La sensació és estranya, a veure com us ho explico. Estic asseguda davant l’ordinador i, per exemple, ve un company a preguntar-me una cosa de feina. Quan acabo de parlar-hi, al cap d’un minut o dos, en ve un altre i m’avisa que ja ha rebut la trucada aquella que esperava i me’n dona detalls. L’he d’interrompre perquè em truquen per telèfon, perquè segur que és alguna cosa important de feina. I quan penjo un altre company em reclama de viva veu que revisi el WhatsApp, que m’ha passat una cosa que haig de validar.\nEn tot això poden haver passat deu, quinze o quaranta minuts... El cas és que quan acabo de despatxar la darrera crida d’atenció dels meus companys torno a posar les mans al teclat i no sé, literalment, què feia. Aquesta sensació de desorientació es combina amb una angoixa enorme per la quantitat de coses que he de fer, però literalment no sé què estic fent. Probablement només tinc uns minuts per agafar velocitat fins a la propera interrupció, telefònica, presencial o via WhatsApp, i he de recuperar com sigui la concentració.\nAixò descriu segurament problemes més grans: manca d’organització, manca d’un segon nivell de persones a interrompre per resoldre problemes de tothom i el fet que no tingui un despatx tancat per aïllar-me una mica del caos que m’envolta (crec que tindria conseqüències negatives). El cas és que aquesta sensació no és puntual, sinó que em passa més o menys cada dia. Per descomptat, el popularíssim teletreball només ha fet empitjorar la situació: telemàticament ningú sap si t’interromp alguna cosa important per resoldre un dubte, i tothom té molta pressa per allò que l’afecta. Un dia m’agradaria no tenir cap cosa material a fer i passar-me el dia resolent coses que hauré delegat als altres. Potser això seria ser una directiva de veritat i no una pringada que, amb aquesta situació, es troba que acaba fent sempre la seva feina, per entendre’ns, a casa i en hores intempestives.\nI ara us deixo, que em truquen!


VEIENT LA LLUM A 'DONNIE DARKO' - BLOCS\nVeient la llum a 'Donnie Darko'\nEL GRAN de 'Donnie Darko' és com revolotea, com una papallona entremaliada, per sobre de les mans desesperades de fàcil descripció.\nCiència-ficció negra? Després de tot, es tracta, en alguna part, de trobar portals del temps. O aquesta pel·lícula sobre Donnie Darko (Jake Gyllenhaal) desafectat i separat és una història retorçada de la majoria d'edat? O els perills de prendre (o no prendre) medicaments psicotròpics? O una visió liberal de l'era Reagan, en què aquesta història ambientada el 1988 observa el costat més espantós dels suburbis, els pares que cremen llibres i el primer consum?\nO potser 'Donnie Darko' és una fosca inversió de la pel·lícula de Jimmy Stewart 'Harvey'. Al cap i a la fi, com el personatge de Stewart, l'heroi (o antiheroi) de 'Darko' té un company imaginari que passa a ser un conill de sis peus.\nles cigales es menjaran les meves flors\nNomés que aquesta vegada, el conill és demoníac i fa que Donnie D. realitzi tasques antisocials mentre dorm. Estem parlant d'inundar el seu institut i deixar una destral enterrada al cap d'una estàtua de l'escola. L'endemà de les seves malifetes, està tan sorprès com qualsevol altre en veure què ha fet ell (o el conillet malèvol).\nTu (i el teu amic imaginari) sigues el jutge.\nEn el seu millor comportament, Donnie és un noi difícil. L'adolescent és poc comunicatiu o hostil amb els seus pares (Mary McDonnell i Holmes Osborne) i les dues germanes menors. No té control dels impulsos. La seva intel·ligència és intimidant. I no s'absté de dir el que pensa. Està prenent medicació (el diagnòstic sembla que és possible esquizofrènia), però ho pren amb moderació.\naspirina genèrica i de marca\nEls seus únics aliats són una nova estudiant anomenada Gretchen (Jena Malone), la seva ombrívola vida familiar la converteix en una ànima bessona garantida, un parell de professors sensibles (Drew Barrymore i Noah Wyle) i una misteriós antiga professora d'escola, sobrenomenada Grandma Death (Joan M. Blair), que ha escrit un llibre sobre viatges en el temps. És l'últim que dóna possibles respostes a les preguntes turbulentes al seu cap, inclòs aquest rascacaps: Quins són aquells cucs transparents estranys que semblen sorgir del pit de tothom?\n'Donnie Darko', escrit i dirigit per Richard Kelly, no ofereix respostes fàcils als seus propis enigmes. Però sí que ofereix una estructura narrativa circular, en la qual Donnie té l'oportunitat de corregir els seus errors. I, de manera atractiva, la pel·lícula té una certa lleugeresa, com la papallona esmentada anteriorment, que fa que les seves qualitats premonitòries siguin sorprenentment fàcils d'utilitzar.\nAquí teniu un intercanvi entre Donnie i la seva futura xicota, Gretchen.\n'Ets estrany', diu la Gretchen.\n'Ho sento', diu Donnie.\n'No', diu ella. 'Això va ser un compliment'.\nI no és cada dia que reps una explicació deconstructiva dels Barrufets. Aquest, que prové de Donnie, sorprèn completament dos companys. Un d'ells mira a Donnie amb fàstic i diu: '[Expletive] Donnie! Per què has de ser tan intel·ligent amb nosaltres?\nDONNIE DARKO (R, 122 minuts) -- Conté consum de drogues, obscenitat i una mica de violència. Al Cineplex Odeon Janus, Cinema Arts Theatre, Regal Cinemas Ballston Commons 12 i Countryside 20.\nJake Gyllenhaal protagonitza 'Donnie Darko'.\nbicicleta estàtica amb pantalla virtual\ncom instal·lar una porta exterior\non comprar clorofil·la líquida\ncom netejar els menjadors per a ocells\nJeanne calma causa de la mort


Report diari sobre el coronavirus: La restauració respira a Catalunya. Novetats en la vaccinació a Catalunya Nord\nL'Hospital de Cerdanya ja ofereix l'avortament farmacològic voluntari\tL'Hospital de Cerdanya ja ofereix l'avortament farmacològic voluntari\nReport diari sobre el coronavirus: El Principat vol mantenir les restriccions per decret. Catalunya Nord posa calendari a la reobertura\tReport diari sobre el coronavirus: El Principat vol mantenir les restriccions per decret. Catalunya Nord posa calendari a la reobertura\nCatalunya vaccinarà amb Moderna els agents de la Guàrdia Civil i la policia espanyola a partir de dilluns\tCatalunya vaccinarà amb Moderna els agents de la Guàrdia Civil i la policia espanyola a partir de dilluns\nLa consellera de Salut, Alba Vergés, ha anunciat que el comitè del PROCICAT havia autoritzat la reobertura de bars i restaurants per a servir sopars fins a les 23.00 a partir del 10 de maig. El govern estudia si pot prolongar el confinament nocturn una volta expiri l’estat d’alarma el 9 de maig, però necessitarà l’aval del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya. Així doncs, la restauració podrà obrir sense interrupcions de les 7.30 a les 23.00, i de moment es manté el límit del 30% als interiors.\nAvui ha començat la vaccinació en massa al nou punt habilitat a la Fira de Barcelona. Salut preveu de vaccinar-hi prop de sis mil persones entre setanta anys i setanta-nou de divendres a diumenge amb el vaccí de Pfizer. Sobre la segona dosi d’AstraZeneca, la Comissió de Salut Pública de l’estat espanyol ha decidit d’ajornar entre quatre setmanes més i sis la decisió sobre què fer en el cas dels menors de seixanta anys que ja van rebre’n la primera dosi. L’Agència Europea de Medicaments va comunicar que les persones que havien rebut la primera dosi havien de rebre’n la segona en el període comprès entre quatre setmanes i dotze.\nA Catalunya Nord, el 15 de juny els més grans de divuit anys podran començar a demanar hora per a vaccinar-se. L’estat francès ha decidit de vaccinar sense distinció d’edat ni de salut. Només les persones més grans de cinquanta anys podran demanar hora abans, a partir del 15 de maig. El president francès, Emmanuel Macron, preveu que les restriccions s’acabin el primer de juliol.\nAls Països Catalans hi ha 1.064.620 casos, 30.406 morts i hi ha 598 pacients a les UCI:\nA tot el món, les darreres xifres són de 151.536.083 casos confirmats i 3.184.360 morts. Del total de casos, 128.826.650 ja es consideren guarits, segons dades de Worldometer. Els cinc estats més afectats són:\n–Els Estats Units d’Amèrica, amb 33.045.237 casos i 589.222 morts;\n–L’Índia, amb 18.977.305 casos i 209.581 morts;\n–El Brasil, amb 14.592.886 i 401.417 morts;\n–L’estat francès, amb 5.592.390 casos i 104.224 morts;\n–Rússia, amb 4.805.288 casos i 110.128 morts.\n–A l’estat espanyol hi ha 3.524.077 casos i 78.216 morts.