarregar prèviament i també hi ha cuina vegetariana per a qui ho desitgi.\nLa Teresa fa unes melmelades boníssimes i prepara bossetes d’herbes ecològiques que et transmetran tota l’essència d’aquesta masia. I quan marxis, de ben segur que enyoraràs el silenci i les estrelles que acompanyen les nits de Mas de Caret.\nLA TERESA, PROPIETÀRIA DE MAS DE CARET AMB EL SEU GOS PUCK\nDormir: 32 € persona i nit (mínim 2 nits)\nDormir i esmorzar: 39 € persona i nit (mínim 2 nits)\nMitja pensió: 57 € persona i nit (mínim 2 nits)\nGossos: 7/9 € per dia\n2 nits: 2 persones 160 €\n2 nits: 3 persones 196 €\n2 nits: 4 persones 222 €\nVOLS ANAR A MAS DE CARET?\nOmple el formulari amb els dies que vols viatjar i la Teresa, de Mas de Caret, es posarà en contacte amb tu al més aviat possible. I a gaudir de l’estada! 🙂\nHem passat tres dies a Mas de Caret i ens ha encantat! Tant per la filosofia de la Teresa amb el seu agroturisme, com pels voltants i les excursiones tant xules que hem fet! Sabem que més endavant, hi tornarem!\nGALA I MARIONA, RITA I RUA


La Petita Llibreria: El gran llibre dels indrets fantàstics de Catalunya\nUna cosa que està clara és que no tots veiem el món de la mateixa manera i fins i tot m’atreviria a dir que ni nosaltres mateixos la veiem igual depenent de la nostra edat o dels cops de realitat que ens dona la vida.\nEl que ha de quedar molt clar que aquells que veuen el que només es pot sentir, aquells que veuen i creuen en un món on la fantasia existeix i ésser més o menys divins conviuen a casa nostra, poden no estar gens equivocats.\nA El gran llibre dels indrets fantàstics de Catalunya descobrireu que aquí no tenim la Nessi i el seu llac, però que la mitologia grega va arrelar a casa nostra i conviu amb nosaltres encara que no tots els puguem veure, ja sigui per incredulitat o per que s’amaguen rere la seva timidesa.\nVàrem conèixer algunes criatures fantàstiques a “El gran llibre de les criatures fantàstiques de Catalunya” però ara de la mà d’uns excel·lents textos de Joan de Déu Prats i unes il·lustracions detallades, a més gran o petita escala de Maria Padilla descobrirem la creació d’uns indrets a cuit amagar a casa nostra.\nL’autor ens presenta aquest volum com una petita porta a l’ànima perduda per una època moderna i materialista on les llegendes van caient a l’oblit i de la mateixa manera un imaginari, o no, de paratges encantats i encantadors, on brollen histories plenes de màgia i que amaguen entre línies més veritats de les que podríem copsar.\nUna edició molt acurada, seguint l’estètica de l’entrega anterior, amb punt de llibre de cinta groga que conjuga a la perfecció amb les tonalitats blau fosques i les estrelles de la portada, aquesta petita cinta és com el sol que ens guiarà en la nostra lectura nocturna.\nEls seus capítols o llegendes son breus, amb una extensió màxima de tres a quatre planes i amb lletra de pal, fet que facilita la seva lectura per les ments més joves de casa, aquelles que encara són capaces de veure el que els adults ja no veiem i creuen amb la fantasia més increïble.\nDe la mateixa manera considero que són relats adequats per despertar la imaginació, per llegir en família i descobrir o anar més enllà de cada una d’elles.\nD’altra banda vull confessar que de dibuixar no en sé ni un borrall, així que us diré senzillament que les il·lustracions m’han agradat, mantenen una tònica perfecte amb la narració tant aportant color com ajudant al lector amb un fil d’imaginació per guiar-lo mica en mica a descobrir la seva pròpia. Tenen un gran detall i el color és viu però no llampant, no destaca per sobre la narració però si que crida l’atenció.\nUna trentena d’indrets fantàstics i la seva historia us esperen, Comanegra ens sorprèn títol rere títol per la seva originalitat, qualitat i cura vers la cultura catalana.\nLes llegendes tenen la seva part real i només les descobrireu gaudint i perdent-vos entre les seves planes.\nEtiquetes de comentaris: Comanegra, Fantàstica, il·lustrat


