clàssics de cinema: d’octubre 2011\nAra que fa cinquanta anys de la seva estrena i ens troben enmig d'una depressió econòmica del nivell de la que va convulsionar els Estats Units a partir de finals del 1929, és un bon moment per recordar "Esplendor en la hierba" (Elia Kazan, 1961).\nEl film ens parla d'una època en què regna una mentalitat classista i hipòcrita que truncarà la relació amorosa entre el noi de casa bona Bud Stamper (Warren Beatty) i la sensible Dennie Loomis (Natalie Wood). Quan tot es torça, ella llegeix uns versos de William Wordsworth i després embogeix; al final, la Gran Depressió significarà una catarsi que posarà les coses al seu lloc, tot i que res ja no podrà retornar l'hora de l'esplendor en l'herba, de la glòria en les flors; però no cal afligir-se perquè la bellesa subsistirà en el record.\nSubsisteix en el record aquesta pel·lícula meravellosa, una de les més grans històries d'amor vistes en pantalla i demostració definitiva de la capacitat dels cineastes nord-americans per explicar drames col·lectius a través de drames individuals i viceversa. La millor interpretació de la carrera de Natalie Wood, com podeu comprovar en l'escena següent, que narra l'intent fallit de reprendre una relació condemnada i l'inici del descens als inferns del desamor i la frustració.\nPublicat per ricard a 4:02 10 comentaris:\nEtiquetes: ELIA KAZAN, ESCENES CLÀSSIQUES, ESPLENDOR EN LA HIERBA\nJaume Balagueró té una predilecció especial pels edificis veïnals de l'Eixample barceloní i sap captar en els seus racons modernistes l'ombra de la decadència, convertint-los en escenaris gòtics per a les seves trames d'horror.\nA "Mientras duermes", apareix almenys un apartament lluminós; tal vegada ho és per l'alegria de viure que irradia la seva inquilina, Clara (Marta Etura). César (Luis Tosar), el porter de l'edifici, també somriu als veïns. Però només és una màscara; en realitat, és un autèntic fill de puta que no suporta que la gent sigui feliç perquè ell no és capaç de ser-ne; les accions que César executa amb freda meticulositat fan esgarrifar, però quan fereix amb les paraules és letal, com descobrirà Verónica, la veïna conca. Tosar broda el paper de psicòpata i Balagueró condueix amb mà ferma una narració amb més suspens que no pas terror, malgrat alguna escena una mica gore. És un treball molt elaborat i funciona (tot i que el guió no resisteix una anàlisi seriosa), però "REC" i "Para entrar a vivir", les anteriors històries del director amb edifics d'apartaments poc recomanables, continuen resultant més adrenalítiques.\nPublicat per ricard a 11:12 7 comentaris:\nEtiquetes: JAUME BALAGUERÓ, MIENTRAS DUERMES\nSTEVEN SPIELBERG # 7: PETER PAN\nSpielberg és el nen que no vol créixer. No obstant això, el Peter Pan que interpreta Robin Williams a "Hook" (1991) sí que s'ha fet gran i és un advocat molt enfeinat que ha oblidat la seva infància. Però haurà de recuperar-la quan el seu etern enemic, el Capità Garfi (Dustin Hoffman), segresti els seus fills, obligant-lo a tornar al País de Mai Més, amb la companyia de Julia Roberts fent de Campaneta.\nAquesta versió de l'obra de J. M. Barrie té molt mala premsa i potser no s'ho mereix. Sí que és un pèl llarga i no és la pel·lícula més inspirada de Spielberg, però trobo l'enfoc molt original.\nSobre el tema del retorn a l'infància tracta també l'episodi del director per al film "En los límites de la realidad" (1983), titulat "Kick the Can": Els vellets d'un geriàtric tenen l'oportunitat de tornar a ser nens amb l'ajuda d'un personatge misteriós i entranyable interpretat per Scatman Crothers. Aquest petit film també té molt mala fama, i sens dubte no supera l'episodi genial que va dirigir George Miller, però jo recordo haver plorat molt quan el vaig veure en el seu dia i em va impressionar la fotografia de tons daurats, molt escaient.\n"A.I. Inteligencia Artificial" (2001), a la qual vaig dedicar un post sencer, és el revers de la moneda: David, el nen robot, voldria créixer, ser com els humans, però no pot. Tota la pel·lícula buscarà la Fada Blava perquè el faci un nen de veritat; al final, el nucli familiar -David i la mare humana- es retroben en un món mecànic que sembla somniat -somnien els androides?- (insisteixo: un dels millors moments de la història del cinema).\nPublicat per ricard a 8:07 4 comentaris:\nEtiquetes: A.I. INTELIGENCIA ARTIFICIAL, EN LOS LÍMITES DE LA REALIDAD, HOOK, STEVEN SPIELBERG\nDintre de la filmografia prou diversa de Steven Soderbergh, podríem emparellar "Contagio" (2011) amb "Traffic" (2000), en la mesura que tracten d'un fenomen global i aglutinen molts personatges i escenaris. Però, tot i la mateixa vocació realista, l'estil de "Contagio" és més convencional i beu de fonts genèriques: el thriller d'investigació i la pel·lícula de catàstrofes.\nAixò no vol dir que sigui gaire catastròfica, malgrat explica l'expansió d'un virus per tot el planeta, doncs se centra més en les estratègies de defensa davant l'amenaça (en aquest sentit, és molt didàctica) i en les reaccions dels diferents individus davant la situació de caos mundial, i que van de la bondat i el sacrifici a la cobdícia.\nÉs a dir, res a veure amb l'"Apocalipsis" de Stephen King (on he llegit que Ben Affleck en prepara una versió per al cinema?).\nPublicat per ricard a 7:39 Cap comentari:\nEtiquetes: CONTAGIO, STEVEN SODERBERGH\nSTEVEN SPIELBERG # 6: LA SEGONA GUERRA MUNDIAL\nMoltes de les pel·lícules de Steven Spielberg fan referència o estan ambientades durant la Segona Guerra Mundial. "1941" parteix d'una hipotètica invasió japonesa a la costa de Califòrnia l'any que dóna títol al film. A dos dels films de la nissaga d'Indiana Jones surten nazis. L'episodi "La misión", de la sèrie "Cuentos asombrosos" (1986), narra la peripècia d'un bombarder de la Segona Guerra Mundial que es queda sense tren d'aterratge (un gran exercici de suspens amb un final ridícul).\nÒbviament, "La lista de Schindler". Però encara hem de parlar de dos títols que també estan ambientats durant la Segona Guerra Mundial i que parlen d'una pèrdua i de la recerca i retrobament de la família perduda, amb alguna diferència.\n"El imperio del sol" (1987) adapta la novel·la autobiogràfica de J.G. Ballard sobre un nen anglès (el llavors debutant Christian Bale) que resideix a Shanghai durant la Segona Guerra Mundial i que perd la seva família quan evacuen la ciutat per la imminent invasió japonesa. Es fa amic d'uns nord-americans i tots plegats van a parar a un camp de concentració; allà, el nano s'ha d'espavilar i es fa amic del nord-americà que tot ho controla al camp (John Malkovich) i, fins i tot, de l'oficial japonès (Masato Ibu), mentre desenvolupa la seva admiració pels pilots kamikazes que s'entrenen pels voltants. Quan, finalment, retroba els seus pares, ja s'ha convertit en adult. És un drama èpic i d'iniciació que figura entre els treballs més equilibrats d'un director amb certa tendència a la irregularitat.\n"Salvar al soldado Ryan" (1998) vol ser la pel·lícula definitiva sobre el conflicte. També narra una pèrdua (o més d'una): una mare nord-americana perd tres dels seus quatre fills en combat i rep la notícia el mateix dia. Per mantenir la moral, el general Marshall ordena que busquin al quart fill (Ryan-Matt Damon) per repatriar-lo. El film narra, doncs, la recerca del soldat Ryan, amb la paradoxa que, quan el troben, defensant un poblet a França d'un imminent atac dels Panzer alemanys, es nega a tornar com li demanen perquè els soldats que hi ha amb ell són ara els seus germans. Amb aquest gir argumental, diferent dels fets reals en què es basa el film (al Ryan de veritat no li van haver de dir dues vegades que se l'enduien cap a casa), Spielberg conjuga dos dels valors presents en la majoria de les seves pel·lícules: la Pàtria és encara més important que la Família.\nMés enllà d'aquest patriotisme una mica exacerbat, "Salvar al soldado Ryan" està esplèndidament realitzada, sobretot la famosa mitja hora inicial, que descriu el desembarcament de Normandia amb un realisme inèdit al gènere bèl·lic, amb escenes dignes d'una pel·lícula gore. La càmera adopta el punt de vista dels soldats aliats i introdueix l'espectador atònit al centre del conflicte, la platja d'Omaha. Després del seu excel·lent treball en blanc i negre a "La lista de Schindler", Spielberg i l'operador Janusz Kaminski ideen una fotografia de colors molts esvaïts, que reforça en un sentit similar al del film precedent l'aire documental d'aquesta seqüència i de la resta del film.\nDesprés de la vibrant escena del desembarcament, en segueixen d'altres sense diàleg que ens porten a la rereguarda i al drama que afecta la mare dels germans Ryan, culminant en l'escena en què la pobra dona rep la terrible notícia, planificada fordianament (en un únic pla: veiem la mare a la cuina i, per la finestra, un vehicle fosc que s'apropa a la casa; la mare camina amb passos vacil·lants cap a la porta i, quan el capellà i el militar surten del cotxe, ella s'ensorra literalment i cau de genolls al terra d'un porxo que recorda bastant el que surt a l'inici i al final de "Centauros del desierto").\nPublicat per ricard a 7:26 5 comentaris:\nEtiquetes: EL IMPERIO DEL SOL, SALVAR AL SOLDADO RYAN, STEVEN SPIELBERG\nSTEVEN SPIELBERG # 5: LA QÜESTIÓ RACIAL\nAmb "El color púrpura" (1985), adaptació de la la novel·la d'Alice Walker guanyadora d'un premi Pulitzer, Steven Spielberg sembla fer el pas a un cinema més adult, compromès. El fet que els protagonistes siguin de raça negra i que l'acció transcorri als Estats Units de principis del segle XX fa pensar en un al·legat contra la discriminació racial. Però la raça és només un dels problemes de la protagonista, Celie (la revelació de Whoopi Goldberg); com algú li diu al film, és negra però també és lletja i és dona.\nLa pel·lícula arrenca quan Celie és petita i juga feliç amb la seva germana Nettie. Però el seu pare la viola repetidament i la separa dels fills que té amb ella. Després, la ven a un individu (Danny Glover) que la maltracta físicament i psicològica. Celie acaba tenint com a única amiga l'amant del seu marit, la cantant Shug Avery (Margaret Avery), la qual l'ajudarà a plantar cara al seu destí. Al final, Celie retrobarà la seva germana i els seus fills, que han trobat al continent africà una llar veritable.\nAquest esquema és característicament spielbergià. A l'inici, trobem una família que no és una veritable família i un (una) protagonista que ha perdut els seus fills (els personatges de Spielberg sempre busquen alguna cosa o persona que estigui perduda). Després d'un llarg via crucis, la família (la de veritat) es torna a reunir.\nExcepcionalment, Spielberg va prescindir de John Williams i va encarregar la banda sonora a l'afroamericà Quincy Jones, que va fer un treball magnífic. La pel·lícula té escenes musicals excel·lents i també algun toc de comèdia per alleugerir un drama tan tremebund. Està narrada amb el vigor i dinamisme característics del director però inusuals en un film tan dramàtic. Va ser aquest el motiu que l'Acadèmia li fes un lleig i no li donés cap dels onze Òscars als quals aspirava? O simplement, com algú va dir, li tenien mania?\nLa intolerància racial és el nucli argumental a tres films més del director:\nAl post que vaig dedicar al cinema sobre l'Holocaust ja vaig parlar de "La lista de Schindler" (1993), de les seves virtuts (el vigor narratiu, escenes i personatges memorables, l'extraordinària fotografia en blanc i negre de Janusz Kaminski, des de llavors col·laborador en tots els títols del director) i les seves mancances, en particular un relatiu distanciament en tractar un tema tan aspre, que entenc que no prové d'una manca de compromís de Spielberg (al cap i a la fi, ell també és jueu) sinó d'una preocupació excessiva per no incomodar l'espectador. Posaré un exemple d'això que vull dir: Un dels moments més colpidors és quan els nazis fan pujar els nens del camp en camions que els conduiran a la mort, davant la mirada horroritzada de les seves mares; però el director desvia l'atenció de l'espectador d'aquest terrible drama col·lectiu i se centra en un dels nens que s'escapa i cerca un amagatall. Spielberg bescanvia l'horror pel suspens i acaba l'escena quan l'infant prova d'amagar-se a les latrines i descobreix que estan plenes d'altres nens nedant en la merda, literalment; una imatge xocant i també colpidora que compleix, però, l'objectiu d'allunyar de la ment de l'espectador l'altra imatge encara més terrible -els camions plens de nens que canten mentre van cap a la mort- amb què s'obria la seqüència. El procediment és cinematogràficament brillant però èticament qüestionable.\nI, no obstant això, i alguna concessió sentimental, Spielberg procura ser objectiu, mostrar els fets en la seva cruesa.\nA "Amistad" (1997) s'apropa novament a la Història per narrar el judici, l'any 1838, a uns esclaus africans que van amotinar-se i assassinar els traficants del vaixell que els conduïa cap a Cuba com si fossin bestiar. Sense rumb, van a anar a parar al nord-est dels Estats Units, on van tenir la sort de gaudir d'uns advocats defensors molt hàbils (Matthew McConaughey i Anthony Hopkins, que fa de John Quincy Adams i es llueix al monòleg final davant el Tribunal Suprem). Els espanyols, que reclamen la propietat de la càrrega, són els dolents i els nord-americans els bons. A més d'un argument maniqueu i previsible, el film avança pesadament a través d'una posada en escena gairebé televisiva, sense l'habitual enginy narratiu de Spielberg, que només es llueix en l'escena del principi al vaixell, visualment impactant i adequadament el·líptica.\nSpielberg es mostra més inspirat a "Munich" (2005), un film sobre la venjança del Mossad per l'assassinat d'onze atletes israelians durant els Jocs Olímpics de Munich, l'any 1972. Contra un acte terrorista reprovable dels palestins, els jueus responen amb els mateixos mètodes; la raó d'Estat legitima la Llei del Talió i els soldats es converteixen en assassins paranoics (magnífica la interpretació que fa Eric Bana del cap del comando). Com en els millors moments de "La lista de Schindler", la càmera de Spielberg enregistra amb calculada objectivitat la planificació i execució d'un seguit d'actes criminals provocats per la lògica inexorable dels prejudicis i la desraó; els membres del Mossad encarregats de la terrible missió de matar un mínim d'onze palestins no són especialment antipàtics i afronten la tasca amb una enigmàtica barreja de professionalitat i de passió. A diferència d'"Amistad", "Munich" és un film més realista i molt ambigu (els jueus nord-americans van alçar les seves veus contra la pel·lícula), i cinematogràficament brillant: amb una fotografia novament extraordinària de Janusz Kaminski, el seu ritme i la seva estètica s'inspiren en els thrillers conspiratius dels setanta, i el resultat té la mateixa força dramàtica.\nResulta curiós comprovar com els films "seriosos" del director aborden gairebé sempre, amb més o menys fortuna, temes històrics. Spielberg vol fer-se adult però no troba arguments en el món dels adults i es refugia en els grans fets que la realitat posa al seu abast. Potser vol fer com el seu mestre John Ford, com feien els directors clàssics nord-americans: alternar films de gènere amb obres més didàctiques. I, certament, Spielberg és més a prop d'aquests narradors clàssics que dels directors-autors contemporanis; això no impedeix que tots els seus films, com anirem veient, mantinguin unes constants autorals, encara que ell no s'ho cregui.\nPublicat per ricard a 12:25 Cap comentari:\nEtiquetes: AMISTAD, EL COLOR PÚRPURA, LA LISTA DE SCHINDLER, MUNICH, STEVEN SPIELBERG\n"Somewhere" (Sofia Coppola, 2010) és, com "Lost in translation" (2003) o "María Antonieta" (2006), el retrat del buit existencial d'algú que s'ha perdut en un miratge.\nEl miratge és Hollywood i el buit existencial és el de l'actor de moda Johnny Marco (Stephen Dorff).\nEstic convençut que el retrat que fa Sofia Coppola és precís, i ningú com ella sap mostrar gent que s'avorreix en hotels de cinc estrelles. Però potser cal objectar que la buidor de la vida del protagonista es transmet a la mateixa pel·lícula, i el personatge de la seva filla Cleo, que fa de catalitzador, surt poc (és la fascinant Elle Fanning, que vam descobrir a "Super 8").\nPublicat per ricard a 12:01 3 comentaris:\nEtiquetes: SOFIA COPPOLA, SOMEWHERE\nSTEVEN SPIELBERG # 4: ELS EXTRATERRESTRES\nEn la carrera de Steven Spielberg hi trobem molts extraterrestres: ataquen La Terra a "Firelight" (1964) o la visiten pacíficament a "Encuentros en la tercera fase" (1977); a "Indiana Jones y el reino de la calavera de cristal" (2008) reposen en una piràmide de Centreamèrica.\nPerò l'extraterrestre més simpàtic de tots és el d'"E.T., el extraterrestre" (1982), un nen de l'espai dissenyat per Carlo Rambaldi que es perd al nostre planeta i és acollit per un altre nen, Elliott (Henry Thomas).\nSegons diu ell mateix, Steven Spielberg, després del gran èxit d'"En busca del arca perdida", va creure que ja podia fer una petita pel·lícula intimista que perdria diners. "E.T., el extraterrestre" és bàsicament un film autobiogràfic. Spielberg és el nen que viu en un suburbi de classe mitjana a Califòrnia, dolgut pel divorci dels seus pares, sol amb les seves cabòries, que desitja tenir un amic especial, de veritat. Al film, l'extraterrestre serà el seu amic de veritat, fins i tot mantindran una connexió telepàtica que posarà la seva vida en perill.\n"E.T., el extraterrestre" és una pel·lícula magnífica i insòlita, que fascina a partir d'un argument molt elemental però amb ressonàncies místiques (s'ha arribat a dir que E.T. és Jesucrist: porta un missatge de tolerància, fa alguns miracles i després mor i ressucita). Conté imatges poderoses (l'extraterrestre fa levitar unes boles de plastilina per mostrar a Elliott on és casa seva; la connexió telepàtica fa que Elliott es comporti com John Wayne mentre E.T. mira "El hombre tranquilo" a la televisió); però, sobretot, és un dels millors apropaments al món de la infància de la història del cinema, gràcies a la convicció nascuda del fet ja apuntat que Spielberg és Elliott, com també a una idea de posada en escena absolutament brillant: està filmat sempre des del punt de vista dels nens, fins a l'extrem que, dels adults i amb l'excepció de la mare i el tram final del film, només en veiem les cames (idea que porta a una altra, igualment inspirada: l'home misteriós que persegueix l'extraterrestre el coneixem per unes claus que pengen de la seva cintura).\nLa imatgeria religiosa al cartell del film (recordeu Miquel Angel i la Capella Sixtina?):\nHi ha molts pocs directors que sàpiguen retratar amb naturalitat el món dels infants, que no deixin que els prejudicis d'adult s'interposin en la seva mirada. Spielberg, que mai no ha deixat de ser aquell nen solitari i somiador del suburbi, n'és un. François Truffaut, que va viure una infància difícil i la va reviure a "Los cuatrocientos golpes", que anys més tard va realitzar un altre dels millors films sobre el món dels nens, "La piel dura" (1976), n'és un altre. Recordem que François Truffaut va aparèixer com a actor a "Encuentros en la tercera fase", rebent amb música uns extraterrestres amigables.\nEn canvi, els invasors de "La guerra de los mundos" (2005), canònica adaptació de la novel·la de H. G. Wells amb Tom Cruise fent de pare divorciat, tenen força mala jeia. Amb uns efectes especials molt espectaculars, el film no aporta grans novetats. Algunes imatges resulten impactants, com quan els protagonistes veuen passar a tota velocitat un tren de passatgers en flames; però a Spielberg sembla interessar-li més el seu discurs recurrent sobre la pèrdua i la recuperació de la família.\nPublicat per ricard a 5:11 Cap comentari:\nEtiquetes: E.T. EL EXTRATERRESTRE, LA GUERRA DE LOS MUNDOS, STEVEN SPIELBERG\nCRISI # 2\n"Inside Job" (Charles Ferguson, 2010) és el documental definitiu sobre la crisi financera del 2008 que va provocar l'actual desgavell en tota l'economia mundial. A més de resultar molt didàctic, posa el dit a la nafra en destacar que l'estafa ha estat possible gràcies a la complicitat de professors universitaris i analistes de riscos que s'han venut per un plat de llenties i que els culpables no únicament han quedat impunes sinó que ara són més rics que mai i continuen al poder, fins i tot formant part de l'Administració Obama, qui proclamava al seu programa electoral que acabaria amb l'avarícia de Wall Street i, òbviament, no ha fet res.\nSegons quin dia ho mireu, us poden agafar ganes d'ocupar places, cremar contenidors i engegar-ho tot a rodar. Quedeu advertits.\nPublicat per ricard a 4:51 Cap comentari:\nEtiquetes: CHARLES FERGUSON, CRISI, INSIDE JOB\nSTEVEN SPIELBERG # 3: UN BARRET, UN FUET, BARBA DE DOS DIES\nEstava Spielberg decebut pel fracàs de "1941" i tan mancat d'inspiració que s'havia d'entretenir preparant una versió definitiva (també d'això en va ser l'inventor) d'"Encuentros en la tercera fase", quan George Lucas el va anar a veure per proposar-li que dirigís una història sobre un arqueòleg intrèpid de nom improbable (Indiana -era el gos d'en Lucas- Jones), ambientada als anys trenta i inspirada en els serials cinematogràfics de la mateixa època sobre aventures impossibles en escenaris exòtics.\nAllò que ara ens pot semblar una fòrmula infal.lible, era realment una aposta arriscada l'any 1981, atesa la manca de precedents tret dels esmentats serials, que ja eren peces de museu que feien més riure que altra cosa. Però Spielberg sabia per pròpia experiència que les fòrmules fallen i Lucas que els experiments poden ser un triomf absolut ("La guerra de las galaxias").\n"En busca del arca perdida" (1981) va ser un nou èxit apoteòsic en la carrera del director, això no és cap secret. Un motiu va ser la disminució de la mitjana d'edat dels espectadors dels vuitanta, que van rebre de molt bon grat una pel·lícula sense coartades intel·lectuals que cercava exclusivament entretenir. Però la resta són mèrits intrínsecs.\nA més de la idea, Lucas va cedir a Spielberg alguns dels seus col·laboradors a la nissaga "Star Wars": Lawrence Kasdan, guionista, acabava de fer el llibret d'"El imperio contraataca" i era a punt de dirigir "Fuego en el cuerpo", inspiradíssim remake de "Perdición"; John Williams ja era inseparable de Spielberg, i va compondre un tema musical tan inspirat com el de "La guerra de las galaxias". Però, sobretot, Harrison Ford, el Han Solo de "La guerra de las galaxias", l'heroi de la funció, elegant i una mica tímid quan imparteix classes d'arqueologia a la universitat, rude i atractiu quan viatja a la recerca de relíquies, va ser una gran troballa per al film, i per a l'actor la seva consagració definitiva (la primera opció era Tom Selleck).\nPerò tampoc no hauria estat un èxit tan rotund sense la realització vigorosa, espectacular de Steven Spielberg. El pròleg que mostra el personatge protagonista entrant a una cova acompanyat d'Alfred Molina per aconseguir una joia que acaba perdent a mans del seu competidor Belloq (Paul Freeman) és un compendi genial de situacions típiques del gènere d'aventures i d'altres més curioses, com quan el persegueix una roca gegant; per si sol ja justifica la visió de la pel·lícula. Però la resta no decep en cap moment: Indiana Jones, Belloq, Marion (Karen Allen) i una colla de nazis viatjaran des de les muntanyes de l'Himàlaïa al desert d'Egipte cercant la mítica Arca de l'Aliança; en el camí, trobarem escenes extraordinàriament ben filmades (Indiana Jones pujant al camió dels alemanys), fins i tot podríem dir coreografiades (la lluita amb l'alemany forçut mentre un avió d'hèlix gira sense control), gags brillants (el mico fent la salutació nazi, Indiana Jones resolent amb un tret de pistola el desafiament d'un berber molt hàbil amb les espases -solució molt aplaudida que no estava en el guió i l'equip va improvisar perquè Harrison Ford tenia cagarrines i no es veia amb cor de continuar-); una relació sentimental hawksiana amb una protagonista femenina molt llesta; serps, misteris i jeroglífics que inclouen un homenatge explícit a "Star Wars"; i un final amb un toc fantàstic i efectes especials a càrrec d'Industrial Light and Magic -una altra cortesia de Lucas- que enllaça "En busca del arca perdida" amb la filmografia anterior de Spielberg.\nL'èxit del film va propiciar una sèrie de seqüeles dirigides pel mateix Spielberg.\n"Indiana Jones y el templo maldito" (1984) no va ser tan ben rebuda per la crítica. Se l'acusa de ser molt fosca, no gaire apropiada per al públic infantil en les escenes del culte a Kali. Crítiques que considero excessives: també hi havia sang i caps explotant a "En busca del arca perdida"; i aquesta nova aventura d'Indiana Jones, ara a la India i amb una nova acompanyant femenina (Kate Capshaw, que va casar-se amb el director), és un film absolutament divertit. El pròleg obligatori, al Club Obi-Wan (sic) de Shanghai, barreja d'homenatge al cinema musical, slapstick i aventures de James Bond, és gairebé tan intens i espectacular com el doble final amb la persecució a les mines i l'escena del pont. Entremig, una revisió del cinema d'aventures colonials amb moltes notes d'humor (com el sopar ple de sorpreses) a càrrec de Willie Scott (Kate Capshaw), una protagonista femenina més delicada que la Marion del film precedent, i "Tapón" (el nen Jonathan Ke Quan), que té la millor frase quan diu allò de: "sembla que jo aixafa pa torrat" (milers d'insectes fastigosos substituint a les serps d'"En busca del arca perdida").\nA "Indiana Jones y la última cruzada" (1989) el contrapunt humorístic (d'alta comèdia) l'aporta un nou acompanyant de l'heroi que és ni més ni menys que el seu pare, també un arqueòleg intrèpid i una mica despistat, interpretat per Sean Connery (Spielberg va dirigir la nissaga com a succedani de les aventures de James Bond, que admirava: amb l'adopció del seu protagonista, es tanca el cercle). Per il·lustrar millor la trama, que narra la recerca del Sant Graal, també amb nazis per entremig, però que se centra en la relació complicada entre els dos Doctor Jones, el pròleg es remunta a la infància del protagonista i revela el perquè del seu look tan característic. El malaurat River Phoenix era un petit Jones vestit de boy-scout.\nI a la darrera i una mica tardana entrega, "Indiana Jones y el reino de la calavera de cristal" (2008), el protagonisme es dilueix novament entre pare i fill, però el pare és ara Indiana Jones-Harrison Ford i el fill és Greaser Mutt (Shia LaBeouf), nascut de la seva relació amb la Marion del primer film, que reapareix aquí. En la darrera escena del film, el gest de posar-se el barret del pare implica el relleu en el protagonisme, tot i que finalment sembla que Indiana Jones no estigui tan disposat a tirar la tovallola.\nAtès el temps transcorregut, l'acció es trasllada dels anys trenta als cinquanta, la qual cosa permet una evocació dels films sobre greasers i high schools, un pròleg molt enginyós en què Indiana Jones aterra en un poble fantasma que serà objecte d'una prova nuclear, i canviar els nazis per soviètics, igualment obsessionats per les relíquies transmissores de poders i comandats per una atractiva Cate Blanchett molt hàbil en l'ús del floret. Hi ha una persecució per la selva tan trepidant com les dels films precedents i unes formigues gegants i afamades que prenen el relleu de les serps i altres insectes.\nEn aquest episodi, la màgia té un origen explícitament extraterrestre. I és que els extraterrestres han tingut molta importància en la filmografia del director!\nPublicat per ricard a 2:28 Cap comentari:\nEtiquetes: EN BUSCA DEL ARCA PERDIDA, INDIANA JONES Y EL REINO DE LA CALAVERA DE CRISTAL, INDIANA JONES Y EL TEMPLO MALDITO, INDIANA JONES Y LA ÚLTIMA CRUZADA, STEVEN SPIELBERG\nMolts crítics han carregat contra la darrera realització del mexicà Alejandro González Iñárritu, "Biutiful" (2010), i afirmen que la separació del seu guionista habitual Guillermo Arriaga ha fet caure en picat l'interès de l'autor de títols com "Amores perros" (2000), "21 gramos" (2003) o "Babel" (2006).\nSegons sembla, González Iñárritu i Arriaga es van barallar quan el segon defensava fermament la tesi que el guionista havia de ser considerat tan autor com el responsable de la traducció en imatges del seu treball, i el primer la contrària, és a dir que no pot considerar-se autor ni molt ni poc algú que no posa els peus al plató on es fabrica un producte eminentment àudio-visual.\nNo li vull treure mèrits al treball d'Arriaga; vestia les històries amb estructures alambinades, fent-les passar per més profundes d'allò que eren en realitat. Amb la seva absència, pot ser que a González Iñárritu se li vegi el llautó. I això vol dir que ara podem apreciar la seva tasca sense la disfressa intel·lectual aportada pel guionista, i penso que cal concloure que els films del director (perquè li dono la raó: són seus) no pretenen o no saben explicar aventures. "Biutiful" pot parlar del submón dels immigrants il·legals a Barcelona, de la necessitat de l'amor i l'amor al proïsme com a antídot davant la certesa de la mort, però el seu veritable interès radica en les imatges crues i intenses, els canvis de ritme, les emocions expressades en un moment concret per un Bardem en una interpretació al límit, la lucidesa enmig d'una borratxera i del soroll infernal d'una discoteca que recorda aquella que Rinko Kikuchi travessava sense poder sentir res a "Babel"; "m'estic morint de càncer" -diu Uxbal-Bardem, i la prostituta que l'acompanya fa cara de no sentir-lo o no escoltar-lo. El discurs sobre l'economia submergida es revela simplista, però el tema de la pel·lícula (de totes les pel·lícules d'Iñárritu?)- és la solitud.\nPublicat per ricard a 9:39 3 comentaris:\nEtiquetes: ALEJANDRO GONZÁLEZ IÑÁRRITU, BIUTIFUL\nDesprés d'un seguit de pel·lícules de caire feminista, Icíar Bollaín dirigeix "También la lluvia" (2010) i s'esplaia en la seva vocació oenagista a través d'un argument força enginyós que, amb l'excusa del rodatge d'una pel·lícula sobre Cristóbal Colón, a Bolívia, relaciona el genocidi sofert pels indis a mans dels conqueridors espanyols, obssessionats amb l'or, i els abusos infligits als descendents d'aquells indígenes per un govern titella de les multinacionals en l'anomenada Guerra de l'Aigua de l'any 2000; la lluita dels desfavorits per recuperar els seus drets és desigual però alguns homes justos, ja siguin frares dominics al segle XV o un productor de cinema en l'actualitat, els ajudaran amb risc de les seves vides, després d'un procés de presa de consciència.\nPublicat per ricard a 3:40 2 comentaris:\nEtiquetes: ICÍAR BOLLAÍN, TAMBIÉN LA LLUVIA\nTerrence Malick no filma escenes convencionals. Captura moments, emocions, gràcies a una càmera gràcil que flota sobre els personatges i una banda sonora feta de música clàssica i veus en off. Aquest estil és força impactant en línies generals però, de vegades, se li gira en contra, esdevé excessiu i grandiloqüent.\nQuan vaig veure a "El árbol de la vida" el pla de la mare gronxant-se, vaig pensar que Malick havia fet una pel·lícula amb els flash-backs de "La delgada línea roja" (1998), i això era una perspectiva força inquietant. Però, sortosament, la història d'aquesta família amb un pare que fa el paper de Déu en un món en què Déu no fa només coses agradables, uns fills que aprenen a viure i una mare que representa la part bona de la Naturalesa, s'imposa i s'alia amb l'estil del director. Aconsegueix una intensitat gairebé bergmaniana.\nNomés m'hi sobra la part d'en Sean Penn (que no hi té cap culpa) i el final més aviat kitsch. En canvi, la idea d'intercalar en aquesta història sobre la vida una llarga -i bellíssima- seqüència que mostra el big bang i l'evolució de les espècies passant per l'extinció dels dinosaures, molt criticada, no em sembla que faci cap nosa; potser és innecessària però és coherent i, a més, demostra que Terrence Malick fa el cinema que vol fer, passant olímpicament de modes i convencions (malgrat la semblança amb "2001: una odisea en el espacio", potenciada per la col·laboració de Douglas Trumbull).\nPublicat per ricard a 11:49 7 comentaris:\nEtiquetes: EL ÁRBOL DE LA VIDA, TERRENCE MALICK\nSTEVEN SPIELBERG # 2: EL REI MIDES\n"Tiburón" (1975) demostra tres qüestions:\n- D'una novel·la mediocre pot sortir-ne una gran pel·lícula.\n- D'un rodatge caòtic pot sortir-ne una gran pel·lícula.\n- La imaginació val més que tots els dòlars del món.\nSpielberg no tenia gaire experiència quan el van contractar per adaptar el best-seller de Peter Benchley. No era la primera opció dels productors, i alguns no n'estaven gaire convençuts perquè era molt jove. "Loca evasión" encara no s'havia estrenat i, quan ho va fer, va ser un fracàs de taquilla.\nEl rodatge va ser extraordinàriament complicat; Spielberg es va passar de seguida del pressupost i del temps previst i estava convençut que la seva carrera com a cineasta estava acabada gairebé abans de començar.\nTenien uns taurons mecànics que s'espatllaven i s'enfonsaven cada dos per tres. Spielberg, desesperat, va adoptar una solució radical: en la majoria d'escenes en què havia d'aparèixer l'esqual, va decidir no mostrar-lo i senzillament suggerir la seva presència, amb preses sub-aquàtiques amb càmera subjectiva i un crescendo musical de John Williams que el públic associaria des del mateix inici del film als atacs de la bèstia; així, doncs, la mort de la primera banyista cruspida pel tauró es resumeix en un travelling submarí que ens aproxima a les seves cames apetitoses, la música, els crits de la noia i un bombolleig sobre l'aigua certificant el seu trist final.\nAquesta economia narrativa d'inspiració hitchcockiana esdevé el principal encert d'un film irrepetible que transcendeix àmpliament la seva vocació de producte comercial; però no l'únic: Spielberg i el guionista Carl Gottlieb -substituint el mateix Benchley- deixen de banda el conflicte amorós entre el xèrif, la seva dona i l'oceanògraf Matt Hooper, que centra el libre, per potenciar la crítica social en la primera meitat de la pel·lícula (el batlle d'Amity Island es resisteix a tancar la platja malgrat la presència del tauró per no perdre els beneficis derivats del turisme) i l'aventura marinera d'arrel clàssica en la segona meitat; la cacera del tauró, amb el xèrif Brody (Roy Scheider), Matt Hooper (Richard Dreyfuss) i Quint (Robert Shaw) viatjant en el vaixell del darrer, està filmada i musicada per Williams de manera sumptuosa. Les seqüències a l'aire lliure són a la vegada concises i espectaculars, funcionals i intenses; però també és intensa l'escena en què els tres caçadors es relaxen al vespre dins del vaixell i Quint explica la seva experiència paorosa a bord de l'Indianàpolis, un vaixell de guerra que va transportar la bomba atòmica al final de la Segona Guerra Mundial i va naufragar posteriorment en aigües del Pacífic, quedant la seva tripulació a l'abast dels nombrosos taurons, durant dies (aquesta escena, probablement la millor del film, va ser escrita per John Milius, que va col·laborar en el guió, un senyor de talent demostrat com a director -"El gran miércoles"- i guionista -"Apocalypse Now"- que només té la pega de ser una mica nazi). Xerrant molt menys, els personatges resulten molt més humans que els arquetips que apareixen al llibre de Benchley: el xèrif Brody és un home valent i honest que ha de superar el seu pànic a l'aigua per poder servir a la seva comunitat; l'oceanògraf és ridiculitzat per Quint per la seva condició de setciències amb escassa experiència pràctica, però al final demostrarà que tampoc no li falta valor; i Quint, finalment, és un mariner de la vella escola, una mena de capità Achab que odia els taurons i resultaria caricaturesc si no fos per l'eficàcia de la direcció i els diàlegs i la interpretació superlativa de Robert Shaw, un actor shakespearià que va trobar en un film d'aventures la seva consagració cinematogràfica, poc abans de la seva mort prematura.\nEn definitiva, "Tiburón" és un film diferent, tant en la seva concepció com en el seu llançament al mercat. És un film d'horror amb un monstre de dents esmolades però és també un film d'aventures; es va estrenar a l'inici de la temporada estiuenca amb una despesa publicitària inèdita, sent el primer blockbuster de la història del cinema. Amb una recaptació de 470 milions de dòlars a tot el món, va esdevenir la pel·lícula més taquillera de tots els temps i molts espectadors sentirien un calfred en posar els peus a l'aigua per primera vegada aquell estiu de l'any 1975.\nDesprés d'aquest èxit apoteòsic, Spielberg va tenir via lliure per tirar endavant un projecte de ciència-ficció que li ballava pel cap des de feia temps. "Encuentros en la tercera fase" (1977) narra en clau realista l'arribada a la Terra d'extraterrestres pacífics, distanciant-se doncs dels anteriors títols sobre invasions alienígenes més destructives (inclòs "Firelight", dirigit per ell mateix el 1964).\nNovament, el film va ser un gran èxit. Té uns magnífics efectes especials supervisats per Douglas Trumbull ("2001: Una odisea del espacio"); no obstant això, no s'assembla gens a una pel·lícula pensada per fer diners: ni l'actor ni el personatge protagonista (Richard Dreyfusss en el paper de Roy Neary, empleat d'una companyia elèctrica) resulten carismàtics; l'home s'obsessiona per unes llums i unes premonicions en forma de notes musicals i una muntanya molt rara; la dona (Teri Garr) el deixa amb les seves grilladures i s'endú la canalla. En la recerca de l'origen del misteri, Roy s'uneix a una dona que busca el seu fill (Melinda Dillon), però ni s'enrotllen ni els hi passa pel cap. Nogensmenys, el fet que la vida a la Terra de Roy no sigui especialment apassionant fa més coherent el final. Hi ha escenes espectaculars, però ocupen una part molt petita del metratge. El final a la muntanya recorda en un primer moment els enclavaments secrets dels films de James Bond, però la resolució no pot ser més austera -efectes lluminosos apart-, amb un diàleg musical amb els alienígenes que resulta una idea molt original, i la intervenció d'un científic francès, interpretat pel director de la Nouvelle Vague i actor ocasional François Truffaut, que reforça l'aire de no-ficció que impregna la proposta.\nEn qualsevol cas, malgrat no semblar-ho, és un altre gran film d'aventures. Spielberg en va fer una nova versió l'any 1980 en què eliminava escenes familiars a casa d'en Roy i ens permetia veure per dins la nau dels marcians.\nDesprés de l'èxit consecutiu de "Tiburón" i "Encuentros en la tercera fase", i amb tot el món reverenciant el cinema del Nou Hollywood (al triomf de Spielberg havia seguit el de George Lucas i "La guerra de las galaxias"), el director californià confia ja plenament en les seves possibilitats. Sense problemes de pressupost, dirigeix el 1979 "1941", un slapstick de gran format sobre la possibilitat d'una invasió japonesa a la costa californiana durant la Segona Guerra Mundial i les reaccions desmesurades de la població civil i part de l'Exèrcit. Disposa d'un repartiment extens i variat (Dan Aykroyd, John Belushi, Ned Beatty, Nancy Allen, Toshiro Mifune, Christopher Lee, Warren Oates, Robert Stack, Treat Williams, John Candy, Slim Pickens, James Caan) i molts dòlars per destrossar decorats en una apoteosi del caos que hauria d'haver reventat novament les taquilles. Però no. El Rei Mides va patir un error de càlcul i "1941" va esdevenir un fracàs considerable de públic i de crítica. El problema principal és que l'acumulació de situacions divertides o presumptament divertides desactiva per saturació la seva eficàcia. De tota manera, tothom ha estat sempre molt dur amb aquest film (una mica d'enveja cap a un senyor a qui totes li ponien?), i si és cert que "1941" és un film irregular i desproporcionat, també conté moments de gran cinema, tota l'escena del ball per exemple.\nSpielberg devia tenir un concepte molt alt de si mateix, després de tants èxits; el mateix inici de "1941" era una paròdia de la primera escena de "Tiburón", en una època en què els auto-homenatges no eren tan freqüents com ara. El fracàs de la pel·lícula va suposar una cura d'humilitat, però també el va posar en una situació molt compromesa.\nPerò per a les situacions compromeses, res millor que un heroi d'aquells d'abans, amb barba de dos dies, un barret i un fuet ligat a la cintura.\nPublicat per ricard a 7:25 4 comentaris:\nEtiquetes: 1941, ENCUENTROS EN LA TERCERA FASE, STEVEN SPIELBERG, TIBURÓN\nSTEVEN SPIELBERG # 3: UN BARRET, UN FUET, BARBA DE...