\nLa píndola d’en Jordi Goula: “Repunta el teletreball en el primer trimestre”\nLa pandèmia ha tingut uns efectes col·laterals en el món laboral que no sempre tenen el tractament adequat, perquè no formen part del nucli dur de les dades de l’Enquesta de Població Activa (EPA), com ara la taxa d’atur o l’ocupació. Fa uns trimestres que l’Institut d’Estatística espanyol (INE) inclou algunes preguntes noves, com a seguiment dels moviments causats per la pandèmia i les restriccions que l’envolten. Un dels factors que més han cridat l’atenció en el mercat laboral des que va començar la crisi de la covid-19 és l’extensió –si més no, temporalment– del teletreball entre aquelles ocupacions i sectors on és possible d’aplicar-lo. El pic del fenomen del teletreball es va observar durant el segon trimestre del 2020, amb més de tres milions de persones treballant des de casa a tot l’estat espanyol, cosa que representava una mica més del 16% del total d’ocupats. Els dos darrers trimestres del 2020, la intensitat del teletreball es va moderar, i al final del 2020 la xifra de treballadors en aquesta modalitat va caure lleugerament per sota dels dos milions, és a dir, un 9,9% del total de l’ocupació a l’estat.\nL’EPA del primer trimestre del 2021, la que es va fer pública ahir, marca un canvi de tendència en aquest sentit, amb un repunt en la quantitat de teletreballadors: 2,15 milions de persones van teletreballar més de la meitat dels dies laborables. La proporció respecte del total d’ocupats va ascendir més d’un punt, i es va situar en l’11,2%. Per posar en context la dimensió de l’impacte de la crisi de la covid-19 en el teletreball, n’hi ha prou d’indicar que durant el 2019 només el 4,8% dels ocupats van teletreballar més de la meitat dels dies i ara, com acabem de veure, ha estat l’11,2%. Segons la consultora de recursos humans Randstad, malgrat l’augment experimentat, la xifra encara és lluny de les mitjanes europees, a causa de la composició sectorial de l’economia espanyola, on tenen més pes determinats sectors, com l’hoteleria i el comerç, en què l’aplicació del teletreball és tot just marginal.\nSegons l’Eurostat, a final del 2020, els països capdavanters en treball a distància, com Finlàndia (25%), Irlanda (21%), els Països Baixos i Àustria (18%), Dinamarca i Bèlgica (17%), estaven molts punts per sobre de l’estat espanyol (i menys de Catalunya). I en el salt causat per la pandèmia entre el 2019 i el 2020, també ha estat superior en aquests països.\nUn altre aspecte rellevant a l’estat espanyol és la desigualtat per comunitats en la penetració del teletreball. Segons l’EPA d’ahir, ha crescut en totes, pràcticament, durant el primer trimestre, però en diferent mesura. Per exemple, la Comunitat de Madrid i Catalunya apleguen sis de cada deu nous treballadors en remot entre el desembre i el març, A més, entre les dues comunitats ja aglutinen el 55% de les persones que treballen a distància a l’estat, enfront del terç que representaven un any enrere. Val a dir que a Madrid (21,6%) i Catalunya (15,2%) les ràtios d’aquests treballadors sobre l’ocupació total són les més altes i molt per damunt de la mitjana estatal (11,2%).\nAquest creixement continuarà? Sense dubte és un dels temes més tractats i analitzats en aquests moments. Si ens hem d’acostar a les dades d’Europa, sembla prou evident que sí. De totes maneres, algunes grans companyies americanes, com Google o Amazon, ja opten pel retorn a la presencialitat i aquí moltes empreses també prefereixen tenir la gent asseguda a la taula de l’oficina una vegada hagi passat la pandèmia. Dit això, no s’ha d’oblidar que el teletreball neix com una eina de flexibilitat, pensada per a una millor conciliació de la feina amb la vida privada. Ara s’ha utilitzat el treball en remot com a solució forçada per la pandèmia. Una solució, que, de ben segur, no era prevista a la llista inicial de situacions en què aplicar el teletreball com a millora laboral. S’ha regulat, però queda molt camí per recórrer.\nCom dic a la meva gent, que fa un any que treballa des de casa i s’hi ha acostumat, que ara ha de tornar cada dia a l’oficina? Vet aquí un problema amb el qual s’hauran d’enfrontar molts empresaris i directors de recursos humans en molt poc temps. Hi ha gent que està contenta amb la feina a casa i n’hi ha que no. Les enquestes que s’han fet mostren disparitats. Com es resoldrà? Sembla que la solució que s’acabarà adoptant a molts llocs serà híbrida, és a dir, un mix de dies presencials i altres a casa. Si més no, les enquestes que llegeixo sobre el tema sembla que indiquen aquesta solució de compromís. Però encara hi ha moltes coses per dir i veure en aquest camp. De moment, només podem pensar que l’adaptació i la gestió d’aquest canvi dins l’organització empresarial és vital i urgent. I, per això, cal valorar les necessitats de l’equip amb què comptem, mantenir una comunicació constant i aprendre a determinar les seves necessitats, intentant de mantenir un equilibri amb les de l’empresa.\nSom en una etapa en què no es poden passar per alt els valors corporatius i el fet de potenciar la unió de l’equip i un sentit de pertinença més gran, que sense dubte s’ha diluït una mica (o molt) durant els mesos de distanciament social i teletreball. Trobar l’equilibri entre totes aquestes variables no és fàcil, però és la clau de l’èxit en aquest camp. I no hi ha receptes globals, perquè cada casa és un món. Sí que hi ha una premissa per damunt de totes les altres i que també és vàlida per a tothom. No podem oblidar en cap moment que no hi ha empresa sense persones i que les persones són el més important. Aquesta frase, que sentim i llegim tantes vegades, molt sovint forma part d’un discurs buit; però ara va de bo. Les persones són la clau de tota l’estructura de l’empresa, i són i seran el nucli indispensable per a fer-la anar endavant en la complicada sortida de la crisi, independentment dels avenços tecnològics.\n–Aljazeera: Variant índia a Europa: on és i ens hauria de preocupar? (en anglès)\n–Infobae: Les matemàtiques que expliquen el final de la pandèmia (en castellà)\n–Asia Times: La crisi de la covid a l’Índia ocasionarà un descarrilament de l’economia mundial (en anglès)\n–The Guardian: Milions de persones en risc arran de l’augment de la covid a Síria enmig de proves i escassetat d’oxigen (en anglès)\n–Franceinfo: Primers casos a França: què se’n sap, de la variant B.1.617 identificada a l’Índia (en francès)\n–The Atlantic: No espereu la immunitat de grup (en anglès)\n–Quins són els horaris de bars i restaurants? S’hi pot anar a sopar?\n–Catalunya Nord començarà a vaccinar tots els més grans de 18 anys


Criss-Crossing #Lleida - Jordi Lafon\nCriss- Crossing #Lleida\nÉs una nova implementació del projecte l’hivern de 2016, el qual fa valdre diferents disciplines artístiques per cohesionar un grup format per usuaris de l’alberg i menjador social La Saleta de la Panera i estudiants del Cicle Formatiu de Grau Superior d’Il·lustració de l’EAM Leandre Cristòfol de Lleida amb l’objectiu d’afrontar junts un mural col·lectiu fet a llapis.\nCriss-Crossing es va realitzar per primera vegada el 2009 a una residència artística de Bedford Creative Arts del Regne Unit. Des de llavors ha estat implementat sis vegades, desenvolupant-se en diversos contextos i amb diferents persones de distintes edats i condicions.\nEl projecte combina diferents registres propis de la tradició artística. D’una banda pren com a referència el fet de caminar com a pràctica estètica, per tal d’aprofitar les accions i conseqüències que se’n deriven, com per exemple l’observació i la reflexió sobre el nostre entorn; i de l’altra banda, incorpora l’ús de la fotografia digital per utilitzar-la com a punt de partida per tal d’observar i generar un\nregistre gràfic a partir de l’acte de caminar a la deriva pels carrers de Lleida. Finalment fa ús del dibuix com a sistema universal de representació.\nL’experiència de dibuixar esdevé un assaig col·lectiu, de la mateixa manera que ho ha estat tot el recorregut. Caminar, observar i registrar mitjançant la fotografia digital és el punt de partida per produir la memòria gràfica que es transformà en un gran mural de dibuixos a llapis sobre algunes parets a l’entorn de la Saleta de la Panera. El dibuix com a sistema universal de representació serveix per aglutinar les experiències entrecreuades dels participants.\nGràcies al suport del Centre d’Art La Panera, Escola Municipal d’Art Leandre Cristòfol, La Saleta (Serveis Socials de Lleida); a l’aportació de Natàlia Castellanos y Jordi Belillas en la imatge gràfica del projecte; especialment a la Roser San Juan, Marta Pallarés i l’Alba Pirla per la seva constant atenció en les tasques de coordinació, i sobretot, als i les participants implicades amb la proposta: Alexandra Barticel / Yoounes Boouhout / Marta Casado / Alba Cazorla / Cristina Creus / Natàlia Gómez / El Mustafa Mahbour / Laura Mercado / Dorel Mortilla / Angel Picó / Gisela Rué / Hossein Tigra / Djiguda Traore (Jimi) / Manel Castells / Florin Pralaste