25 anys de La Carbonera de Sant Climent: tradició i germanor a les Gavarres\nEl 12 d'octubre s'encendrà la XXV Carbonera de Sant Climent de Peralta\nLa gent de Forallac ja fa dies que fa el compte enrere. I els de rodalies ben segur que també. El dijous 12 d'octubre s'encén la 25a edició de La Carbonera de Sant Climent de Peralta, que un any més, a més de permetre descobrir en primera persona com era l'ofici tradicional de carboner, ofereix un punt de trobada i germanor per les colles d'amics del territori.\nCada octubre, quan encetem la tardor, la gent del municipi de Forallac -i de ben segur que molta gent de rodalies també- comença a activar el compte enrere del cronòmetre per tal d'esperar que comenci una nova edició de La Carbonera. I és que ja han passat 25 anys des que es va decidir recuperar aquest ofici fent-ne una demostració anual per tal que els empordanesos poguessin conèixer com funciona una carbonera tradicional.\nMonogràfic de la revista Gavarres i documental commemoratiu\nHan passat, doncs, 25 anys de la primera carbonera i enguany celebrarem aquesta efemèride amb diverses iniciatives que ens permetran rememorar el camí recorregut. Entre d'altres, cal destacar la publicació d'un extens monogràfic, amb reportatges, entrevistes, perfils i moltíssimes fotografies, elaborat per Editorial Gavarres, i la projecció d'un documental commemoratiu del realitzador Antoni Martí, veí de Fonteta i col·laborador de la carbonera, que pràcticament des dels seus inicis ha estat testimoni proper i compromès amb la salvaguarda i divulgació de l'activitat. El monogràfic es presentarà el dia 12 d'octubre, durant l'encesa, i el documental es projectarà el divendres 13 d'octubre, a les 20 h, a la mateixa carbonera.\nD'altra banda, el cartell anunciador d'aquest any també té una connotació commemorativa. Està protagonitzat per una gran fotografia de l'any 1998, en la qual apareixen Lluís Ribas, Lluís Pla i Martí Pruneda, tres dels carboners impulsors i ànimes de la Carbonera, a Sant Climent de Peralta.\nEncesa d'Honor per a Ernest Costa Savoia\nL'encesa honorífica d'enguany tindrà un simbolisme especial ja que anirà a càrrec del polifacètic i reconegut fotògraf, periodista i documentalista Ernest Costa i Savoia ( Bescanó, 1940). Costa ha estat qualificat com el "notari visual del nostre país", especialment en tot allò relacionat amb el paisatge, la natura i el patrimoni etnològic. Les seves aportacions a la cultura popular del nostre país són inqüestionables. De Salses a Guardamar i de Fraga a Maó, no hi ha racó que aquest fotògraf, que escriu pulcrament, no hagi retratat per a la posteritat. Té un fons de més de 400.000 imatges i ha publicat i col·laborat amb la majoria de diaris i revistes catalans. També ha participat en la realització d'una trentena d'audiovisuals i un bon grapat de llibres. És molt conegut el seu treball com a investigador sobre toponímia i varietats lingüístiques. La seva dilatada trajectòria li han fet ser mereixedor d'un bon nombre de premis i reconeixements.\nDes de l'organització s'ha considerat que Costa personifica bona part dels valors que van inspirar i continuen guiant la celebració de la Carbonera, com són la recuperació i posada en valor del nostre patrimoni etnològic, cultural i identitari. D'altra banda, Costa ha seguit de ben a prop l'evolució de la Carbonera i l'any 1995 va posar imatges a un dels llibres, de referència en la matèria, El temps del carbó, escrit per Xavier Cortadellas.\nActivitat fins al 29 d'octubre\nEls actes de 25a carbonera van arrencar el dissabte 30 de setembre amb el procés d'empilar. El dissabte següent, s'embalumarà i com és tradició, el 12 d'octubre s'encendrà. El procés de rescaldejar i desempilar es portarà a terme entre els dies 25 i 29 d'octubre.\nCartell La Carbonera 2017 (pdf)