Banca Saderra – Sadurní Brunet Pi\nAl cap de pocs mesos d’instal·lar-se a Olot, Sadurní Brunet va començar a rebre encàrrecs de l’escriptor i polític olotí Josep Saderra Mata. En el dietari hi ha alguna breu anotació sobre diverses hores destinades a fer plànols i treballs a casa seva, però el que està més detallat —i en tenim constància gràfica— és una gran escultura amb dos àngels que subjecten un escut lobulat amb l’anagrama de Jesucrist damunt la data de 1915. L’esborrany de la factura indica que el seu destí era coronar una façana i, ben possiblement, es referia a la del domicili particular de Saderra.\nEsborrany de la factura d’una escultura per a Josep Saderra, 1.1.1916 (ACGAX. Fons: Sadurní Brunet Pi. Dietaris)\nAl cap de poc li encomanaria el projecte de la nova seu de la banca Saderra, Prat y Compañía que, des de la seva fundació l’any 1901, estava ubicada al número 1 del carrer dels Valls Nous. En el nou emplaçament —al carrer de Sant Esteve, número 27, d’Olot, al lloc on hi havia hagut el cafè Colón— Brunet hi va dur a terme la decoració integral de tot l’establiment. A la façana va optar per un potent forjat —molt treballat a les seccions de dalt i de baix— que cobria totalment les tres obertures. Va sobreposar falsos capitells i altres elements decoratius a les columnes de suport i, a dalt de tot, de banda a banda de la façana, el nom de la banca amb la peculiar tipografia que feia servir l’autor en aquesta època. Un dibuix allargassat dona testimoni del mobiliari (portes, taulell, finestres de caixa…) i d’altres detalls petits de motllures i d’il·luminació per a l’interior. Un conjunt ben reeixit i de caràcter modernista, que devia donar prestància i notorietat a l’entitat. Avui, malgrat els canvis de negocis en aquest local (entre els quals la ferreteria Bartomeu Agustí, de què parlem en un altre apartat), encara es pot gaudir de les característiques reixes de l’obertura i d’una esvelta columna a l’interior.\nEn el fons s’ha conservat un altre plànol de la façana, d’un to una mica més sobri que el de Sadurní Brunet, prou diferenciat si no fos per la tipografia, que és més del seu estil. El seu fill Jordi —no sabem per quina raó— atribuïa aquest dibuix a l’arquitecte gironí Rafael Masó, cosa que no es pot descartar ja que en aquells moments visitava sovint Olot per acabar d’enllestir la casa Masramon. Ja entra en el terreny de l’especulació pensar si Josep Saderra va encarregar un primer projecte i, al no quedar-ne convençut, va preferir que en fes un altre qui ja havia estat treballant per ell anteriorment; o bé que Brunet readaptés un primer esbós de Masó (convé recordar que ambdós tenien relació professional i van col·laborar en, com a mínim, la construcció o reforma de dues cases). Aquesta segona opció sembla més factible si ens fixem, de nou, en aquesta barreja entre les línies generals i la tipografia. De moment, però, tot plegat entra en el terreny de les hipòtesis.\nProjecte del taulell i les portes de la sucursal de la banca Saderra, Prat y Compañía al carrer de Sant Esteve, 27, d’Olot, 1915\nEsbossos del taulell de la sucursal de la banca Saderra, Prat y Compañía al carrer de Sant Esteve, 27, d’Olot, 1915\nProjecte de la façana de la banca Saderra, Prat y Compañía al carrer de Sant Esteve, 27, d’Olot, 1915 (plànol atribuït a l’arquitecte Rafel Masó)\nVista general de la banca Saderra, Prat y Compañía, a Olot, 1916 (ACGAX. Fons: Col·lecció d’imatges de Josep M Dou i Camps. Autor: Sadurní Brunet)\nDibuix del taulell i d’una porta de la sucursal de la banca Saderra, Prat y Compañía al carrer de Sant Esteve, 27, d’Olot, 1915\nProjecte de la façana de la banca Saderra, Prat y Compañía, a Olot, 1915\nReproducció d’una vista general de la seu de la banca Saderra, Prat y Compañía, a Olot, 1901 (ACGAX. Col·lecció d’imatges de Josep M. Dou Camps. Autor: Josep M. Dou. Autor de l’original: Amadeu Mauri)\nEsborrany amb anotacions diverses relacionades amb la banca Saderra, Prat y Compañía, 1915\nDesprés de comprar la banca banyolina Masgrau, l’any 1916 la societat mercantil Saderra, Prat y Compañía va obrir una altra seu a la cantonada del carrer d’Àngel Guimerà i l’avinguda dels Països Catalans d’aquesta localitat. De nou, Sadurní Brunet va participar en la reforma fent un vistós rètol emmotllat amb guix que resseguia la gran porta d’entrada des de mitja alçada. En els diferents dibuixos de la façana hi ha esbossos de mobiliari, de portes i d’altres elements en un dels quals es pot llegir l’anotació: «En la fachada que da a la carretera de Gerona a Olot han de sustituirse dos rejas actualmente existentes por dos de mejores». Tot plegat, doncs, fa pensar que també es tractaria d’una reforma completa. L’aventura banyolina no sembla que contribuís a consolidar la banca Saderra, Prat y Compañía, ja que l’any 1919 es va declarar en fallida, la qual cosa va obrir un llarg període de litigis i va obligar alguns dels seus socis a fugir cap a altres poblacions\nProposta d’enteixinat per al sostre de la sucursal de la banca Saderra, Prat y Compañía, a Banyoles, 1916\nVista general de la banca Saderra, Prat y Compañía, a Banyoles, 1916 (ACGAX. Fons Sadurní Brunet Pi. Autor: Sadurní Brunet)\nEsbossos de la façana i d’altres elements de la sucursal de la banca Saderra, Prat y Compañía, a Banyoles, 1916\nAnotacions en el dietari referides a les feines a la sucursal de Banyoles i al domicili particular de Josep Saderra:\nAnotació sobre l’inici dels esbossos del domicili de Josep Saderra, 17.3.1914 (ACGAX. Fons: Sadurní Brunet Pi. Dietaris)\nAnotació sobre una visita al domicili de Josep Saderra, 29.3.1914 (ACGAX. Fons: Sadurní Brunet Pi. Dietaris)\nAnotació sobre l’inici dels esbossos del domicili de Josep Saderra, 17.3.1914 (ACGAX. Fons Sadurní Brunet Pi. Dietaris)\nEsborrany de la factura relacionada amb la reforma de la banca Saderra, Prat y Compañía, a Banyoles, 3.5.1916 (ACGAX. Fons Sadurní Brunet Pi. Dietaris)\nNotícies relacionades amb diferents episodis de la història de la banca Saderra, Prat y Compañía:\nNotícia sobre la constitució de la societat mercantil Saderra, Prat y Compañía a Banyoles (“El Deber”, 29.1.1916)\nAnunci del trasllat de la banca Saderra, Prat y Compañía al carrer de Sant Esteve, d’Olot (“El Deber”, 31.7.1915)\nNotícia sobre la creació de la banca Saderra, Prat y Compañía, (“El Deber”, 23.3.1901)\nNotícia sobre la suspensió de pagaments de la banca Saderra, Prat y Compañía a Banyoles, (“El Deber”, 6.12.1919)\nSadurní Brunet 1 Desembre, 2017 13 Mai, 2018 banca, Banyoles, Olot, Rafel Masó, rètol\n4 respostes a “Banca Saderra”\nRetroenllaç: Ferreteria Bartomeu Agustí – Sadurní Brunet Pi\nAnterior Entrada anterior: Ca l’Artigas\nSegüent Entrada següent: Plaques de carrer