maredetrès: Fent balanç\ngeblitzt - enxampada\nAquesta primera setmana ha estat mogudeta. Tornar a la rutina no és cosa fàcil, ja ho sabem. El desajust horari inevitable ha fet estralls cada matí, i és que les pobres criatures necessiten temps per tornar-se a habituar a llevar-se a les set, dinar a les dotze, sopar a les set i ser al llit a les vuit. Diguem també que l'adaptació en sentit contrari va ser més fàcil: a qui no agrada anar-se'n a dormir a hores altrament prohibides, menjar a deshora i mandrejar al llit fins a tal punt, que fins i tot els pares es lleven abans que tu. Tenint festa. Per això, i també amb l'ajuda del terrabastall del matí de Reis, els dos primers dies van ser d'acumulació de petites desgràcies. Algunes d'elles, de conseqüències encara imprevisibles.\nDilluns, entre portar nens tard a l'escola i el Kindergarten, retirar les teranyines de la nevera i llençar degudament els paperots d'embolicar (i els plàstics també), gairebé no hi va haver temps de mes. Malgrat tot, amb un bon humor destacable, vaig agafar el cotxe per anar a recollir Gran i Mitjana, amb la mala sort que la desviació de ruta provocada per una aturada en un forn, amb l'objectiu de comprar brezels acabats de fer, va acabar amb un flaix d'un radar urbà que no sabia ni que existís. Amb l'agreujant que em temo que és una zona de 30 km/h i vaig accelerar encara més per passar un semàfor en verd. La temuda carta encara no ha arribat, però em veig agafant l'autobús un parell de mesos, com ja li va passar a una altra mare de l'escola. Que no és l'única, per cert. Sembla que l'afany per arribar a temps a l'escola s'ha cobrat ja unes quantes víctimes, entre les progenitores. I per acabar-ho d'adobar, el dia es va tancar amb una mala notícia laboral, previsible, però no per això menys dolorosa. Un dilluns horribilis, que riu-te'n de la reina d'Anglaterra.\nMalgrat tot, vaig començar el dimarts amb actitud sorprenentment positiva i energies renovades. I quan semblava que podíem tancar la paradeta sense incidents destacables, va i la Mitjana agafa el Petit a collibè i immediatament li salta pel damunt i cau estrepitosament contra el canto de la taula de la tele. El croc sol ja em va posar els pèls de punta, i la banya va ser substancial. Els plors de la Mitjana, per cert, també. I els del Petit, comprensiblement, arribaven al cel. I enmig d'aquest panorama de desesperació, al qual ràpidament em vaig sumar, ens va atrapar el paredetrès. Poc després, amb la banya ja refrigerada i un Petit aparentment sense efectes secundaris del cop, llegeixo un email de la FrauB, alertant de nou de la presència de polls a la classe. Revisió al cap del Gran i... bingo! Tractament al canto i Gran llevat fins a quarts de deu.\nLa resta de la setmana no ha estat tan nefasta, però sí carregada d'extres: dentista del Gran (en una consulta que mereix un post a part), festa d'aniversari del Petit al Kindergarten (sense cap ganes de celebracions per part seva) i, per acabar-ho d'adobar, les restriccions alimentàries que ens hem autoinfligit el paredetrès i jo. Per, diguéssim, recuperar la línia. La de 2003, per ser exactes. Estem molt conscienciats, no us penseu, però tot i així costa fer un macropastís amb xocolata i esmartis per al Petit, veure com el tallen i se'l cruspeixen davant teu, i encara haver de recollir-ne les engrunes. Sort que un parell d'hores després es va produir l'única notícia realment positiva de la setmana: va arribar el matalàs que vam comprar al juliol. De la mida que tocava. Un miracle. Al·leluia!\nPublicat per maredetrès a 12:57\nEtiquetes de comentaris: actualitat, Alemanya, criatures\nLa Nansa del Cistell 10 de gener de 2014 a les 14:21\nDéu n'hi dó de la setmaneta no...???? vols dir que no estaríeu millor a "casa"...jijiji!!\nPer aquí tot com sempre, agraïnt una mica, només una mica la tornada a la rutina i a la normalitat; però també com sempre, a tot drap!\nmaredetrès 10 de gener de 2014 a les 14:30\nSí, nena, ja ho veus... però sembla tot sota control, menys la retirada de carnet, que ja no depèn de mi. Petons a tots :-))\nAnònim 11 de gener de 2014 a les 12:02\nNoia, ja som dues: a mi em van multar el dimecres, venia del dentista i va durar més del que em pensava i volia anar ràpid a la feina encara amb anestèsia local. El poli que em va parar després no m'entenia (de l'anestèsia) i em va posar multa igual encara que em va dir que "ho sento molt que comenci així el dia"...(no em van treure punts per sort). Ànims. Eulàlia de Colònia\nmaredetrès 11 de gener de 2014 a les 21:32\nM'estic adonant que no estic sola!! A veure com acaba la història. Gràcies pels ànims!!


Segon principi del Mètode de Validació - FIBS - Fundació Família i Benestar Social\nSegon principi del Mètode de Validació\nBy Comunicaciómaig 14, 2021 Notícies\nEl segon principi de la Validació ens recorda que les persones grans mal-orientades o desorientades deuen ser acceptades tal com són: no hauríem de intentar canviar-les\nNaomi Feil es recolza en l’acceptació positiva incondicional de Carls Rogers per a l’elaboració d’aquest principi, com també en la visió humanista del client elaborada per May, Maslow i Freud.\nCom gestionem en el dia a dia quan una persona desorientada reacciona de manera agressiva quan intentem ajudar-la en la dutxa? Acceptem que potser no és el moment, o que hi ha alguna cosa que la incomoda o recorrem al nostre ventall d’estratègies benvolents per intentar canviar el seu comportament i aconseguir que es dutxi?\nEtiquetar i classificar solen ser mètodes que ens donen una certa sensació de control. Per això quan ens trobem davant una reacció tan humana com aquesta, sovint ens aixopluguem sota el parany dels trastorns del comportament. Des de la mirada de la Validació podem modificar aquesta etiqueta i observar aquestes reaccions com a comportaments que ens trastornen. D’aquesta manera es canvia el focus i ens obliga a compartir la resolució del conflicte centrant-lo en la relació.\nLes persones podem reaccionar de manera agressiva quan ens sentim en perill. Per una persona gran desorientada, que potser no va adquirir l’hàbit de dutxar-se diàriament, pot suposar un perill que una persona que no reconeix la vegi despullada i vulnerable.\nPer una persona cuidadora, que posa tot el seu esforç i energia en fer la seva feina, pot ser frustrant no aconseguir el resultat esperat. Inclús podria ser també un perill. “Si no aconsegueixo dutxar aquest senyor potser pensen que no faig bé la meva feina…”.\nTotes aquestes hipòtesis es poden donar en el nostre dia a dia. La validació no busca saber la veritat, sinó acompanyar la persona en la vivència de l’emoció, sense intenció de canviar res.\nGràcies a una actitud empàtica i a l’acceptació de l’expressió de les emocions, inclús d’aquelles que ens trastornen, podrem deixar l’espai necessari perquè la persona desorientada, amb els seus propis recursos i amb el nostre acompanyament, trobi una solució a la situació.


Cases Rurals Alt Pirineu i Aran La Lluisa del Peretó Rutes Catalunya Rutas cataluña Vegueries Informacion Turistica de Catalunya portal guia barcelona tarragona lleida girona alt pirineu aran ebre ciudades andorra central españa spain Esqui playa costa mapa Hoteles Campings Turismo rural deportes aventura pueblos rutas monumentos fiestas\nCasa Peretó s/n\nLa Lluïsa del Peretó, és una residència -Casa de Pagés- situada al poble d'Alinyà dins la barriada de Llobera. Alinyà, es troba situat a cavall de la comarca de l'Alt Urgell i el Solsonès. Té una altitud d'uns 950 metres i un clima pròpi de la zona pre-pirinenca.\nLa Lluisa del Peretó, ofereix als seus clients un espai on poder gaudir en pau i harmonia de la Vall.\nAl restaurant podràs gaudir de deliciosos plats de cuina tradicional prepirinenca.\nCuina amb receptes ancestrals recuperades de les antigues cuines de la Vall, modernitzades i adaptades als gustos actuals. Podreu degustar tot tipus de plats de cuina Pirinenca al llarg de les quatre estacions de l'any.\nHivern: caça major: senglar, isard.... També el famós trinxat, l'escudella i peus de porc.\nPrimavera: bolets (carreroles, moixerons).\nEstiu: Truites escabetxades del riu Segre, Pebrots del "piquillo", pollastre de pagès....\nPer veure el Menú de Temporada, Feu Click Aquí.\nTambé diposem de residència-Casa de Pagès. Per qualsevol consulta podeu contactar trucant al 973370181.\n12 km fins Organyà.\n36 km fins La Seu d'Urgell.\n50 km fins Andorra.\n40 km fins a Solsona.\n1 Hora de les pistes d'esquí.\n30 min. de l'estació de bus.\n2 hores i 30 minuts de l'aeroport.\n1 hora de l'estació de tren.\nPer veure el Mapa, Feu Click Aquí.\nEquipament: Telèfon, Calefacció, Terrassa, Rentadora.\nSi ho desitgeu, podeu contactar amb La Lluisa del Peretó a travès d'aquest formulari.\n» Alzina d'Alinyà, l'\n» Fígols d'Organyà