Persona de contacte Aura Costa Bonet\nBenvingut/da i gràcies per interessar-te en conèixer-me una mica!\nEm dic Aura Costa. Sóc periodista, mindfulness trainer i fundadora i directora d’Optimisme Vital, una marca dedicada a la formació en Mindfulness i Comunicació per als sectors educatiu, sanitari, empresarial i públic general. També vaig estudiar psicologia i compto amb 4 certificacions en mindfulness de diverses espcialitzacions (mindfulness educatiu per a mestres, mindfulness educatiu per a estudiants, mindfulness i compassió i comunicació conscient -mindful communication-)\nDissenyo i implanto programes de formació, cursos, tallers, retirs i jornades de team building de Mindfulness i/o comunicació per a diversos públics i en diversos camps i per a tot Catalunya. A la meva web http://optimismevital.com/ podràs conèixer l’ampli ventall de serveis que ofereixo actualment, però si tens una proposta a fer-me, contacta’m i segur que ens posarem ben aviat a treballar plegats.\nActualment també sóc professora-tutora del Grau de Comunicació de la UOC; formadora dels programes de mindfulness a PIMEC Catalunya; dissenyo i implanto programes d’innovació docent per a professorat a través d’Intelekto Consultores i sóc col·laboradora d’Ed-Building càpsules educatives.\nSóc una apassionada de la vida, de les persones, de la comunicació i les relacions. Crec sincerament que la mirada interior i el compromís amb el propi desenvolupament personal és la clau per a una vida més plena, conscient, feliç i alhora amb sentit. Moltes persones ja ho han experimentat i a les que encara no, si ho volen, jo puc ajudar-les. Serà un plaer acompanyar-te per un temps en el fantàstic camí de l’autoconeixement, la consciència i la plenitud. Parlem?\nConferència 'Entrena les teves emocions positives'\nConferència-performance al Teatre del Sol de Sabadell\nTaller de reducció de l'estrès per a comercials\nJornada d'atenció plena outdoor\nRetir de Mindfulness per a educadors\nAnima Experientia El Ca Rosa


#ElsTentaclesDelPop de la pesca il·legal arriben a la nostra taula - SaharaDempeus\nEls dies festius i de celebració acostumen a gaudir-se amb bons àpats i bona companyia. Als menús acostumen a abundar el peix, el marisc i el pop, menjars molt típics i sol·licitats arreu l’estat espanyol. Però, som conscients d’on provenen tots aquests aliments?\nTal com han denunciat històricament moltes organitzacions solidàries amb el Sàhara Occidental, bona part del pop que es consumeix a l’estat espanyol prové de la pesca i distribució d’empreses marroquines o europees a aigües sahrauís. Una pràctica que és totalment il·legal segons la legislació internacional de Nacions Unides i les reiterades sentències del Tribunal de Justícia de la Unió Europea, l’any 2016 i 2018.\nPer aquest motiu l’ODHE està treballant en un informe on s’estudia minuciosament quin tipus de pesca es desenvolupa a les aigües del Sàhara Occidental Ocupat. L’informe, que complementa el vídeo de la campanya, es publicarà durant aquest mes, en unes dates claus pel futur de la pesca al Sàhara.\nEl Parlament Europeu votarà si s’aprova l’Acord de Pesca\nDurant les primeres setmanes de gener el Parlament Europeu decidirà si aprova l’Acord de Pesca entre el Marroc i la Unió Europea o no. Aquest Acord és molt polèmic ja que és un dels tractats que possibiliten a la pràctica, tot i que sigui il·legal, que empreses pesqueres operin a les aigües del Sàhara Occidental Ocupat. Aquest acord, que va estar vigent entre l’any 2014 i el 2018 genera beneficis econòmics i polítics directes per al Marroc. Això és així ja que com a administració ocupant del Sàhara és qui té el control del territori i per tant cobra alts quantitats a la Unió Europea per permetre als pesquers operar, per una banda, i per l’altra, veu reforçada la seva legitimitat política d’estar ocupant un territori que legalment està en procés de descolonització.\nEls lobbies marroquins que incideixen sobre el Parlament Europeu estan forçant que s’acceleri tant com sigui possible l’aprovació de l’Acord de Pesca. Si el Parlament Europeu no l’aprova durant els propers mesos s’haurà d’esperar a començar tot el procés una altra volta passades les eleccions europees. El Sàhara Occidental i les organitzacions solidàries amb el seu poble, però, desitgen que la Unió Europea compleixi la seva pròpia legalitat i això faciliti que les properes festes tinguem uns àpats més justos a les nostres taules.