El nombre d'accidents a Palafrugell ha baixat, en els dos darrers anys, un 23,8% • Ràdio Capital de l'Empordà\nEl nombre de vehicles que han circulat pel municipi ha augmentat considerablement mentre l’accidentalitat ha disminuït.\nLes dades que recullen les càmeres instal•lades a les entrades del municipi de Palafrugell mostren unes dades, entre l’any 2019 i 2021, que serveixen per veure com ha augmentat el pas de vehicles pel municipi. Així, les matrícules úniques registrades durant l’any 2021 van ser 3.631.041, fet que va augmentar en 1.410.178 el pas de cotxes i motos respecte l’any anterior.\nPer aquest motiu, des del Departament de Mobilitat, s’ha treballat per establir els canvis necessaris per no convertir aquest elevat trànsit en una molèstia pels veïns i veïnes de la població, i al mateix temps, per ser molt curosos amb la seguretat.\nEls canvis establerts han servit per anar baixant l’índex d’accidentalitat, que ha disminuït un 23,8% el període de dos anys, entre 2019 i 2021. L’any 2019 es van registrar un total de 421 accidents dins el terme municipal de Palafrugell, mentre el 2021 es va tancar amb un xifra considerablement inferior, sent 322 els accidents registrats.\nPer aquest motiu, al llarg d’aquests dos últims anys, s’han fet canvis de direcció en determinats carrers, s’han aplicat accions per convertir vies en zones on només es pot anar a 30 km/h i, entre altres coses, s’han instal•lat elements que ajuden a millorar la seguretat.\nTambé cal destacar que s’han detectat més pics de trànsit durant l’època de temporada turística i més pas de vehicles en determinades zones durant l’estiu i els caps de setmana de juny, juliol i agost.\nSegons el regidor de Mobilitat, Pau Lladó, “allà on hi ha hagut un problema hi hem actuat. I ho hem fet per a la seguretat de tothom, tant per la gent que condueix un vehicle com per la gent que va a peu. En aquest sentit, preparem noves mesures per reduir la velocitat en llocs on ens preocupa”.\nParal•lelament, el mateix regidor esmenta que “hem baixat l’accidentalitat en gairebé un 50% en els últims 4 anys, però malgrat aquesta dada és positiva seguirem treballant per seguir baixant l’índex d’accidents dins la vila. També agrair la paciència i disculpar les molèsties ocasionades pels canvis de direccions. Aquesta tasca és gràcies a tothom i el nostre objectiu principal és el de fer un Palafrugell més segur, social i sostenible.\nArticle anteriorBegur subvencionarà la restauració i embelliment de façanes del nucli antic\nArticle següentEl Palamós, davant d’una setmana crucial per als seus interessos