ARAMULTIMÈDIA - Aquests són els 12 concerts i les 5 pel·lícules que formen la programació d'estiu a Alcoi\nTambé hi ha programació esportiva i d'oci\nAquests són els 12 concerts i les 5 pel·lícules que formen la programació d'estiu a Alcoi\n29/06/2018 - 9:53 Escrit per RUBÉN LLEDÓ\nMúsiques d'estiu i cinema d'estiu és la proposta de la Regidoria de Cultura de l'Ajuntament d'Alcoi per als mesos de juny, juliol i agost. Es projectaran les pel·lícules a la plaça de la Uixola, el carrer Teodoro Llorente, plaça Centenari, parc de Cantagallet i plaça Ferrandis i Carbonell. Raül Llopis, regidor de Cultura, apunta que "cada barri tindrà la projecció d’una pel·lícula". Tota la programació de música i cinema la podeu consultar a la imatge de la notícia.\nHi haurà concerts de les bandes d’Alcoi, grups de dolçaines i percussió, així com de l’Orquestra Simfònica d’Alcoi a través de Sinfonatura, en la plaça Ferrandis i Carbonell, la plaça El Fossar, la plaça de Dins, l’auditori Amando Blanquer, la Glorieta i la Font Roja. Són 12 concerts i 5 pel·lícules. La programació compta amb la col·laboració de la Generalitat Valenciana a través de la XV Campanya de Concerts d’Intercanvis Musicals de la Generalitat Valenciana i Institut Valencià de Cultura, la XXIII Campanya de Música als pobles de la Diputació d’Alacant.\nLlopis afirma que "aquest any hem volgut separar la programació cultural de la resta, pense que tenim una gran oferta de concerts a la nostra ciutat i el públic podrà gaudir de la música al carrer".\nAquesta altra programació a la qual es refereix el regidor se centra en l'activitat a les piscines. Els dijous, 5, 12, 26 i 9 d’agost de 10 a 13 hores hi haurà activitats infantils amb unflables a la Piscina Municipal 'José Trenzano Alós' amb entrada gratuïta per als menors de 16 anys. A més els majors de 65 anys tindran l’entrada gratuïta a totes les piscines municipals els dilluns de juliol i agost.\nCal destacar que les rutes guiades de 'Descobreix Alcoi' tampoc se'n van de vacances. Els dissabtes de juliol i agost seguirà la campanya Descobreix Alcoi amb la Ruta Europea del Modernisme. També hi haurà visites guiades a la Sarga els diumenges 1 i 15 de juliol i 5 i 19 d’agost. El diumenge 29 de juliol serà la visita les excavacions arqueològiques d’El Salt i el diumenge 26 d’agost, Escenaris de la crònica negra d'Alcoi (1900 – 1936).\nActe en l'estiu de 2017 / AM\nMúsiques d'estiu i cinema d'estiu és la proposta de la Regidoria de Cultura de l'Ajuntament d'Alcoi per als mesos de juny, juliol i agost. Es projectaran les pel·lícules a la plaça de la Uixola, el carrer Teodoro Llorente, plaça Centenari, parc de Cantagallet i plaça Ferrandis i Carbonell. Raül Llopis, regidor de Cultura, apunta que "cada barri tindrà la projecció d’una pel·lícula". Tota la programació de música i cinema la podeu consultar a la imatge de la notícia. Hi haurà concerts de les bandes d’Alcoi, grups de dolçaines i percussió, així com de l’Orquestra Simfònica d’Alcoi a través de Sinfonatura, en la plaça Ferrandis i Carbonell, la plaça El Fossar, la plaça de Dins, l’auditori Amando Blanquer, la Glorieta i la Font Roja. Són 12 concerts i 5 pel·lícules. La programació compta amb la col·laboració de la Generalitat Valenciana a través de la XV Campanya de Concerts d’Intercanvis Musicals de la Generalitat Valenciana i Institut Valencià de Cultura, la XXIII Campanya de Música als pobles de la Diputació d’Alacant. Llopis afirma que "aquest any hem volgut separar la programació cultural de la resta, pense que tenim una gran oferta de concerts a la nostra ciutat i el públic podrà gaudir de la música al carrer". Aquesta altra programació a la qual es refereix el regidor se centra en l'activitat a les piscines. Els dijous, 5, 12, 26 i 9 d’agost de 10 a 13 hores hi haurà activitats infantils amb unflables a la Piscina Municipal 'José Trenzano Alós' amb entrada gratuïta per als menors de 16 anys. A més els majors de 65 anys tindran l’entrada gratuïta a totes les piscines municipals els dilluns de juliol i agost. Cal destacar que les rutes guiades de 'Descobreix Alcoi' tampoc se'n van de vacances. Els dissabtes de juliol i agost seguirà la campanya Descobreix Alcoi amb la Ruta Europea del Modernisme. També hi haurà visites guiades a la Sarga els diumenges 1 i 15 de juliol i 5 i 19 d’agost. El diumenge 29 de juliol serà la visita les excavacions arqueològiques d’El Salt i el diumenge 26 d’agost, Escenaris de la crònica negra d'Alcoi (1900 - 1936).


TAC12 TV - Les obres d'urbanització dels terrenys on s'havia d'instal·lar Ikea podrien començar aquest març\nPas ferm en el projecte que ha de permetre la construcció d'un nou centre comercial a tocar de la T11 a Tarragona, on inicialment s'havia d'instal·lar IKEA. La urbanització dels terrenys podria començar al març. Avui s'ha aprovat al ple. El nou pas es dona ara enmig del mandat del govern de Ricomà que, assegura, ja no hi ha marxa enrere en aquest projecte perquè els costos d'aturar-lo serien molt elevats.\nEl Ple de l'Ajuntament de Tarragona ha aprovat aquest dimarts al matí les obres d'urbanització del sector PPU-10 als terrenys annexos a l'autovia T11 on la multinacional Ten Brinke construirà un nou parc comercial. Per valor de 13,8 milions d'euros, els treballs s'adjudiquen a l'empresa UTE COMSA-ROGASA que haurà d'adequar els solars per deixar-los a punt per a la construcció dels nous edificis.\nA bmés a més del centre comercial, el pla parcial estarà integrat per 1.200 edificis, dels quals 400, un 35%, es destinarà a habitatge per a lloguer social. I és aquesta l'aposta en la qual s'agafa el govern d'Esquerra i Comuns per justificar el pas endavant. Asseguren que el projecte ja està molt desenvolupat i aturar-lo comportaria indemnitzacions i costos milionaris per a l'Ajuntament. Per això, diuen, que ja han obert converses amb Ten Brinke per treballar perquè la seva implantació no sigui negativa per al comerç local.\nL'adjudicació també ha tirat endavant gràcies als vots de Ciutadans, el Partit Popular i PSC. Els socialistes, els impulsors del projecte, parlen ara de "beneïda herència" que cau en mans de l'equip de Ricomà i mantenen serà rellevant per cosir la ciutat.\nPrecisament, l'oposició, aquesta vegada la CUP i Junts, han criticat que la construcció d'aquesta nova àrea comercial no contribuirà en la cohesió de la ciutat, sinó que principalment farà mal al comerç de proximitat.\nLa urbanització dels terrenys de la T11 podria començar aquest març i tindrà un període d'execució de 15 mesos. Tot i l'aprovació, des del govern, Xavier Puig ha remarcat que la seva política per lligar la ciutat passa pel desenvolupament de petits plans parcials i l'equilibri entre el nou habitatge i la rehabilitació.\nMés en aquesta secció: « Torna a Llagostera Els Centres Cívics de Tarragona aposten per temàtiques sostenibles i per la inclusió social »


Amigos del sidecar - Bretaña julio 2019 - Concentraciones, rutas y viajes\nBretaña julio 2019\n#1 · 30/Abr/2020, 23:02\n06/07/19 Berga - Auch - Condom\n#2 · 03/May/2020, 10:20\n07/07/19 Condom - La Rochelle\nVam anar recorrent el front marí cap a la Cours des Dames, des d'on la vista de la Tour Saint-Nicolas, la torre més alta de les dues torres del s.XIV que controlen l'entrada al port amb els seus quaranta-dos metres, és espectacular, encara que mirant-la per fora no puguis gaudir del laberint d'escales i passadissos del seu interior, que fins i tot inclou una sala voltada d'estil gòtic. La perspectiva tenia inclosa la vista del Phare Rouge, el Phare Vert una mica més allunyat, una nòria, unes models excepcionals amb la llum que encara hi havia a un quart d'onze de la nit i una llum privilegiada a un quart d'onze de la nit.\n#3 · 06/May/2020, 09:24\n08/07/19 La Rochelle\n#4 · 06/May/2020, 18:58\nToda aquella zona es guapisima , nosotros ibamos antes cada año para Noviembre a una cocentra de Guzzis . En el 2018 fuimos tambien por alli\n#5 · 09/May/2020, 21:42\nAquesta galeria comercial, juntament amb la Place Graslin i la Brasserir La Cigale, un restaurant Art Nouveau de finals dels segle XIX, van ser escenari de la película Lola (1961) del director Jacques Demy. Nosaltres ens vam saltar la visita al restaurant i a la galeria vam mirar-nos tots els aparadors, visitant la botiga Nature & Découvertes, on vam comprar una maleteta isotèrmica.\n#6 · 12/May/2020, 12:01\n#7 · 22/May/2020, 01:18\nVannes - Íle de Saint-Cado - Pont-Aven - Concarneau - Quimper\nLa costa sud i el furt dels aneguets\nAbans de marxar de Vannes, vam aprofitar per fer una volteta final. Vam veure que era una ciutat molt animada i amb molta vida, molta més de la que ens pensàvem. Els comerços de dintre de la muralla eren comerços pels vilatans i no pels turistes, contràriament al que acostuma a passar en aquests llocs. A més, vam entrar a la botiga Du Pareil au même i vam comprar unes peces de roba maquíssimes i divertidíssimes a la Merlès.\nA uns 35 Km de Vannes ens vam aturar per visitar la Íle de Saint-Cado, un poble-illa a la ria d'Étel unit a la terra per un pont. De fet, més que una ria, es tracta d'un petit mar de més de 20 Km2 en el que l'aigua salada i l'aigua dolça es barregen al ritme de les marees, el que ha originat una barrera de sediments (sorra) que l'aïllen en molts aspectes, aconseguint que se succeeixin llacunes, platges salvatges, maresmes i conques ostrícoles entremig dels molts illots que hi ha. L'aparcament estava molt ple, però vam poder deixar el sidecar perfectament\nTot i que l'illa i el pont criden molt l'atenció, hi ha un petit illot d'uns vint-i-cinc metres de diàmetre que fa que els teus ulls se'n vagin al seu damunt i et preguntis què fa una casa amb la porta i les persianes de color blau cel en aquell lloc. Es tracta de l'antiga casa del guarda dels vivers d'ostres i l'illot, que es va batejar amb el nom de Nichtargér, és accessible a peu amb la marea baixa.