El Bulli1846 obrirà en període de proves a partir de l'abril de l'any que ve - El Gerió Digital\nEl Bulli1846 obrirà en període de proves a partir de l'abril de l'any que ve\nAdrià diu que durant aquest temps es faran visites gratuïtes\nDilluns, 22 de febrer de 2021 13:45h\nEl xef Ferran Adrià durant l'acte de Roses on ha mostrat un vídeo del projecte i ha detallat les novetats © ACN\nLes obres del nou Bulli van a bon ritme i la previsió és que l'aquí a poc més d'un any ja pugui obrir en període de proves. Fa uns dies Adrià feia públic a través de les xarxes socials que l'estructura del projecte ja estava enllestida i ho acompanyava amb un vídeo de Visual13 on es feia una recreació de com seria l'espai expositiu exterior. Aquest dilluns ha donat alguns detalls més del calendari: el mes de juliol s'hauran acabat les obres de museïtzació interior i a l'abril, les exteriors.\n"A partir d'aquí, hi haurà un temps per provar moltes coses, com l'aparcament, i on la gent vindrà i no pagarà. No sé si serà d'un, tres o sis mesos", ha dit. En aquest sentit, el prestigiós xef ha detallat que les visites que es faran durant aquest període es treballaran amb diversos agents –entre ells, l'Ajuntament- i que tot plegat servirà també per definir com serà l'obertura definitiva. "Vaig arribar a Roses l'any 1983 i la portada del New York Times va ser l'any 2003", ha dit insistint que les coses requereixen "temps".\nAdrià també ha explicat que estan treballant en diversos aspectes com ara com vindran els visitants o els preus de les entrades. En relació a això, ha dit que no pretén que sigui un espai elitista. "Valdrà per compensar despeses però aquí no hi ha ni un euro públic i volem ser un referent sobre com gestionar la cultura", ha remarcat. A més, ha dit que la visita durarà tres hores i que la intenció –almenys a l'estiu- és que hi hagi franges des de dos quarts de vuit del matí per "viure l'experiència" a Montjoi.\n"Comprendre" el Bulli\nEn relació a l'experiència que viurà el visitant, Adrià ha recordat que el més important que va fer el Bulli va ser "fer pensar" i que des de la seva cuina ho van "repensar tot". Per això, l'objectiu és que, més enllà de l'important arxiu que es podrà veure, la gent comprengui "perquè el Bulli va ser el Bulli i la seva influència, encara avui". "El que volem és que la gent s'ho passi be i ho volem fer bé amb l'Ajuntament i el Parc Natural per tal que sigui un orgull per a tothom. Estem il·lusionats", ha insistit.\nDurant la seva intervenció, el xef també ha recordat les dificultats amb les que s'ha trobat per tirar endavant el projecte. "Vam entrar quatre projectes a l'Ajuntament i vam intentar que fos un projecte de país", ha dit.\nFerran Adrià ha apadrinat el segell Gastronomia d'Origen, que s'ha presentat aquest dilluns a l'Aula Gastronòmics de Roses, i ha eclipsat l'acte. La iniciativa, impulsada per l'Associació d'Empresaris Roses-Cap de Creus, busca potenciar el municipi com a pol d'atracció turística i ja compta amb 18 restaurant d'adherits. Els que en formen part es comprometen a utilitzar productes locals i de proximitat amb la voluntat de posar en valor "l'excel•lència dels productes de l'Empordà".\nEl president de l'associació, Miquel Gotanegra, ha dit que són optimistes i que creuen que, un cop passi la pandèmia, són una de les destinacions "més ben posicionades per fer una bona campanya turística".