Massatge / Neteja facial / Fish Pedicure - M'agrada Catalunya - Momentos Mágicos - Nuestras Smartbox\nM'agrada Catalunya - Massatge / Neteja facial / Fish Pedicure\nDedica el temps que es mereixen els teus peus i mans. Ofereix-los una nova manera de cuidar-los amb la ictioterapia, un tractament nou, natural, ecològic i totalment satisfactori. Aquests petits amfibis medicinals són els encarregats de donar un nou sentit a la manicura i pedicura exfoliant. D'una manera natural, teus peus i mans embelliran i tractaras possibles problemes de la pell. Els Arpa Rufa estimulen els principals punts d'acupuntura, acceleren la circulació sanguínia i eliminen les cèl·lules mortes deixant la pell suau, sana i neta en profunditat. Prova-ho!\nun massatge corporal (30 min)\nuna neteja facial (50 min)\nFish Pedicure Basic (45 min): neteja podal, immersió Fish Spa (30 min), massatge amb fragància i invitació a una consumició de la carta de begudes\nUbicación de Las Termas de Ruham Badalona\nDe dilluns a dissabte (10h-20h).\nMetro: Badalona Pompeu Fabra (Línia L2)\nA 3 min de l'Ajuntament\nMassatge, ioga o entrenament personal i circuit spa