\nEl poble és un antic port de la sardina i va prendre el nom d'un eremita que hi visquè durant el segle VI que després va ser elevat a sant i per qui es va construir la capella (s. XII, tancada malgrat que havíem llegit que a l'estiu era oberta) que és Monument Històric. Enfrontat a la capella, hi ha un calvari que data de 1832 i la resta són una trentena de cases que s'organitzen en base a tres carrers i una plaça i una font votiva (s. XVIII) coronada amb una creu celta (afegida el segle XX). Nosaltres vam fer un recorregut al voltant de l'illa per un caminet que va ser accessible amb la cadireta (amb alguna petita dificultat).\nSortint de l'Íle de Saint-Cado, teníem previst buscar un lloc per dinar i just passat l'Étel vaig veure una zona comercial en la que hi havia una boucherie amb plats preparats, una pizzerie-rostisserie, una boulangerie i l'American's Snack, un restaurant estil dinner americà en el que vam decidir demanar-nos uns entrepans i unes frites.\nL’únic creuament entre la costa del Pays de Lorient i la del Pays d’Auray, el Pont-Lorois, travessa el riu Étel i connecta Belz amb Plouhinec. Completat el 1841, va ser destruït dues vegades (el 1894 i el 1944) i de fet el pont actual es va inaugurar el 13 de setembre de 1956 i deu el seu nom a Édouard Lorois, prefecte de Morbihan des de 1838 fins a 1848. La seva longitud total és de 237 m. Però nosaltres ens vam acostar a veure'l perquè teníem ganes de refrescar-nos una mica mullant-nos els peus.\nEns vam dirigir cap a Pont-Aven, poble famós a partir de finals dels segle XIX perquè s'hi va instal·lar una colònia artística que hi va imprimir nous colors i hi va impregnar un esperit bohemi. El pintor Eugène Henri Paul Gauguin es va convertir en el centre d'un grup de pintors experimentals coneguts amb el nom d'Escola de Pont-Aven que van constituir l'anomenat simbolisme. El seu estil de pintura va començar a transformar-se des del començament de l'impressionisme fins a un estil molt més personal que ha marcat la història de l'art pictòric. Molt turístic, ens va costar trobar un lloc per aparcar, però com que el sidecar no deixa de ser una moto pot aparcar de forma no legal del tot. Vam veure un munt de galeries d'art i botigues per a turistes d'un cert nivell, però una de les primeres coses que ens va cridar l'atenció va ser el lavabo adjacent al pont sobre el riu Aven.\nEn un stand promocional de La Bretanya vam girar una ruleta i ens va tocar una bossa amb informació turística i una bossa de patates fregides d'un productor local, després vam fer una mica de passejada per les passarel·les i ponts d'un dels circuits al voltant del riu.\nDe tornada a la Place Paul Gauguin, ens vam abocar a la barana sobre el riu per mirar els aneguets, embaladint-nos-en tant que a la Merlès li va caure el xumet de la boca i, tot i que jo el vaig arribar a tocar a l'aire dos cops amb la mà que no subjectava la nena, va desaparèixer endut pel corrent fluvial.\nLa Merlès es va trasbalsar per la pèrdua i nosaltres li vam dir que sí que l'havia perdut, però que com a compensació havia fet feliç un aneguet del riu. A partir d'aquell moment, va començar a explicar-nos alguna cosa, tot i que per aquelles dates encara no parlava i només deia quatre paraules mal comptades, així que el que explicava era inintel·ligible. Però és que no parava! I a més anava posant cares de disconformitat. I si tot això no fos prou, quan veia el riu es posava a buscar el xumet, assenyalava l'aigua i seguia explicant la seva tràgica història en la que al final no vam saber si els aneguets eren bons o dolents.\nLa popularitat i la importància de Pont-Aven, però, és anterior a l'època dels pintors bohemis. Per una banda, el riu és navegable des de la seva desembocadura al mar fins al poble (10 Km), el que implicava que els vaixells que arribaven al moll estaven segurs i protegits. Per altra banda, el sinuós riu que salta entre els blocs de pedra per després omplir el tranquil estuari ho fa amb la vigorositat suficient com per fer girar unes quantes rodes de molí. De fet, en l'actualitat se n'han restaurat i estan en funcionament catorze molins, a més d'unes quantes rescloses que guien l'aigua cap a ells.\nLa Merlès, seguia encaparrada en explicar-nos la seva malaurada història sense parar de gesticular i buscar el xumet. És que hi havia tres circumstàncies que agreujaven el problema: ella anava constantment amb el xumet a la boca en aquella època, el xumet que havia perdut era nou d'aquell dia i a la bossa que dúiem mentre passejàvem per Pont-Aven no hi havia cap xumet de recanvi.\nEns va agradar força Pont-Aven, que tenia milers de racons que pagaven la pena, i potser li hauríem d'haver dedicat més temps, però també és cert que hi havia força gent i era car. Pels amants dels dolços, a tenir en compte que hi ha unes delicades galettes de mantega amb una olor única que s'elaboren artesanalment i que fins i tot van donar nom a una pel·lícula. El cas és que ja no ens quedava més temps i vam haver de tornar a la carretera.\nDisset quilòmetres més enllà de Pont-Aven, vam decidir aturar-nos, doncs havíem arribat a Concarneau. Vam entrar al poble i vam seguir les indicacions cap al port, allà vam veure unes naus militars i la ville-close, que era el nostre objectiu. Per sort, a les dues bandes de l'entrada del nucli murallat hi havia uns grans aparcaments que ens van facilitar la tasca de trobar un lloc on deixar el sidecar.\nA través de dos petits ponts llevadissos vam accedir a l'interior de la ville-close per la Rue Vauban, que porta el nom de l'enginyer militar Sébastien Le Prestre de Vauban, teòricament cèlebre pel seu mètode de setge, tot i que nosaltres el tenim present per totes les edificacions defensives que porten el seu segell. De fet, les muralles de Concarneau, malgrat que originàriament són del segle XIII, deuen el seu aspecte actual a la remodelació d'en Vauban el segle XVII.\nEstà farcit de botigues de souvenirs i restaurants i nosaltres hi érem a la pitjor hora del dia, doncs hi havia molta gent i a més encara feia calor. Vam trobar, però, una botiga de roba que estava força bé i on la Núria es va firar unes bruses.\nLes muralles disposen d'un parell de portes (la Porte aux Vins i la Porte du Passage) per accedir als molls, doncs encara avui Concarneau és el principal port tonyinaire d'Europa i el tercer de França de pesca fresca, pesca que arriba sobre les deu del vespre i que se subhasta a quarts de set del matí, horaris que no van coincidir amb la nostra visita.\nVam tornar a agafar el sidecar per dirigir-nos a Quimper, en concret a l'Appart'Hotel Terres de France, on havíem reservat un allotjament a mig camí entre un apartament, un alberg i una residència d'estudiants bastant ben situat. Un cop instal·lats, vam sortir a buscar un lloc per sopar tot passejant pel centre peatonal. A tocar del mercat, vam decidir-nos per La Taverne de Maitre Kanter per sopar la mar de bé a la seva terrassa. A més, vam poder gaudir del concert que hi havia davant del Bar des Amis i vam poder comprar llet i alguna altra cosa al Carrefour City d'allà al costat.\nVa ser un dia molt ben aprofitat, excepte per l'incident dels aneguets furtadors de xumets, i estàvem cansadots, així que no vam fer ja gaire res més que anar tornant cap a l'hotel per dormir.\n#8 · 25/May/2020, 23:48\n#9 · 28/May/2020, 14:32\nQue bueno la historia de la Merles y su chupete con el rio y los patos ja ja ja ja genial los peques\n#10 · 28/May/2020, 16:49\n#11 · 01/Jun/2020, 11:25\nLannion - Côte de Granit Rose - Dinan - Saint-Malo\nRoques roses, lluites en barca i un salconduit\nEl jardí al que hi podíem accedir des de la terrassa de la nostra habitació va servir per tal que la Merlès hi jugués una mica de bon matí, abans d'esmorzar (el teníem inclós), carregar la moto i sortir de ruta. Per cert, la boulangerie veïna tampoc no va obrir de bon matí.\nVam sortir en direcció nord fins que vam trobar el mar i llavors cap a l'oest, aturant-nos en un mirador per gaudir de la panoràmica sobre la Plage de Trestignel amb la Íle de Tomé i la resta d'illes i illots, un d'ells amb un far al damunt, davant la costa.\nPerò no va ser fins que vam arribar al Point de Vue Turquet de Beauregard (nou topònim del Point de Vue du Sémaphore des del 2015, quan la família Yves Turquet de Beauregard va cedir gratuïtament l'espai a la ciutat) que vam veure les famoses roques que ens havien dut cap allà.\nEns va costar bastant trobar un lloc per aparcar, doncs el parking de la Rue Saint-Guirec, amb capacitat per a uns cent-trenta cotxes, estava ple, igual que tots els carrers propers, i desconeixíem l'existència del Parking de la Cale de Porz-Kamor, un gran aparcament de terra al final de la Rue Aimée Fournier. Per sort, el sidecar tot i ser ample com un cotxe petit, és més curt i vam poder deixar-lo d'aquella manera no gaire lluny.