Els bolets primaverals entren a la primera divisió gràcies a una temporada excel·lent - Regió7 :: El Diari de la Catalunya Central\nLes pluges persistents dels darrers mesos han afavorit que els boscos del Berguedà i la Cerdanya s'omplin de moixerons i corrioles\nabel gallardo manresa 25.06.2018 | 00:11\nLa temporada boletaire de primavera està donant més fruit que en ocasions anteriors. Abel Gallardo\nPot semblar sorprenent, però a la primavera ja hi ha buscadors de bolets als boscos del Berguedà i la Cerdanya. I en troben. No omplen les cistelles amb els preuats rovellons, sinó amb els bolets que solen aparèixer en aquesta època, i enguany estan de sort perquè les persistents precipitacions n'han fet sortir molts més del que és habitual. Asseguren que se n'hi han trobat molts i que això ha tingut com a conseqüència la presència de més boletaires a les muntanyes i que aquests bolets s'han fet més coneguts.\nEl moixeró, el cep, el marçot i la múrgola han començat a entrar a la primera divisió dels bolets gràcies a una climatologia òptima, amb pluges insistents i unes temperatures que, tot i no arribar a gèlides, eren prou fredes per afavorir la florida. Josep Artigas, propietari d'un establiment de productes de l'hort a Bagà, tenia ahir ceps a l'aparador, i tot de persones que hi passaven pel davant li en compraven tot preguntant com es cuinaven. Artigas és un boletaire experimentat que cada any, amb les temperatures agradables de l'abril, comença a buscar-ne perquè es comercialitzen bé entre els restauradors locals que ofereixen una cuina tradicional. En la gastronomia berguedana hi ha plats típics d'aquesta època de l'any que es cuinen amb bolets de primavera i, tot i que els restauradors ja n'elaboren cada any, aquesta temporada els han pogut promocionar més gràcies a la gran quantitat de bolets que hi ha als boscos.\nArtigas ensenya en un vídeo que ha enregistrat amb el seu mòbil la gran quantitat de moixerons que ha arribat a trobar als boscos de l'alt Berguedà. «No surten al costat dels pins, sinó en zones amb una vegetació més fosca. Aquest any, però, hi ha hagut molts més bolets que l'any anterior, que va ser nefast, i hem pogut omplir cistelles», explica. Són bolets, però, que no surten habitualment en grans quantitats, i per aquest motiu als boscos només hi van, en aquesta època de l'any, buscadors experimentats que saben on trobar-ne.\nI és que, a més a més, els moixerons i altres espècies típiques de l'època no proliferen a tot arreu, sinó que surten sempre al mateix lloc on n'ha florit l'any anterior.\nEl moixeró, 25 euros el quilo\nQue els moixerons i els ceps, que surten els mesos de juny i juliol, són també bolets preuats per als amants de la cuina tradicional ho demostra el preu de venda. A l'abril el moixerons costen entre 20 i 25 euros el quilo i baixen fins als 15 euros ara, al principi d'estiu. La corriola, un altre bolet clàssic d'aquesta època, té un preu de venda que pot pujar fins a 15 euros a les primeres setmanes de la primavera, i es pot trobar aquests dies a vuit. «Les corrioles, per exemple, són un tipus de bolets que anem a buscar els boletaires més experimentats, però que la gent que no està tan habituada al bosc no en busca, sinó que els compra», explica Artigas. En el món boletaire les notícies corren com la pólvora i assegura que quan penja a les xarxes socials que ha trobat algun bolet primaveral, ja surten altres boletaires.\nEl boletaire baganès explica que en les darreres setmanes s'ha vist més persones als boscos del nord de la comarca a la recerca de ceps, que normalment surten pels volts de Sant Joan i se solen trobar a prats situats entre els 1.800 i els 2.000 metres d'altura. Tot i que en aquesta època de l'any no hi ha la massificació habitual dels mesos de tardor als boscos, la notícia que enguany és una bona temporada ha fet sortir amb més assiduïtat els buscadors experimentats, que ara busquen sobretot ceps i rossi-nyols.\nEls membres de la Penya Boletaire de Berga, que sempre frisen per sortir al bosc, també parlen d'una temporada extraordinària gràcies a les pluges de la primavera i a les temperatures òptimes. Josep Traserra, membre històric de l'entitat, explica que hi ha hagut una quantitat inusual de moixerons. «Se n'han trobat molts, i fins i tot he vist persones que en buscaven que no solen sortir al bosc aquesta època de l'any», afirma. Ara, sobretot, els boletaires van a buscar ceps a coll de Pal i cotes altes de la Cerdanya.