La Biennal d'Art Ciutat d'Amposta i l'art contemporani al carrer i a la natura, estrelles de la programació 2018 a Lo Pati\nL'alcalde d'Amposta vol donar continuïtat al Centre d'Arts lo Pati després de la marxa del seu director\nActualitzada 01/03/2018 a les 17:34\nLa programació del 2018 de Lo Pati, el centre d'arts visuals de les Terres de l'Ebre, ve protagonitzada per la 15ena Biennal d'Art Ciutat d'Amposta (BIAM), avalada pels nombrosos artistes de primera línia que hi ha participant des de 1989. Lo Pati també s'ha proposat arribar a tot el territori i sortir de les quatre parets del centre i ho farà amb propostes «pioneres», com el 'Ports, art i natura' que farà una segona edició ampliada per fer arribar l'art contemporani al cor del parc natural, o amb l'OculArt, una de les novetats d'enguany que omplirà d'art efímer els carrers d'Amposta. També hi haurà novetats en la faceta pedagògica i educativa del centre, amb el JEMP, l'Aula al Pati o una acció interdisciplinària amb l'escola de circ. També és mantenen els festivals consolidats com el de cinema de paisatge MónFilmat, l'Eufònic o el cicle de concerts a l'aire lliure Out-Side.\nLo Pati acull actualment una l'exposició 'Un desig de creure', produïda pel Mataró Art Contemporani i protagonitzada per la màgia, la prestidigitació, l'endevinació o l'aparicionisme que tindrà una sorpresa final prop de la cloenda. També prepara una mostra de l'ampostí Carles Guerra amb les seves primeres creacions al taller de fusteria que tenia el seu apre a la ciutat.\nLo Pati - Centre d'Art Terres de l'Ebre ha presentat aquest dijous la programació per al 2018. D'entrada, es mantenen moltes de les activitats dels últims anys però hi destaca la quinzena edició de Biennal d'Art d'Amposta (BIAM). Amb l'aval dels seus trenta anys de trajectòria, la BIAM és ja un veritable termòstat de l'activitat artística a l'estat espanyol. El seu director, l'artista ampostí Manel Margalef, ha destacat que són molts els artistes de renom que han trobat en la BIAM un aparador i un trampolí per fer-se un lloc dins l'art contemporani.\n«Volem consolidar les 15 edicions i al·ludir a tots els aspectes teòrics que han format part dels jurats de les diferents edicions i a tots els artistes, lloant la seva trajectòria i tot el ventall de llenguatges i discursos que han conformat en un premi que ha anat més enllà de l'esperit del concurs i ha volgut aglutinar un petit fragment d'una realitat artística que s'està vivint a tot el país», ha defensat Manel Margalef.\nArt a l'exterior\nCom ha volgut destacar la directora de Lo Pati, Aïda Boix, el centre és un dels «més consolidats de Catalunya» i ofereix de nou «la programació molt interessant que la gent espera any rere any». «Per tant, moltes d'aquestes activitats continuaran junt amb activitats que es faran per primera vegada i que esperem que es puguin seguir fent els propers anys», ha defensat Boix.\nD'aquestes propostes, una de les que destaca és el certamen de llum i color 'OculArt' que mostrarà a peu de carrer art urbà i efímer. La data encara està per concretar però es celebrà el darrer quadrimestre de l'any. L'objectiu és apropar l'art contemporani al carrer a partir d'instal·lacions o performances que tenen la llum i el color com a element principal de creació. Hi intervindran, entre altres, artistes destacats com Tom Carr i Carme Miquel.\nLa directora de Lo Pati ha assenyalat apuntat que l'OculArt pot convertir-se en una manera «natural i espontània» d'ajudar els ciutadans a entrar al centre, un gest que de vegades costa. «Si nosaltres ens acostem a la població fas que l'entrada sigui natural i ens apropem a públics de totes les edats. És una manera de demostrar que l'art contemporani el podem viure al dia a dia i pot formar part de la nostra realitat», ha defensat Boix.\nUna altra de les novetats és l'acció interdisciplinària que durà a terme el Festival Internacional de Teatre i Circ d'Amposta (FestiCam) i on es barrejarà art plàstic i art escènic. La proposta vol ser un laboratori creatiu i comptarà amb la participació de l'artista i performer Mariaelena Roqué, l'artista escènic Oriol Escursell i alumnes de l'EtCA i ESARDI. El resultat serà una obra escènica durant la representació de la qual es generarà una obra plàstica.\nPel que fa a les activitats de producció pròpia es manté el festival de cinema i paisatge MónFILMAT, el Kino Tarragonik i la proposta 'Els Ports, Natura i Art', de Sergi Quiñonero que lliga l'art efímer al paisatge dels Ports. Després de la gran resposta de les dues primeres edicions, enguany s'amplia a dos dies. Es farà a Horta de Sant Joan al mes de juny i s'està treballant per incorporar una segona jornada a l'agost, a Paüls. «Gaudir l'art contemporani en un paratge meravellós aporta molt, es un binomi perfecte que es dona molt bé la mà», ha remarcat Quiñonero.\nRepetirà també després de la bona acollida de la primera edició, el nou format del Festival d'Acció Social i Artística Femme in Arts, i es potenciaran les activitats que generen vincles entre el món de l'art i el de l'educació, com l'Aula al Pati d'Alfred Porres o Educatives de Maria Pons.\nL'alcalde d'Amposta, Adam Tomàs, i la regidora de Cultura, Inés Martí, han explicat la consolidació del pressupost i el personal que s'ha fet respecte a Lo Pati. Per aquest 2018, el centre disposa de 110.000 euros, 60.000 els aporta la Generalitat, 30.000 l'Ajuntament d'Amposta i la resta la Diputació de Tarragona que incrementa la seua aportació de 15.000 a 20.000 euros.\nLo Pati confia en mantenir la xifra de visitants dels darrers exercicis, unes 5.200 persones. També segueix incrementant el nombre de seguidors a les xarxes socials.\nComenta el contingut : La Biennal d'Art Ciutat d'Amposta i l'art contemporani al carrer i a la natura, estrelles de la programació 2018 a Lo Pati


Consells per combatre les onades de calor – NouBarris.Net\nProtecció civil recomana controlar la temperatura a casa i evitar el sol directe quan sortim al carrer\nA l’estiu és habitual que les temperatures augmentin significativament alguns dies. És per això que protecció civil ens recomana vigilar aquests canvis i prendre algunes mesures com a precaució per evitar un cop de calor o la deshidratació. A continuació us oferim alguns dels consells que podeu trobar al web de la Generalitat de Catalunya (http://www20.gencat.cat):\n– A casa controleu la temperatura\nDurant el dia, tanqueu les persianes de les finestres on toca el sol. I a la nit, obriu les finestres de casa per refrescar-la.\nRefresqueu-vos sovint amb dutxes, tovalloles mullades amb aigua, etc. I sobretot beveu aigua fresca de forma regular encara que no tingueu set.\nSi teniu animals de companyia, procureu que no s´estiguin al sol i hidrateu-los.\n– Al carrer eviteu el sol directe\nProcureu caminar per l’ombra, estar sota un para-sol quan sigueu a la platja i descanseu en llocs frescos del carrer o en espais tancats que estiguin climatitzats. Porteu aigua i beveu-ne sovint.\nMulleu-vos una mica la cara i, fins i tot, la roba. I eviteu sortir a les hores de més calor i eviteu les activitats físiques intenses.\n← Txito y Eztibaliz & the Patiband\nConsells per prevenir els incendis forestals →