\nEns vam dirigir cap al Phare de Mean Ruz o Phare de Ploumanac'h, doncs indica l'entrada al pas que porta al Port de Ploumanac'h. Es va construir en granit rosa per tal d'harmonitzar amb l'entorn classificat i protegit circumdant després que les tropes alemanyes destruissin l'original de 1860. Passejant com un ramat de cabres per un mar de roques de gran tamany i un color inquietant, vam acabar a la Plage Saint-Guirec.\nVam seure a la magnífica terrassa del luxós Hôtel Castel Beau Site, però ens van ignorar totalment i vam acabar marxant just quan la Merlès es despertava. Vam entrar al Restaurant Au Rest a Terre, on tampoc no ens van tractar gaire bé, doncs va costar que ens donessin una taula, vam haver d'acabar reclamant per tal que ens demanessin la nostra comanda, que va consistir en una pizza per a la nena i unes begudes per a la Núria i per a mi, i vam haver d'implorar clemència per tal de poder demanar una segona ronda de begudes.\nVam tornar a fer ruta seguint la costa en direcció oest, passant per diverses platges i ports en els que no ens deixava de sorprendre l'efecte de la marea baixa. No vam ser capaços de trobar l'Íle Renote tot i arribar a l'aparcament de l'entrada i en arribar al Port de Plaisance de Trébeurden vam decidir que ja havíem tingut prou de roques roses i vam girar cua.\nEns vam dirigir cap a Dinan i un cop allà cap al centre, trobant un aparcament enorme a la Place du Champ Clos, tot i que no creguis que estava farcit de llocs lliures, doncs de fet nosaltres vam aparcar estil moto en una illeta en la que no havien pogut fer una plaça d'aparcament per ser massa curta per a un cotxe. Llavors vam endinsar-nos pel Passage de la Tour, trobant-nos un petit concert a peus de la Tour de l'Horloge, una torre de vigilància del segle XV amb una alçada de 45 metres amb més importància de la que sembla, doncs a més de ser actualment un atractiu turístic visitable pujant cent cinquanta-vuit graons (impossibles amb la cadireta) que t'asseguren una magnífica panoràmica de la ciutat, el permís del Duc de Bretanya François II implicava un reconeixement d'estatut polític a la ciutat en general i a la burgesia en particular, doncs en aquella època les torres amb rellotge necessitaven d'aquest permís per ser construïdes.\nPer reforçar aquest reconeixement, la Duquessa Anne de Bretanya va donar el 1507 una campana de dues tones i mitja que es va batejar com Anne, però que es va fondre el 1906 per fabricar-ne una altra idèntica a l'anterior i batejada com Duchesse Anne que és actualment al capdamunt del beffroi, un dels dos que queden drets en tota la Bretanya.\nTot el centre s'organitza en un traçat medieval amb carrers gremials, calçades de llambordes i cases de fins a cinc segles d'antiguitat amb entramat de fusta, acabades en un triangle punxagut i suspeses per columnes de pedra que en molts casos donen lloc a porxos. De fet, a la Place des Merciers ens vam trobar una grua de grans dimensions treballant en la neteja de l'ensorrament d'una casa.\nDurant la passejada vam poder sentir parlar en els principals idiomes europeus i no és d'estranyar no només per com estava de ple l'aparcament, sinó perquè la quantitat de turistes que la visiten és superior al mig milió de persones.\nAnàvem passejant sense rumb fixe, vam passar pel nucli format per la Rue de l'Horloge, la Rue de la Poissonerie, la Place des Merciers, la Grand Rue, la Place des Cordeliers i la Rue de la Lainierie fis que vam agafar la bonica i costeruda Rue du Jerzual, on ens vam fixar en els porticons de les finestres de la planta baixa d'alguns edificis i la seva curiosa obertura per convertir la finestra en un mostrador amb sostre. Aquest carrer és preciós, però s'ha de tenir en compte que el desnivell és important (hi ha punts on arriba al 35%), que les llambordes estan molt castigades, provocant que en alguns punts anar amb una cadireta de rodes petites sigui força complicat, i que o bé se segueix endavant o bé es gira cua perquè els pocs carrers adjacents no són una alternativa.\nLa Rue Jerzual acaba en la Porte du Jerzual, on el carrer passa a anomenar-se Rue du Petit Fort. També hi trobem cases dignes de destacar, com la Maison du Gouverneur, una casa amb entramat de fusta del segle XV originàriament propietat d'un teixidor artesà que va acabar en mans del governador de la ciutat, tot i que mai no hi va viure per no estar protegida intramurs.\nVam acabar al port del riu La Rance, que és navegable des de la seva desembocadura a Saint-Malo fins a Dinan. De fet, la ciutat deu bona part de la seva importància a la prosperitat que aquesta sortida a les seves mercaderies els va proporcionar fins al seu declivi al segle XIX. Per això també la baixa que havíem fet va ser l'entrada principal a la ciutat durant força temps.\nEl port ens el vam trobar molt animat i no només per les embarcacions d'esbarjo que hi ha ni per la quantitat de bars i terrasses, ni per la quantitat de turistes, sinó perquè s'hi estava celebrant una competició fluvial en la que uns equips en barca bé uniformats o ridículament disfressats s'enfrontaven de dos en dos creuant-se una barca amb l'altra i atacant-se mútuament un component de cada equip en una plataforma a la popa de la nau i brandant una llança als seus braçós. L'animat speaker, les veus aclamants dels espectadors, els seus riures i els crits amenaçadors, grollers i amb sorna que es llançaven els equips conformaven un paisatge sonor admirable. Per aquells a qui interessi, la final de les Joutes Nautiques la va guanyar Mariés du Plumaugat a Tuches de Guenroc després de nou assalts i el premi es va destinar a P'tits Corps Malade.\nEns hi vam estar una estoneta, però finalment vam decidir tornar cap al centre, però no pas per la costeruda Rue Jerzual, doncs no ens crèiem capaços de pujar la cadireta. Vam enfilar per la Rue du Port, des d'on teníem una bonica vista del Viaduc de Dinan, que es va construir el segle XIX per salvar la vall i donar un accés còmode a la ciutat, just quan l'entrada portuària començava el seu declivi, assegurant la prosperitat de la vila.\nFeia molta calor i tot i ser molt més còmode perquè circulàvem per asfalt o voreres moderns, ens va costar una mica. En la llunyania, però encara participàvem del brogit de la competició.\nMirant de ser a l'ombra tant com podíem, vam fer una volta, en la que vam poder veure per fora la Basilique Saint-Sauveur, però ja estàvem cansats i la calor era molt forta, així que vam anar a buscar la moto i vam marxar, deixant també per veure l'església de Saint-Malo, el castell i la muralla, de la que es conserven quinze torres i quatre portes.\nHavíem reservat el dia anterior un hotel amb aparcament per dues nits a la vila històrica intramurs de Saint-Malo, però quan ens hi estàvem acostant no vam parar de trobar-nos carrers tallats i gendarmes amb poques ganes de donar explicacions. En una petita plaça on el control eren un únic gendarme i una valla, vam explicar-li que teníem una reserva, que havíem d'arribar a l'hotel per descarregar l'equipatge i que a més teníem aparcament reservat. Ens va dir que necessitàvem acreditar-ho i llavors vam trucar a l'hotel, des d'on ens van dir que no teníem reservat l'aparcament (després vam comprovar que teníem un correu de prop de mitjanit en què ens avisaven que no ens podien reservar aparcament per a la primera nit), de tota manera al gendarme vam seguir insistint-li i al final més per pesats i per estar bloquejant una part del trànsit ens va deixar passar. Ens vam arribar a la Porte Saint-Vincent entre una munió de gent, vam aparcar el side i ens vam acostar caminant a l'hotel. Allà ens vam entendre millor: ens van confirmar que no teníem aparcament per aquella nit, però que ens donaven un certificat (salconduit) per poder entrar fins a la porta de l'hotel a descarregar i després ens van proposar aparcar a la mateixa Place de la Poissonerie de forma il·legal amb la garantia de no ser multats. Un cop instal·lats, ens van oferir aparcar al pàrquing davant de la Porte Saint-Vincent i em van donar una tarjeta per entrar-hi. Vaig passar el control, però vaig veure de reüll que el guarda sortia de la garita. Res més aparcar a la següent planta, va aparèixer per les escales, va venir cap a mi i va començar a parlar-me sense que entengués res. Finalment, em va dir que també tenia un sidecar i em va estar ensenyant fotos.\nVam sopar a la Crêperie Brasserie La Malouinière, on vam passar una mica de calor i on ens hi vam estar una bona estona més de la que esperàvem. De fet, vam haver d'anar sortint al carrer amb la Merlès per torns mentre esperàvem que ens servissin menjar. Havent acabat el sopar, vam voltar una mica i vam anar cap a l'hotel per agafar una jaqueta per a la nena i a la sortida la vam ajudar a enfilar-se al peix que presideix l'antic mercat del peix.\nAmb la nena protegida de les inclemències del temps, en realitat del possible aire perquè seguia fent moltíssima calor, vam pujar a la muralla per l'accés de la Porte Saint-Vincent i vam agafar lloc a tocar de La Grand Porte, és a dir que no teníem visió directa dels focs i vèiem els que s'entairaven prou, però és que hi havia moltíssima gent. Va ser la cloenda perfecta a un dia magnífic.