\nLa sensació en el món boletaire és que si la florida de bolets continua al ritme dels darrers mesos, a la tardor, amb els rovellons i les llenegues, hi haurà una molt bona temporada. Però el temps ho acabarà de decidir. De fet, els canvis en la climatologia, i la sequera que hi va haver al setembre de l'any passat –que va provocar una temporada boletaire nefasta–, han forçat la Penya Boletaire de Berga a canviar les dates de la Festa del Bolet, que se celebrarà a final d'octubre.\nJoan Sellas, un guardiolenc de 81 anys, assegura que encara va a buscar bolets i també diu que és una bona temporada, però que «hi ha hagut altres anys també bons, amb una quantitat de moixerons similars». Els bolets d'estiu cada cop són més coneguts, però els boletaires amb més experiència dubten que es facin tan populars i arrosseguin tanta gent al bosc com els de tardor.\n«S´ha de conèixer molt béel territori per trobar-ne». Berguedà


Trobada dels Amics a Menorca, una gran celebració dels clàssics - Editorial Barcino\nTrobada dels Amics a Menorca, una gran celebració dels clàssics\nEl passat dissabte 15, el Cercle Artístic de Ciutadella va acollir, en el sentit més ampli de la paraula, una emotiva trobada dels Amics. En una sala plena de gom a gom es van reunir Amics del Principat, les Illes i València per participar en una lectura de textos de clàssics medievals.\nJosefina Salord, coordinadora científica de l’Institut Menorquí d’Estudis (IME), vicepresidenta del Cercle Artístic i una de les animes de la trobada, donà la benvinguda al públic tot recordant la figura del menorquí establert a París Josep Miquel Guàrdia, un bon lul·lista i el primer editor de Lo somni de Bernat Metge. Seguidament, Josep Vicent Mascarell, director de RSC de a Fundació Baleària, va destacar com els autors clàssics medievals reforcen els vincles entre tots els territoris de parla catalana. A continuació, Carles Duarte, director de la Fundació Lluis Carulla, després d’evocar als presents la llarga història de l’Editorial Barcino i la seva decidida aposta per la promoció del clàssics catalans entre tots els públics, va introduir i moderar la part central de l’acte, la qual va tenir com a protagonistes els lectors, representants de tots els àmbits socials i culturals de l’illa i que van donar veu, amb accent menorquí, a una variada selecció d’autors medievals.\nL’actriu Laura Pons, amb Lo somni de Bernat Metge; els estudiants de l’IES Maria Àngels Cardona de Ciutadella Toni Camps, Rosa Gornés i Laura Moll, amb poemes de Jordi de Sant Jordi; el poeta Ponç Pons, que recità uns versos d’Ausiàs March; l’escriptora i representant de l’Ateneu de Maó, Carme Cloquells, que ens acostà Isabel de Villena; finalment, Joan F. López Casasnovas, poeta i representant de l’IME, va triar Tirant lo Blanc i Emili de Balanzó, del Foment del Turisme i de la Fundació Rubió Tudurí-Andrómaco, l’Espill de Jaume Roig.\nLa cloenda va ser bellíssima, corprenedora, a càrrec del baríton Joan Pons. En un desplegament vocal magnífic, el menorquí cantà dos fragments del Cant de Ramon de Ramon Llull, amb música de Parera Fons i acompanyament al piano. Podeu veure’n el vídeo aquí.\nL’acte va ser el punt àlgid d’un intens cap de setmana a Ciutadella on els seixanta Amics vinguts de Barcelona van tenir la sort de gaudir de la ciutat i d’una festa tan especial com la Vetlla des Be, el punt de partida de les Festes de Sant Joan.\nTot el viatge a Ciutadella va ser una celebració. Com ho descriu el poeta, i director de la Fundació Lluís Carulla, Carles Duarte, en aquests versos escrits des de l’habitació d’El Claustre, un dels hotels on s’allotjaven els Amics d’Els Clàssics:\nFinestra al claustre\nDeixo de nit els porticons oberts\nperquè hi entrin les estrelles,\nper sentir a prop, a l’alba,\nel vertigen del vol\n-veloç, fugaç, circular-\nesquivant campanars i teulades.\n-alt i sever- el xiprer,\nd’un verd cendrós,\ni ombra solemne.\nEl blau, els blaus\ndegradant-se cap al blanc,\nun llenç de llum\nestès damunt dels ulls.\nuna celebració del món.\nLa trobada va ser possible gràcies a la col·laboració de la Fundació Baleària, que posà a la nostra disposició el seu vaixell ràpid Jaume I, i a l’entusiasme de les persones de l’Institut Menorquí d’Estudis i el Cercle Artístic de Ciutadella.\nUn gran acte, una gran celebració, que tornà a deixar palès que, anem a on anem, els clàssics sempre ens acompanyen. Perquè són els nostres amics.\nPer a tots aquells que no van tenir la sort de poder ser-hi, us presentem un vídeo resum de l’acte. El podeu gaudir aquí.\nEntrada anteriorE serva’l qui·ll volra servir\nEntrada següent Participa i guanya el primer volum de la nova Història de la literatura catalana