Lectures al jardí: 2012\nExplicant-nos en imatges\nEns hem adonat que de vegades és difícil d'explicar què és Lectures al Jardí i què ens ha motivat a promoure aquesta iniciativa. I com que una imatge és millor que mil paraules, encara més si estan en moviment, hem preparat un breu vídeo explicatiu:\nEsperem que us agradi i us vingui de gust compartir-lo amb totes aquelles persones interessades en l'escriptura i la lectura que conegueu a Barcelona i els voltants.\nPublicat per Rosa Mena a 18:49 0 comentaris\nEtiquetes de comentaris: lectures al jardi, novel·listes a Barcelona, Storyteller, video\nNova convocatòria, nou lloc, nou any\nA Lectures al jardí tenim forces novetats a explicar-vos. Tenim una nova convocatòria de sessió, algunes variacions pel que fa al format i un nou lloc on fer-la. Però anem a pams:\nJa tenim data per la propera sessió de Lectures al jardí: Serà el proper 23 de gener de 2013 a les 19h. Podeu enviar a lecturesaljardi@yahoo.com els vostres fragments de la novel·la en la que esteu treballant fins el 23 de desembre.\nA les sessions anteriors hem vist que el més interessant és la interacció entre autors i espectadors, així que hem decidit potenciar-la donant-li més temps al debat. Per això a partir d'ara els fragments que ens feu arribar no hauran de superar les 2.200 paraules, de manera que podem allargar una mica la xerrada posterior.\nÒbviament, i desprès de la nostra darrera experiència de “llegint sota la pluja” , per a les sessions hivernals havíem de buscar un lloc a cobert. Per maco que sigui el nostre jardí, ningú voldrà participar als nostres debats si s’està morint de fred! Per això estem molt contentes de comunicar-vos que la propera sessió de Lectures al jardí tindrà lloc a la Biblioteca Francesca Bonnemaison, una de les biblioteques amb més història de Barcelona, que ha tingut l’amabilitat d'acollir-nos. Situada al carrer Sant Pere més Baix, 7 (molt a prop del Palau de la Música), la Biblioteca Bonnemaison va néixer a principis de segle i va ser la primera biblioteca per a dones creada a tota Europa. Estem molt satisfetes de poder-vos rebre el proper 23 de gener a un espai tant emblemàtic.\nRecordeu, esperem els vostres fragments fins el 23 de desembre i us esperem a vosaltres el 23 de gener a les 19h a la Bonnemaison. Farem d'aquest lloc emblemàtic el nostre jardí.\nPublicat per Rosa Mena a 18:28 0 comentaris\nEtiquetes de comentaris: autors de novel·la, escriptors de Barcelona, Francesca Bonnemaison, Lectures al jardí, lletres, obra inacabada, promoció a escriptors\nLlegint sota la pluja....\nLa nostra segona sessió de Lectures al jardí no es va celebrar justament en un jardí... Una pluja impertinent ens va obligar a improvisar un lloc a cobert, i vam tenir la sort de poder comptar amb l'ajut desinteressat de l' Espai Jove La Fontana. El nostre més sincer agraïment a l'Erika, així com a Olokuti i Jiwar, que van fer mans i mànigues per tal que la sessió es pogués celebrar.\nFos com fos, al final vam aconseguir tenir a cobert els nostres tres lectors, a la nostra moderadora Rosa Mena i a un nombrós públic. Vam comptar més de trenta persones!\nJan Farina va començar la lectura de la seva trepidant novel·la detectivesca, Un despacho sin clientes, ambientada a l'Espanya dels quaranta. Al seu fragment van aparèixer detectius reals de nom fals, policies franquistes de bufetada fàcil i perillosos guerrillers històrics com el fascinant Quico Sabaté. Ens vam quedar amb les ganes de saber què va passar amb el misteriós encàrrec que el detectiu Pérez Moya va rebre del comissari, però haurem d'esperar a que acabi la seva novel·la. Potser al seu perfil de Facebook ens vulgui avançar algun detall a mesura que avanci a l'escriptura.\nIñaki Marín va llegir amb gran expressivitat el seu fragment de la novel·la La sombra del buitre, a la que a la llum del foc --però també a la llum de la física quàntica-- es va anant desenvolupant gairebé davant dels nostres ulls un flirteig il·lícit entre la pragmàtica farmacèutica Pilar Laborda i un idealista professor de física que no augura res de bo... excepte pels seus lectors, és clar.....\nEn darrer lloc, Jordi Fenosa va aportar un divertit canvi de registre al presentar-nos la seva extravagant senyora Von Sprüngli i el seu camaleó domèstic aficionat a la xocolata desfeta. Amb les ungles morades i el seu cabell taronja, la sorprenent dona posseeix la capacitat de desplegar les ales i revoltar pel sostre de les tavernes de pirates. Un extraordinari fragment de novel·la juvenil que ens va fer desitjar a tots tornar a la infància per tal que algú ens llegeixi aquesta novel·la abans de dormir.\nTanmateix, i encara que com veureu per les fotografies, les circumstàncies improvisades de la bicació ens van obligar a un canvi de sala, vam poder confirmar el descobriment fet a la primera sessió: que el més interessant de Lectures al Jardí és, sense cap mena de dubte, el debat posterior. Tant és així que, per a properes lectures ens hem proposat reduir a 2.200 paraules la longitud dels fragments llegits a fi de potenciar-lo.\nEn la discussió vam esbrinar que la novel·la de Jan farina va sorgir de l’atrevida ocurrència de presentar-se un dia, sense cita prèvia, en un despatx de detectius demanant matèria per escriure. El van posar en contacte amb un detectiu retirat que li va proporcionar històries i ambients que en Jan reflexa amb extraordinari realisme a la novel·la. Però aquestes no van ser les úniques fonts de l’obra: “M’agrada molt escoltar el que em diuen les persones grans”, ens va dir. Suposem que d’aquí sorgeix la seva habilitat per captar l’ambient de la deprimida Espanya dels quaranta.\nUn dels orígens de la novel·la d'Iñaki Marín, en canvi, va ser el desig de donar a conèixer alguns dels abusos de la indústria farmacèutica, representada en la figura de la protagonista Pilar Laborda. Tanmateix, a mesura que avançava la novel·la alguns aspectes se li van anar de les mans i, com acostuma a succeir, els protagonistes van decidir prendre el seu propi camí. Així ni l’autor ni nosaltres sabem encara com acabarà la relació entre Pilar i Pablo, ni el que succeirà quan ho sàpiga Matias...\nLa novel·la de Jordi Fenosa és --com vam poder comprovar-- de gran riquesa visual. Així que, com cal esperar d’un il· ilustrador de llarga experiència, l’origen de les seves narracions també són les imatges. Una de les causes que van animar-lo a escriure és la qualitat força millorable que va detectar en alguns dels textos que li tocava il·lustrar. Ens vam quedar amb les ganes de veure la seva versió gràfica de Magdalena Van Sprüngli! Potser, quan la tingui, estigui disposat a compartir-la en aquest blog, ja que ens agradaria molt anar documentant aquí els progressos en les obres dels nostres lectors, que ja són també amics.\nPerò el debat no es va quedar aquí. Es va parlar, entre d’altres coses, de les dificultats per combinar l’escriptura amb altres tipus de treball alimentaris o amb la família, els problemes de la disciplina o de les emocions que produeix crear un univers literari. “Pura felicitat!”, ens deia Iñaki, per a qui el plaer de l’escriptura suposa una autèntica amenaça quan va imaginant mons sobre la seva moto.\nMassa aspectes interessants per a resumir-los aquí, així que qui vulgui viure una discussió semblant sobre els secrets de la creació literària haurà d’assistir a una propera sessió de Lectures al Jardí, la data de la qual anunciarem al seu moment. Recordeu els escriptors interessats en llegir que ja podeu fer-nos arribar fragments de la novel·la en curs! (ara només de 2.200 paraules)\nPublicat per Rosa Mena a 11:45 0 comentaris\nEtiquetes de comentaris: Iñaki Marín, Jan Farina, Jordi Fenosa, Lectures al jardí\nI els nostres propers lectors seran...\nEstem molt contentes. Hem rebut una quantitat inesperada de candidatures per a la nostra segona sessió. Tantes i tan bones que el nostre comitè de lectura ho ha tingut força difícil a la hora de seleccionar només a tres lectors. Senyal de que la nostre jove iniciativa comença a tenir el ressò que esperàvem.\nEl proper dimecres, dia 26, a les 19:00 h de la tarda als jardins d’ Olokuti (C/Astúries 36, Barcelona) tindreu l’ocasió de conèixer l’obra dels següents novel·listes:\nJan Farina ha escrit pel cinema, el teatre i la televisió. Va participar, representant a l’estat espanyol, al Script Workshop Session del Festival Filmhochschulen de Munic amb el guió del curtmetratge Unsubstancial Rape. Actualment està treballant a la novel·la Despacho sin clientes, de la sèrie Pérez Moya, en la que dóna a llum a un detectiu real, les aventures del qual ens presentarà el dimecres que ve. El Jan us convida a unir-vos com amic al seu perfil de Facebook, on podreu seguir l’evolució de la seva feina.\nUs agradaria conèixer l'argument de la novel·la? Què faries si haguessis de sobreviure sota un règim com el de Franco? Amb aquesta pregunta va començar el detectiu Pérez Moya (pseudònim utilitzat per tal d'evitar possibles querelles d'hereus i clients, encara vius) a desgranar les seves memòries sobre l'origen de fortunes i pròcers de l'actual Olimp català i espanyol.\nIñaki Marín és professor, guionista i escriptor a Barcelona. En el terreny de l’escriptura professional ha col·laborat en gran quantitat de projectes culturals com a guionista de produccions audiovisuals. Al 2010 va publicar Y que cumplas muchos más i Historia cerrada dins l’antologia literària Cuento Atrás (Editorial Hijos del Hule). Al 2011 va participar amb tres relats a l’antologia literària Verbigracia: Principios de la termodinámica, Los 4 fantásticos i Para decir adiós (Hijos del Hule). Actualment està acabant la novel·la de les que ens llegirà un fragment, La sombra del buitre.\nAquí teniu un petit resum de l’argument: Pilar Laborda ha perseguit tota la seva vida l’èxit professional. Quan el trobi, pagarà un preu molt alt. L’amistat, l’amor, la integritat moral i un passat fosc turmentaran a l’executiva, que es veurà embolicada en una trama farmacèutica de la no li resultarà fàcil escapolir-se...\nJordi Fenosa Tatay és il·lustrador de llibres infantils des de fa més de vint anys, a més a més de dibuixar una tira d’humor gràfic en un diari digital (al seu blog podeu veure una mostra dels seu dibuixos). Fa un parell d’anys que es dedica també a escriure, sempre per a nens i joves. És autor de dues novel·les, Columna de fum i La trumfa marinera, encara inèdites, si be esperem que per poc temps. El dimecres ens llegirà un divertit fragment de la segona part de La trumfa marinera, encara sense títol.\nComo veureu per l’argument, us ho passareu força bé escoltant a en Jordi: La trumfa marinera és una història d’humor i exploracions científiques ambientada a un segle XVIII imaginari, amb aristòcrates ambiciosos i ridículs, pirates golafres i una tribu amazònica que viu d’una super-fruita que els hi dona tot el que els cal per viure. Els mateixos personatges apareixeran en aquesta segona part encara inacabada.\nEstem impacients per assistir a les seves lectures i participar al debat posterior. No hi falteu!\nPublicat per Rosa Mena a 9:51 0 comentaris\nPublicat per Rosa Mena a 13:01 0 comentaris\nJa tenim la llista dels lectors per la trobada de dimecres: la novel·lista americana Miranda Train ens llegirà en anglès un fragment de la seva novel·la "Wind". L'escriptora i contacontes Helena Cuesta i l'assagista Rosa Sala Rose llegiran en castellà dos fragments de les seves obres Emma i Ngomo. Desprès hi haurà un debat i una copeta de vi. Us hi apunteu? Dimecres dia 20 a les 19h al jardí de Jiwar (entrada per Olokuti, Astúries 36).\nRosa Sala Rose, assagista especialitzada en història i cultura alemanyes, que a estones perdudes està escrivint la seva primera novel·la, Ngomo, ambienta a la Viena de finals del segle XVIII, entre d'altres escenaris.\nMiranda Train té un MFA en Escriptura Creativa per la New School. Ja té pràcticament acabada la seva primera novel·la Wind, que tracta sobre una dona que menja de la fruita prohibida i viatja al voltant del món descobrint els secrets de l'univers.\nHelena Cuesta va estudiar Història de l'Art i treballà com a guia d'exposicions fins que un bon dia els contes es van ficar a la seva vida. També ha recollit contes, històries, llegendes... i escriu per ajudar a la memòria a veure més clar. La seva novel·la Emma reflecteix la vida a Barcelona i el món de la gestió cultural. Reflexiona en clau de comèdia sobre els canvis que experimentem a la nostra vida i la manera d'enfrontar-los.\nPublicat per Rosa Mena a 10:38 0 comentaris\nEl procés d’escriure una obra literària és inevitablement solitari. Però té per què ser-ho en tot moment? A vegades, donar a conèixer als altres parts d’una obra en curs ajuda a mantenir la motivació, a aclarir dubtes i a fer comprendre la complexitat d’un procés creatiu. Jiwar Creació i Societat et proposa fer partícip el públic i altres escriptors de la evolució del teu projecte en el nostre nou cicle mensual “Lectures al jardí”, on un cop al mes, durant l’estiu, es reuniran al nostre jardí tres escriptor@s per presentar les seves obres i llegir-ne un fragment durant quinze minuts. La sessió acabarà amb una discussió oberta entre els escriptor@s presentats i el públic.\nÉs condició inapel·lable que les obres siguin inèdites i inacabades (és a dir, que el seu procés de creació encara no estigui enllestit). Si estàs interessat en participar-hi, envia el fragment o fragments del text que vols llegir (3.000 paraules màxim) a lecturesaljardi@yahoo.com. Un comitè de lectura decidirà sobre la seva acceptació i, en cas afirmatiu, et comunicarà la data prevista per a la lectura. De moment s’acceptaran textos escrits en català, castellà o anglès.\nLa primera sessió de lectura està prevista pel proper dimecres 20 de juny a les 19h. Lloc: Espai Jiwar, C. Astúries 38 (entrada als jardins per la botiga d'Olokuti). Metro Fontana. En cas de pluja, la sessió serà cancel·lada i s’oferirà una nova data.\nPublicat per Rosa Mena a 17:37 0 comentaris\nElprocés d’escriure una obra literària és inevitab...