\n#12 · 01/Jun/2020, 11:28\nCom que havíem anat a dormir tard pel castell de focs del catorze de juliol, ens vam llevar amb la calma, la Merlès va preparar les visites del dia consultant el Google Maps i comentaris del Tripadvisor i vam baixar al menjador a esmorzar.\nEns estàvem allotjant a l'Hôtel Bristol Union, situat a la Place de la Piossonnerie, d'aquí que qualsevol entrada o sortida de l'hotel implicava jugar una estona al mercat al mig de la plaça.\nVam sortir per la Porte Saint-Vincent i vam esperar a la parada que aparegués el trenet turístic amb el que vam voltar la ciutat mentre rebíem les explicacions pertinents d'allò que vèiem.\nDurant tres quarts d'hora vam recòrrer l'interior de la muralla i vam poder conèixer part de la història de la ciutat, que s'enorgull de no haver estat mai conquerida, malgrat que la gran majoria dels edificis són reconstruccions dels que hi havia abans dels bombardejos del 1944.\nVam anar a l'oficina de turisme, que està allà al davant a informar-nos sobre què podíem veure o fer i en sortir d'allà la Merlès va sentir com l'art la cridava.\nPer no perdre gaire temps dinant, vam menjar-nos uns entrepans a Bakery Maison Hector i llavors vam anar al Quai de Tere Neuve per veure l'Étoile du Roy, una fragata corsària rèplica d'una del 1745 que està ancorada al port i és una de les visites recomanades a l'oficina de turisme, però va resultar que després de fer tota la caminada, el veler que hi havia no era aquest. Per tornar cap a la ciutat intramuralla ho vam fer per la Grande Plage du Sillon, des d'on vam poder admirar les vistes del Fort National i el Château de la Duchesse Anne.\nMentre la Núria i la Merlès gaudien d'una reparadora migdiada, jo vaig omplir les bosses de la roba bruta, les vaig carregar a la cadireta i em acostar a la bugaderia que hi havia a la intersecció de la Rue de la Halle aux Blés i la Rue de la Herse.\nDe tornada a l'hotel, em van avisar que ja podíem treure el sidecar de l'aparcament i ficar-lo en un pàrquing privat proper, així que el vaig anar a buscar i vaig fer totes les voltes necessàries per arribar-hi (segons per quina porta entres, és impossible arribar a segons quin punt, per tant, el primer és encertar la porta i després el camí correcte, doncs els sentits no alternen d'un carrer a l'altre, complicant molt la circulació).\nTots tres junts un altre cop, vam decidir fer un passeig pels llocs que ens havien agradat durant la visita guiada del trenet, aprofitant per visitar alguna botiga que ens va agradar, tot i que no vam acabar comprant res.\nDurant el passeig, vam mirar també on sopar i ens vam decidir per la Crêperie Le Biniou, on vam poder agafar una taula a la terrassa i assaborir unes galettes. La Merlès, però, no va poder acabar l'àpat asseguda i vam haver de perseguir-la una mica, així vam fer baixar l'àpat i anar a dormir més lleugers.\n#13 · 01/Jun/2020, 11:30\nSaint-Malo - Cancale - Le Mont-Saint-Michel - Rennes\nDesprés d'esmorzar, vam demanar per treure el sidecar del pàrquing i quan hi vam arribar vam trobar que teníem un cotxe que no ens deixava sortir (havien venut dos cops la plaça). Van haver d'investigar, però finalment ens van deixar sortir. Vam carregar i vam deixar enrere Saint-Malo, però abans vam poder veure com l'Étoile du Roy sí estava llavors ancorat al Quai de Tere Neuve.\nEnlloc d'anar directes cap a la nostra propera destinació, vam preferir anar resseguint la costa, d'aquesta manera vam poder veure platges i paisatges que d'altra manera no hauríem vist.\nJa dins la badia del Mont-Saint-Michel, hi ha Cancale, una vila coneguda per les seves ostres, que ja es consumien a l'època dels romans. Va ser proveïdora de la cort reial de marisc i de mariners. Vam aparcar a l'ombra del far, vam donar-nos una volta pel mercat d'ostres i vam comprovar el seu èxit amb la quantitat de closques que hi ha als voltants. Fins i tot, quan ja estàvem a punt de marxar, va arribar la furgoneta dels vins.\nVam seguir per la costa en direcció al Mont-Saint-Michel, però abans d'arribar-hi ens van desviar cap a uns aparcaments enormes. Allà, ens van considerar cotxe i vam haver de pagar els 20€ que costa aparcar i poder utilitzar l'autobús llançadora. Abans, però, vam obrir el debat de si agafar la cadireta o agafar la motxilla per portar la Merlès, doncs no recordàvem si hi havia gaires escales de la nostra humida visita del 2007.\nEns hauria agradat molt més tenir la imatge de nosaltres amb el sidecar davant de Le Mont-Saint-Michel, però el sistema era aquest i no es podia fer res. També s'ha de dir que hi havia com a mínim una quinzena de llançadores que ni tan sols donaven la volta, doncs es podien conduir des d'ambós costats.\nVam creuar la porta i vam trobar-nos una munió de gent espectacularment enorme i no era perquè a tocar de la porta s'hi concentrés més gent o perquè hi hagués alguna botiga o establiment turístic que congregués més gent, no. Estava tot a petar!\nVan començar els graons que no recordaven i que convertien la visita turística en un infern per a aquells que portessin una cadireta. Veient que s'estava complicant tot molt, vam buscar un petit forat (a la foto sembla que estem sols, però jo no tenia ni l'espai per poder seure a terra) i li vam donar de dinar a la Merlès. I per tal que li toqués una mica l'aire, vaig haver de seure-la a una roca de la pared, doncs no hi havia espai enlloc més.\nVam veure clar que entre la gentada que hi havia, que feia que fins i tot patissis per si algú li queia al damunt a la nena o li fotia un cop amb una motxilla, la cadireta, les escales i la calor no podíem (ni ens venia de gust) visitar Le Mont-Saint-Michel, així que vam plegar la cadireta, la vam deixar en un racó, vam carregar la nena als braços i vam intentar veure alguna coseta sense moure'ns gaire.\nCom que ens feia molta ràbia no poder fer la visita, ens resistíem a marxar i la Núria va fer una ullada a l'Église Saint-Pierre, una església originàriament fundada el segle VIII de la que ja no en queda res i sobre la que es va erigir en granit l'església romànica el segle XIV, tot i que va patir transformacions d'importància durant els segles XV i XVII.\nEra tan espectacular la concentració de gent que ni tan sols ens vam veure capaços de demanar-nos uns entrepans i unes begudes per emportar-nos a qualsevol dels locals que hi havia.\nEl que havia de ser un conte de fades s'havia convertit en un petit malson i ens sabia greu, però encara vam tenir una sorpreseta més, doncs a tres quarts de dues no érem pas els únics que marxaven de Le Mont-Saint-Michel i la cua per agafar una llançadora era llarguíssima. De fet, crec que vam poder pujar a la sisena o setena que va arribar i encara vam tenir sort perquè vam tenir preferència per pujar per la cadireta.\nEns vam baixar a la zona hotelera que hi ha entre l'aparcament i la vila, vam entrar a Les Galeries du Mont-Saint-Michel i vam comprar unes patates fregides i unes begudes, vam agafar uns entrepans a Brioche Dorée i vam seure a dinar a la terrassa.\nVam tornar cap a la moto i vam marxar cap a Rennes. Ens va costar una mica arribar al pijo BW Premier Collection Le Saint Antoine Hôtel & Spa en el que teníem la reserva per no entrar a la ciutat per on tocava. A més, feia moltíssima calor i ens vam trobar amb problemes a un parell de carrers en els que ens vam haver de quedar aturats una estoneta. Això sí, després de fer el check-in i instal·lar-nos, el primer que vam fer va ser banyar-nos.\nVam sortir a passejar en direcció al centre de la ciutat i vam poder veure el Palais du Commerce, un edifici a cavall dels segles XIX i XX que ha acollit diverses institucions (borsa de valors, biblioteca, Escola Regional de Belles Arts, Conservatori Nacional de Música, oficina de correus, central telefònica i fins i tot un cafè) al llarg de la història, l'ajuntament i alguns edificis amb el típic entramat de fusta.\nA la Rue Rallier du Bay vam trobar una plaça farcida de terrasses. Ens les vam mirar i finalment ens vam decidir per seure a la terrassa de Le Boeuf au Balcon, on vam sopar força bé, abans d'anar a l'hotel a descansar.\n#14 · 01/Jun/2020, 11:32\nVam sortir a passejar per Rennes començant al mateix lloc que el dia abans i a la Place du Parlement de Bretagne vam poder admirar la façana d'arquitectura clàssica del segle XVII del Palais du Parlement de Bretagne, que va ser la seu del parlament bretó (excepte un exili de catorze anys) fins a la seva dissolució el febrer de 1790.\nNo es tracta d'una ciutat feta a mida del turisme, sinó que és una ciutat amb vida pròpia i això es nota, per exemple, en les edificacions, doncs n'hi de totes les èpoques sense cap ordre ni sentit.\nVam entrar a l'oficina de turisme en un antic convent de caputxins, però no ens van fer gaire cas ni ens van informar massa, així que vam decidir anar a prendre alguna cosa i mentre acabar de decidir què fer consultant el mòbil. Per tant, vam seure a la terrassa de Le Petit Bar, un local amb bona música en un edifici que semblava que estés a punt de caure.