Aprovades les beques per a formació de majors de 45 anys proposades per CCOO - Regió7 :: El Diari de la Catalunya Central\nAprovades les beques per a formació de majors de 45 anys proposades per CCOO\nVa ser una de les aportacions del sindicat acceptades al Pacte de Ciutat per a la Promoció Econòmica i la Cohesió Social\nSignatura de CCOO del Pacte de Ciutat amb l´alcalde Valentí Junyent AJM\nEl ple de l'Ajuntament de Manresa ha fet l'aprovació inicial de les bases reguladores de les beques del projecte Bages Ocupació + 45, per a persones en formació d'atur majors d'aquesta edat.\nLluís-Vidal Sixto, secretari d'Acció Sindical de CCOO Vallès Occidental-Catalunya Central, ha explicat que es tracta d'una proposta del sindicat que es va integrar al Pacte de Ciutat per a la Promoció Econòmica i la Cohesió Social.\nEl Pacte de Ciutat està subscrit pels grups municipals de CDC, ERC, PSC, C's i el regidor adscrit Miquel Davins; i també per diverses entitats sindicals empresaris i socials: Cambra de Comerç, PIMEC, Federació Empresarial de la Catalunya Central, Creu Roja i Càritas i UGT, a més de CCOO.\nSegons Sixto es tracta d'una iniciativa experimental un cop detectada l'existència d'aquesta necessitat. «Hi ha aturats majors de 45 anys que volen realitzar cursos de formació que no estan al seu abast per motius econòmics», ha explicat.\nSi s'acredita la manca d'ingressos podran accedir a l'ajut econòmic que obre la porta a la realització de la formació que es necessita. «Es tracta d'una mesura positiva i una novetat perquè no sabem de cap municipi gran a Catalunya que tingui una cosa similar», ha explicat el dirigent sindical.\nSixto ha recordat que hi ha gent motivada a formar-se que no ho pot fer «i ara serà possible perquè el govern municipal la va incorporar al pacte de ciutat com a programa experimental».\nLa formació es podrà realitzar no només a Manresa sinó a la província de Barcelona. La dotació econòmica inicial és de 5.000 euros, però si s'esgota aquesta quantitat es reeditarà la convocatòria.\nSixto ha recordat que en l'anterior pacte de ciutat CCOO va proposar que l'Ajuntament concedís microcrèdits per a emprenedors, que el Consell Comarcal ja atorgava. El secretari d'Acció Sindical de CCOO Vallès Occidental-Catalunya Central ha assegurat que és «una satisfacció que tiri endavant».\nFormació per a majors de 45 anys


Dijous, a votar per ser lliures - Regió7 :: El Diari de la Catalunya Central\njosep camprubí 16.12.2017 | 07:10\nFalta ben poc per a les eleccions del 21 de desembre, uns comicis clarament il·legítims per la seva convocatòria. Segons l'Estatut d'autonomia, només hi ha una persona que pot convocar eleccions al Parlament català: el president de la Generalitat. I el president és Carles Puigdemont i no les ha convocades. El famós article 155 de la Constitució espanyola no permet que el govern de l'Estat en destitueixi un d'autonòmic legalment constituït, ni que dissolgui un parlament elegit democràticament i convoqui eleccions per constituir-ne un altre. L'article 155, de redacció força breu, ni tan sols en parla. Per això, molts juristes –catalans o no– han opinat que el tripartit que ha impulsat el 155 –recordem una vegada més que han estat el PP, Ciudadanos i el PSOE (inclòs el PSC)– ha actuat utilitzant la força il·legalment i anant molt més enllà del que els permetia la llei, que tantes vegades els hem sentit a dir que s'havia de respectar. Recordem-ho bé, perquè aquest és l'origen immediat de la conflictiva situació en què es troba en aquests moments el nostre país.\nMalgrat tot, dijous de la setmana que ve hi haurà eleccions al Parlament de Catalunya i les forces polítiques catalanes, per raons ben comprensibles, van decidir de participar-hi. Políticament, doncs, som en un moment d'extraordinària complexitat. Les enquestes serveixen per pronosticar què pot passar? S'ha vist prou vegades que no. Els interessos polítics de qui les publica es fan sovint prou evidents. Però la intuïció ens diu alguna cosa. Diu, per exemple, que el tripartit que ha donat suport al 155 no guanyarà. Diu també que l'independentisme, que gira entorn de Junts per Catalunya, ERC i la CUP, pot perfectament tornar a aconseguir la majoria absoluta, si més no en escons. I que els Comuns podrien tenir en determinats moments un destacat paper per inclinar la balança. I malgrat això la intuïció ens diu també que tot és molt just. I que caldria aconseguir una majoria encara molt més àmplia que permetés demostrar als partits del 155 que la seva imposició no ha servit de res, que l'ocupació antidemocràtica de la Generalitat és molt majoritàriament rebutjada, que la voluntat de recuperar-la continua intacta i que el fet que encara hi hagi presos polítics sense alliberar i exiliats que no poden tornar és absolutament inacceptable.\nPer ampliar aquesta majoria cal que dijous que ve anem a votar decididament. Cal fer ressorgir l'esperit que empeny milions de catalans al carrer cada 11 de setembre i que en va portar molts milers a Brussel·les fa ben pocs dies. Cal que demostrar que la por no ens ha paralitzat. Cal que votem per alliberar-nos aviat del 155 i de les seves seqüeles. Per recuperar les institucions del país que ara estan mediatitzades. Per demostrar que per damunt de la raó de la força persisteix la voluntat de democràcia. Perquè els presos polítics siguin lliures i els exiliats tornin. Hem de votar en contra dels que volen que Catalunya continuï sent la seva colònia. I a favor d'un país més lliure, més democràtic, socialment més avançat i més solidari. En resum: cal que votem massivament per defensar la república que vam gua-nyar democràticament el dia 1 d'octubre.\nRosa Argelaguet pren possessió de nou de la direcció de l'EPSEM\nLlarena dona dos dies al Govern destituït per abonar una fiança de 2,1 milions d'euros


Una dona corre risc de mort per la prohibició de l'avortament a El Salvador - Breus - Salut - Dones en Xarxa\nUna dona corre risc de mort per la prohibició de l’avortament a El Salvador\nBeatriz té 22 anys i està embarassada de 20 setmanes. Si segueix endavant amb l’embaràs pot morir. El lupus eritematós discoide i la insuficiència renal greu que pateix posen en risc la seva vida, segons han diagnosticat els metges que l’atenen. A més, el fill que espera té anencefalia-no de part del cervell-i la seva supervivència després del part és pràcticament nul · la. Però Beatriz viu a El Salvador, un país on l’avortament està totalment prohibit en qualsevol circumstància. Les dones que ho practiquin s’enfronten a penes de fins a 50 anys de presó, i els metges que el realitzen fins a 12. Una amenaça tangible que la Fiscalia de l’Estat ha llançat ja contra aquesta jove i qualsevol que l’atengui. Beatriu, que ha sol · licitat empara davant la Cort Constitucional del seu país i la Cort Iberoamericana de Drets Humans (CIDH), espera ara que el Govern d’El Salvador permeti una excepció perquè pugui avortar.\nLa seva història ha desencadenat la polèmica al país centreamericà, que a la dècada dels noranta va eliminar l’opció de l’avortament terapèutic que llavors recollia la seva legislació. A veus com la de la ministra de Salut, María Isabel Rodríguez, que ha demanat a la justícia que s’atorgui un permís especial perquè se li pugui practicar l’avortament a la noia sense que ella o els metges siguin castigats, es contraposen les dures paraules de la Conferència Episcopal del Salvador, que ha manifestat que interrompre un embaràs no està justificat en cap cas. Els bisbes, a més, han acusat les organitzacions de dones i de drets civils de "usar" la malaltia de Beatriz per "manipular" al Govern i empènyer a despenalitzar l’avortament en certs supòsits.\nEl cas ha arribat fins Nacions Unides. Un grup d’experts d’aquest organisme va criticar la inacció de les autoritats salvadorenques i va apel · lar divendres passat al govern de Mauricio Funes (Front Farabundo Martí per a l’Alliberament Nacional) perquè permeti la intervenció que salvaria la vida de la noia. "Aquesta situació d’incertesa s’ha estès el patiment de Beatriz, qui té ple coneixement de l’estat de salut del fetus i el risc de mort que ella mateixa enfronta, sotmetent-lo a viure una situació cruel, inhumana i degradant", subratllen. No és l’únic organisme internacional que li dóna suport. Dilluns, la CIDH va concedir a la jove l’empara que havia sol · licitat i va exigir al Salvador que compleixi amb el tractament recomanat pel comitè mèdic que l’atén: la interrupció de l’embaràs. Els va instar, a més, a fer-ho sense dilació.


La Casa Masó de Girona, seleccionada com un dels espais més creatius del món La República\nACN Girona.-La Casa Masó de Girona ha estat escollida com un dels espais més creatius del món en un llistat publicat al llibre ‘Life Meets Art. Inside the Homes of […]\nACN Girona.-La Casa Masó de Girona ha estat escollida com un dels espais més creatius del món en un llistat publicat al llibre ‘Life Meets Art. Inside the Homes of the World’s Most Creative People’. Es tracta d’un recull dels espais que han resultat “més fascinants, inspiradors i únics del passat i del present” per a 250 artistes. Així ho descriu el seu autor, Sam Lubell, qui destaca la “barreja d’austeritat i vivacitat” de la Casa Masó. Lubell qualifica l’equipament gironí com un exemple de casa Noucentista i la compara amb les cases d’altres arquitectes icònics d’altres moviments artístics com ara Otto Wagnes, Le Corbusier o Norman Foster.\nEl llibre publicat per Phaidon Press recull les cases de diversos creadors del món artístic, ja siguin dissenyadors, arquitectes, pintors o novel·listes. De fet, en el llistat també hi apareix la Casa Dalí de Portlligat (Alt Empordà), conjuntament amb les cases d’Agatha Christie, da Vinci, Elvis Presley o Gianni Versace. Perfils molt variats i de diferents èpoques, però que Sam Lubell intenta descriure a través de la visita de les seves cases.La majoria dels espais que apareixen a ‘Life Meets Art. Inside the Homes of the World’s Most Creative People’ són cases museïtzades, com és el cas de l’equipament gironí. Sobre l’edifici Rafael Masó, Lubell destaca la diferència entre les dues façanes que té (una que toca al riu Onyar i l’altra al carrer de les Ballesteries). En el llibre hi ha una fotografia del menjador de la Casa Masó per il·lustrar l’espai i l’autor recomana fer el recorregut per algunes de les obres que va edificar l’arquitecte a Girona, com ara la Farinera Teixidor o la Casa de la Punxa.


Mahayana - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\n(S'ha redirigit des de: Budisme Mahayana)\nEl budisme mahayana (en devanagari महायान, mahāyāna, literalment en sànscrit "gran vehicle") és una de les branques principals del budisme que es practica de manera predominant a la Xina, al Tibet, al Japó, a Corea, al Vietnam i a Taiwan. A partir del mahayana es va desenvolupar el vajrayana, escola esotèrica que afirma combinar totes les escoles prèvies.\ncorrent, Yana i confessió religiosa\nEls seus estudiosos creuen que el mahayana com a moviment separat va començar al voltant del segle I al nord-oest de l'Índia.\nSegons els experts, el desenvolupament del mahayana va ser un procés lent i gradual. El mahayana no era una escola rival, i per tant no va ser la conseqüència d'un cisma (sanghbheda). Monjos mahayana i no mahayana podien conviure sense discòrdia en el mateix monestir, sempre que es regeixin pel mateix codi, malgrat que hi ha raons per a creure que monjos no mahayana van poder haver vist amb una mica de burla les creences i pràctiques privades dels seus germans mahayana.\nEl mahayana s'aparta de la tradició nikaya (de vegades coneguda com les escoles theravada) en la seva acceptació de les sutres mahayana. Les escoles mahayana, no obstant això, no rebutgen els sutres nikaya, com els que componen el Cànon Pali; aquests també són acceptats com fent autoritat.\nLes escriptures mahayana van ser fixades al segle I aC. Algunes, com els sutres La Perfecció de la Saviesa, es presenten com a sermons reals de Buda que haurien estat ocults: segons algunes fonts, aquests sermons van ser passats per tradició oral com altres sutres, però altres fonts afirmen que van ser ocultats i després revelats diversos segles més endavant per una via mitològica. A més de sutres, alguns textos mahayana són essencialment comentaris.\n↑ «Mahayana | Buddhism» (en en). Encyclopedia Britannica.\nA Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a:Mahayana\nMahayana: The Great Vehicle - Harvard Divinity School\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Mahayana&oldid=21503127»\nLast edited on 22 jul 2019, at 18:01


Xiamen Qiyaju Homestay Xiamen Xina - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nNo.131, Huangcuo Tatou, Carretera Huandao, Xiamen, Xina, 361000 - Veure al mapa\nMés informació sobre Xiamen Qiyaju Homestay\nBen posicionat a Huandao Road, Xiamen Qiyaju Homestay és un lloc ideal d'inici d'excursions a Xiamen. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nAmb una oferta de serveis hotelers superior i ampla gama d'entreteniment, Xiamen Qiyaju Homestay és compromet a que la seva estada sigui el més còmoda possible. L'hotel ofereix Wi-Fi gratuït en totes les habitacions, magatzem d'equipatge, servei d'habitacions, transport hotel/aeroport, servei de llançadora per garantir el més gran comfort possible als seus clients.\nL'ambient de Xiamen Qiyaju Homestay es reflexa en cada habitació. aire condicionat, insonorització, aparell de televisió LCD/pantalla de plasma, articles de tocador, plat de dutxa són només algunes de les comoditats a la vostra disposició. Jardí de l'hotel, són llocs ideals per a relaxar-se després d'un llarg dia. Sigui quin sigui el motiu del seu viatge, Xiamen Qiyaju Homestay és una selecció idònia per a la vostra estada a Xiamen.\nCal que informeu el Xiamen Qiyaju Homestay de la vostra hora d’arribada amb antelació. Podeu fer servir l'apartat de Peticions especials en fer la reserva o posar-vos en contacte amb l'allotjament directament mitjançant les dades de contacte que apareixen a la confirmació. Cal fer el pagament abans de l'arribada amb transferència bancària. L'allotjament es posarà en contacte amb tu després de fer la reserva i et donarà més informació.


L'Ajuntament d'Almussafes reunix a 84 esportistes d'elit en la seua VIII Gala Jove de l'Esport - RiberaTV\nL’Ajuntament d’Almussafes reunix a 84 esportistes d’elit en la seua VIII Gala Jove de l’Esport\nPer Ribera Televisió el 25 juny, 2016 No Comment\nAlmussafes, a 25 de juny del 2016. Ahir divendres dia 24 de juliol, la sala d’actes del Centre Cultural d’Almussafes va acollir la gran festa de l’esport jove de la localitat. Centenars d’esportistes, equips tècnics i juntes directives dels diferents clubs assistiren a l’octava edició De Gala Jove de l’Esport, cita oficial organitzada des del consistori municipal, a través del seu Consell Municipal d’Esports.\nDurant l’acte públic, presidit de nou per l’alcalde, Toni González, i el regidor d’Esports, Pau Bosch, es va reconéixer oficialment a un total de 84 jóvens esportistes de la localitat, menors de 16 anys, que han destacat pels seus èxits durant la passada temporada.\nA les 18.30 hores, l’edil d’Esports, Pau Bosch, va procedir a l’obertura oficial de l’acte esportiu d’homenatge a les jóvens promeses de la localitat, destacant la gran pedrera de jóvens esportistes existents en un poble de tan sols 8.900 habitants, “pedrera que s’alimenta de les diferents entitats esportives que volcà els seus esforços cada any per fer molt més grans i potents les seues escoles”.\nEl pati de butaques va reunir familiars, amics i companys esportistes, els que van viure en primera persona el desenrotllament de la gala homenatge a un total de 84 jóvens promeses de l’esport de la localitat. Tots ells han aconseguit copar bona part dels podis provincials i autonòmics, i inclús d’àmbit nacional. Els homenatjats van rebre els corresponents diplomes i detalls commemoratius de la mà del president de la corporació i del regidor d’Esports, a més de pel propi president de cada un dels clubs representats.\nEls primers a pujar a l’escenari van ser els quinze jugadors de l’equip prebenjamí del Club de Básket Almussafes, jugadors que amb perseverança i esforç han completat una fantàstica temporada. A continuació, van rebre el corresponent reconeixement els 13 jugadors de l’equip Querubí de l’Almussafes Club de Futbol, actuals campions de la lliga..\nLes gimnastes Lucía Gil, Ana Zaragoza, Jessica Carmona, Claudia Beltrán, Beatriz Baldoví, Inés Merino, Greta Toledano, Neus Saiz, Natalia Dóna Silva, Ainhoa Cañibano, Arianna Luz, Ainhoa Hurtado, Marta Palyudezhyshyn, Elena Cerezuela, Natalia Canosa, Carmen Sebastiá, Pau Ribes, Lorena Canosa, Estela González, Patricia Pérez, Clara Martínez, Mireia Simon, Valeria Trijueque, Ainoa Vila, Nuria Moncho, Paula Martínez, Elisa Martí, Aina Vela i Irene Moncho han omplit de trofeus al Club de Gimnàstica Rítmica local durant la present temporada.\nVan rebre, així mateix, l’homenatge públic del Consell Municipal d’Esports els arquers del Club de Tir amb Arc Local María Gómez, Ferrán Rodrigo, Yolanda Lucha, Beatriz Polo, Emilio Lucha i María Miralles, en la Lliga Nacional que s’està disputant durant este cap de setmana a Madrid, així com l’aleví Edgar Ferris i el cadet, Raúl Miralles.\nEl recentment creat Club de golf va estar representat per l’esportista Ana Sòria i un total de cinc alumnes de l’Escola de Tenis del Club van ser els protagonistes en esta disciplina esportiva. En el seu segon any en funcionament, el Club Yoko-Kan ha obtingut grans resultats, per la qual cosa els esportistes Frank Núñez, Damian Asins, Nerea Beltrán, Guillermo Campos, Marcos Beltrán i David Climent van pujar a l’escenari en la gala de reconeixements oficials.\nPer la seua banda, el club de Pilota Valenciana va estar representat pels jóvens pilotaris Pablo Barberá, David Alemany i Carlos Gómez, integrants de l’equip aleví.\nAmb posterioritat, van rebre el corresponent homenatge diferents esportistes naturals d’Almussafes que militen en clubs forans. De fet, es convertiren en protagonistes les gimnastes Ruth Rodríguez i Teresa Garulo, així com el corredor Aaron Polanco i el ciclista Ángel Albuixech. Tots ells van tancar el quadro d’honor de la gala, amb la que es va clausurar el programa d’activitats del Mes de l’Esport d’Almussafes d’enguany 2016.\nCom cada any, diferents exhibicions, en les que van participar les gimnastes del Club Esportiu de Gimnàstica d’Almussafes, els grups de funky i Xiquirritme del pavelló Poliesportiu i el grup de dansa urbana Sweet Evolution van servir per a amenitzar una gala que va clausurar oficiament la màxima autoritat municipal, qui es va comprometre a continuar brindant la màxima col·laboració a les escoles esportives locals.\nL’Ajuntament d’Almussafes reunix a 84 esportistes d’elit en la seua VIII Gala Jove de l’Esport added by Ribera Televisió on 25 juny, 2016


Venda de Kit una novela antiprohibicionista\nAra disponible a la llibreria de Alchimia, el llibre "Kit una novel·la antiprohibicionista" escrit per Carlos Fresnedas.\nKit és una novel·la antiprohibicionista on el cànnabis i la seva legalització són els protagonistes d'una cruïlla de suborns, intrigues, negocis i política.\nUna trama que es desenvolupa en una societat on la principal característica és la hipocresia. Hipocresia que existeix en tots i cadascun dels personatges, des de polítics a empresaris, d'internautes a fumadors de cànnabis i de l'internet tampoc es lliura. Un espai virtual on qualsevol pot opinar, explicar les seves experiències i fins i tot donar suport a la Legalització, però sempre darrere d'un pseudònim o Nick difícil de reconèixer en la vida quotidiana.\nAquesta novel·la vol posar de manifest l'actual situació en què es troba l'ús del cànnabis, quan només uns pocs s'atreveixen a "sortir de l'armari" i dir a cara descoberta que consumeixen i coneixen els efectes d'aquesta planta.\nOpinions de Kit una novela antiprohibicionista i preguntes\nVols donar la teva opinió sobre Kit una novela antiprohibicionista o preguntar sobre aquest producte?


La Festa de la gastronomia de les comarques de Barcelona se celebrarà aquest dissabte posant l’accent en el producte de proximitat i del territori.\n9a edició de la Festa Alícia’t.\nMón Sant Benet s’omple aquest dissabte de gastronomia, cuina, música i productes agro-turístics en la 9a edició de la Festa Alícia’t que enguany torna a ser presencial. La Festa de la gastronomia de les comarques de Barcelona, impulsada per la Fundació Catalunya La Pedrera, la Fundació Alícia i la Diputació de Barcelona, és una data clau al calendari per als amants de la gastronomia. La proposta apropa la cuina fàcil i sostenible per a tothom i aquest any, més que mai, posa el focus en els productes i les experiències gastronòmiques de proximitat.\nLa Festa Alícia’t és una experiència 360º que desperta els sentits. La seva proposta lúdica i festiva la fa apta per a tot tipus de públic. S’hi pot venir amb infants, en parella, amb amics... i, a més, planteja l’oportunitat de viure-la en qualsevol moment del dia: des de les 10.00 h del matí que comencen les activitats fins a les 21.00 h que s’acaben. En aquest sentit, Món Sant Benet ofereix, com cada any, una proposta gastronòmica a l’aire lliure, a l’espai del Prat, per aquells que vulguin quedar-se a dinar i arrodonir la jornada i reobre per a l’ocasió el restaurant La Fonda que, a partir del dissabte 21 de maig tornarà a estar obert al públic. A més a més, i a banda de les activitats específiques vinculades a la Festa, Món Sant Benet continuarà oferint les visites permanents que permeten al visitant descobrir el monestir mil·lenari durant la seva època medieval i modernista.\nUna de les novetats de l’Alícia’t d’enguany és que la proposta aposta per quedar-se amb el bo i millor de cada un dels formats. En la darrera edició, i en un context de pandèmia, l’Alícia’t va fer-se exclusivament en format virtual. Aquest any, i amb la possibilitat de tornar a un Alícia’t presencial, s’ha decidit apostar per una formula híbrida. La festa se celebrarà presencialment el dissabte 21 de maig a Món Sant Benet, però s’enregistraran bona part dels tallers i demostracions culinàries amb l’objectiu de facilitar el contingut virtual i en obert a posteriori a través de la web de la festa: festaalicia.alicia.cat. Aquesta aposta obre la possibilitat de compartir les experiències viscudes durant la festa amb el públic que aquell dia no pugui ser-hi presencialment i, així, fer arribar la cuina fàcil i saludable més lluny que mai.


L'11-S s'emmirallarà en la Diada del 77\nL'ANC, Òmnium Cultural i l'AMI presenten tots els detalls de la manifestació a favor del 'Sí' a la independència\nper Abel Degà (Barcelona) 20 de juliol de 2017 17:34\nLa manifestació independentista d'enguany ja té manual d'instruccions. El president de l'Assemblea Nacional Catalana (ANC), Jordi Sànchez, el president d'Òmnium Cultural, Jordi Cuixart, i la presidenta de l'Associació de Municipis per la Independència (AMI), Neus Lloveras, han explicat aquest dijous totes les claus per l'11-S d'aquest any 2017.\nLa gent tornarà a estar convocada a les quatre de la tarda al seu tram, al qual tothom es podrà inscriure des de la pàgina web de l'ANC. A les 17:00, la música, la cultura popular i els castells donaran ambient i entreteniment i alhora es desplegaran quatre pancartes gegants als extrems dels eixos dels carrers d'Aragó i Passeig de Gràcia (Casanova, Jardinets, Passeig de Sant Joan, Ronda Sant Pere). Al mateix moment, la Plaça Catalunya s'omplirà de diverses pancartes més petites. A les 17:14, començaran a avançar cap al punt central per damunt dels assistents.\nMostra de manifestants amb la samarreta d'altres anys | Jordi Borràs\nEls manifestants d'enguany hauran d'estar preparats, perquè la coordinació serà imprescindible. A mida que les pancartes avancin, els assistents es posaran la samarreta de la Diada del Sí, cosa que provocarà un joc de colors.\nEl canvi de samarreta provocarà un joc de colors | Jordi Borràs\nJordi Sànchez ha explicat que aquesta Diada coincideix amb el quarantè aniversari de la Diada de l'any 77, dia que "un milió i mig de persones van omplir el Passeig de Gràcia" sota el lema 'Llibertat, Amnistia, Estatut d'Autonomia' ; i amb la celebració de les quatre dècades d'autogovern. Era una manifestació que "parlava del dret a 'lautodeterminació", ha dit Sànchez. "Vam guanyar la recuperació de les institucions, però el dret a l'autodeterminació va quedar al calaix" ha afegit, i ha convidat a tots els independentistes a omplir el Passeig de Gràcia perquè torni a quedar petit.\nEl president de l'ANC ha insistit que hi ha "un paral·lelisme" amb aquella manifestació que "va ser una lliçó de civisme i democràcia". "Catalunya va guanyar el respecte i l'admiració d'altres pobles de l'Estat, i gràcies a aquella mobilització, va tornar el president de l'exili i es va reestablir la Generalitat", ha afegit.\nEl referèndum convocat per l'U d'Octubre ha protagonitzat bona part del discurs de Sànchez, Cuixart i Lloveras. Tots tres han insistit en la importància que tindrà la Diada perquè la consulta esdevingui un èxit. "Aquesta Diada està basada en el referèndum, i el món local hi serà de manera activa com sempre ha fet", ha promès Lloveras, que ha recordat que "no hi ha res més democràtic que les urnes".\nJordi Cuixart assegura que hi ha un "compromís granític" de fer-ho bé i fer-ho junts | Jordi Borràs\nJordi Cuixart ha recordat que el que s'està defensant "amb ungles i dents" és la democràcia, i que per això "tots els demòcrates de Catalunya i del món sencer s'haurien de veure cridats a aquesta reivindicació". "El repte és històric i la importància majúscula", ha sentenciat.