\nAl cap d'una estona, vam dinar a la Pizzeria La Janata, on li van servir una curiosa pizza a la Merlès amb el seu menú infantil. Això sí, les postres d'aquest menú infantil, unes boles de gelat, se les va menjar el seu pare.\nVam tornar a passejar, ara pels carrers al voltant de la catedral, algun d'ells amb un seguit de façanes vençudes cap endavant, cap enrere, cap a un costat, cap a l'altre... representant un mar vertical en el que flotaven les finestres.\nVam entrar a la Cathédrale Saint-Pierre de Rennes, una catedral gòtica del segle XII (la façana i les torres d'estil neoclàssic són dels segles XVI i XVII, doncs el 1490 es van esfondrar), monument històric des del 1906 i seu de l'arquebisbe de Rennes, Dol i Saint-Malo, anteriorment bisbe de Rennes.\nFeia molta calor i la Merlès estava cansada de voltar, així que tranquil·lament vam anar tornant cap a l'hotel, on vam gaudir d'una nova sessió d'spa.\nJa refrescats i quan la calor no era tan insuportable, ens vam acostar al Parc du Thabor, un parc públic prop del centre i del nostre hotel que combina un jardí a la francesa, un jardí a l'anglesa, una Orangerie (una espècie d'hivernacle per a cítrics), un parc botànic, un jardí de plantes comestibles i un aviari, on la Merlès va gaudir anant una mica al seu aire, mirant aus exòtiques i no tant exòtiques a l'aviari i intentant perseguir ànecs que nedaven.\nVam sentir música i xivarri i ens vam acostar a la zona propera a la porta que donava a la Rue de la Palestine i l'Avenue de Grignan, on vam veure que hi havia un festival de cultura bretona (Mercredis du Thabor, espectacles de música i dansa bretons, cercles celtes, bagadoù i descoberta d’artistes emergents de l’escena bretona de Rennes, oferts per Skeudenn Bro Roazhon). Es pagava la voluntat per entrar-hi i nosaltres no dúiem monedes, així que els vam dir que ho pagaríem consumint cerveses. Els va agradar la idea i els va agradar que fóssim catalans. Hi havia stands, música i jocs tradicionals. Vam consumir cerveses i la Merlès fins i tot va sopar. En fi, una agradable sorpresa.\nVam tornar cap a l'hotel voltant una mica, doncs el parc ja estava tancat i havíem de sortir per la porta més propera, el que ens obligava a fer una mica de volta. Vam mirar on sopar i no ens va acabar de convèncer cap restaurant, així que vam acabar comprant alguna cosa en un supermercat proper a l'hotel.\n#15 · 01/Jun/2020, 11:34\nRennes - Lussac-les-Châteaux\nTercera caiguda important\nA Rennes ja ho teníem tot fet, vam esmorzar a l'habitació, vam recollir i vam anar a buscar el sidecar a l'aparcament, que era molt curiós perquè tant persones com vehicles hi accedien en ascensor, diferents però ascensor al cap i a la fi, i els clients només hi podíem accedir acompanyats per personal de l'hotel.\nLa nostra idea era fer una bona tirada de la ruta de tornada cap a casa, però sense tornar-nos bojos, gaudint del viatge i deixant temps per descansar i esbargir-nos. Quan ja dúiem més o menys la meitat del dia, vam calcular que ens podíem quedar entre Poitiers i Limoges, doncs no volíem entrar a una ciutat gran ni quedar-nos en un polígon a la seva circumval·lació. Vam buscar al mòbil possibilitats d'allotjament i vam veure dos hotels a Lussac-les-Châteaux, tots dos amb piscina (va ser una prioritat durant tot el viatge), decidint-nos per l'Hôtel Les Orangeries, on vam agafar una habitació.\nNo vam trigar pas gaire la Merlès i jo a baixar a la piscina, mentre que la Núria s'ho va prendre amb una mica més de filosofia. L'aigua estava fresqueta, però la piscina era espectacular i el jardí preciós.\nDe tornada a l'habitació, ens vam dutxar, vam posar a eixugar els banyadors, vam vestir-nos amb roba neta i vm deixar-ho tot preparat per quan tornéssim per dormir.\nMentre la Núria acabava de dutxar-se i vestir-se, la Merlès i jo vam baixar al jardí, vam estar investigant les plantes i vam trobar algunes joguines.\nEn sortir de l'hotel, ens vam dirigir a la Place de Saint-Sornin, que era on marcava el centre del poble i on havíem vist una mica de vida i de restauració quan voltàvem per entrar a l'aparcament pel darrera de l'hotel, però la Merlès estava més per jugar amb pedres i plantes que no pas per buscar un lloc on sopar.\nHavíem descartat sopar a l'hotel perquè era top level i dels que hi havia a la plaça ens vam decidir per la Pizzeria La Braise, una pizzeria amb forn de llenya i molt d'estar per casa.\nQuan sortíem del local després d'haver pagat el compte, la Merlès va posar un peu fora del graó a la petita escala de sortida i va caure, rascant-se el genoll i donant-se un cop a la cara, la seva tercera caiguda important de les vacances. Vam omplir-la de massatges, petons i carícies per guarir-la i vam jugar amb ella una estona al jardí de l'hotel mentre li posàvem gel i abans d'anar a dormir.\n#16 · 01/Jun/2020, 11:36\nMillor del que ens esperàvem\nPel matí, la Merlès tenia la cara infladeta, però no es queixava pas i tenia ganes de jugar i còrrer, així que ens va demostrar un cop més que estava feta de goma.\nVa ser un dels dies que més d'hora vam estar preparats per sortir de ruta, però no ens vam acabar de col·locar correctament. Després d'uns moments de dubtes, la Merlès i la Núria van anar al side i jo a la moto.\nVam tornar a la carretera, circumval·lant Limoges i travessant el Périgord Noir, tornant a passar per llocs per on hi vam estar am el David el 2015, aturant-nos a repostar gasolina a Payrac sense que la nena es despertés.\nTot i que prefereixo deixar enrere les grans ciutats i aturar-me un cop passades per així començar ruta l'endemà sense grans entrebancs a l'inici, vam decidir que ens aturaríem a Montauban, doncs entrar a Toulouse era una bogeria i més enllà no vam veure clar on fer-ho. Mentre hi accedíem, la Núria va anar mirant on reservar per dormir i finalment ens vam decidir per l'Hôtel Abbaye des Capucins, un hotel molt pijo en el que vam gaudir força de la piscina, doncs vam passar moltíssima calor, sobretot durant el tram final de la ruta.\nPassades les set de la tarda, vam sortir a passejar una mica i vam acabar a la porxada Place Nationale, el centre neuràlgic de la ciutat des de la seva fundació el 1144 i on conflueixen els carrers del nucli antic. Arruïnada per dos focs el 1614 i el 1649, va ser reconstruïda completament gràcies a la generositat reial i a la voluntat dels cònsols. Es va completar durant el segle XVIII, homogenitzant-la, i recentment es va restaurar.\nEns vam decidir per Chez Olympe, on vam sopar molt i molt bé. No puc fer altra cosa que recomanar el lloc. A més, la Merlès tenia tota la plaça per jugar, tot i que va preferir ficar-se entre les taules i anar cap a la calçada. Un cop acabat l'àpat, vam seure en un banc de la plaça davant del Restaurant L'Agora perquè acabava de començar una actuació en viu. Això sí, tan bon punt com va fer la primera pausa, vam tornar a l'hotel per posar-nos a dormir.\n#17 · 01/Jun/2020, 11:38\nMontauban - Ax Les Thermes - Berga\nEl dia abans ja em va fer una mica de cosa entrar l'equipatge, tot i que a l'hora de fer el check-in ja el vam fer amb alguns paquets a les mans i jo només pujava a l'habitació la resta, però és que a l'hora de marxar ho vam posar tot en un carretó per baixar-ho còmodament i era realment espectacular. Un 10 per la capacitat de càrrega del sidecar.\nDesprés de carregar-ho tot i com que havia plogut, estava ennuvolat i feia una relativa fresqueta, vaig decidir posar-me la dessuadora per primer cop en tot el viatge.\nVam fer ruta cap a Toulouse, Pamiers, Foix, Tarascon-sur-Ariège i Ax-les-Thermes, on sí que vam entrar. A la Rue Cimetière, vam trobar un gran aparcament en el que vam poder deixar el sidecar a l'ombra, doncs ja feia una estona que tornava a fer un sol i una calor del mes de juliol.\nNo vam buscar gaire a l'hora de triar on dinar, simplement vam mirar-nos els de tocar de la carretera vora l'Église Saint-Vincent i vam valorar el menú i la possibilitat de tenir taula a l'ombra. Vam escollir el Restaurant Les Thermes, on vam dinar correctament.\nVam mirar-nos els horaris i les condicions dels banys i no acceptaven la Merlès, però li vaig oferir a la Núria la possibilitat de fer uns banys o un tractament mentre la nena i jo donàvem una volta i jugàvem una estona, però li va saber greu i ens vam conformar amb posar els peus a la petita piscina d'aigua termal sulfurosa amb alts continguts en silici, sodi i sofre que hi havia a tocar de l'aparcament.\nAl final van ser prop de dues hores d'aturada tècnica a Ax-les-Thermes, suficients per enfrontar-nos a la resta de viatge fins a Berga, on vam acabar arribant a quarts de quatre de la tarda.\nPodríem haver seguit fins a Sitges, però no calia forçar la màquina, com no ho havíem fet durant tot el viatge, doncs una nena d'un any i mig necessita temps per esbargir-se, còrrer, jugar i distreure's. Nosaltres vam aconseguir fer un viatge amb ella compaginant les seves necessitats amb la nostra forma de fer turisme en moto, dixant-nos a tots tres amb sed de tornar a la carretera.\n#18 · 01/Jun/2020, 12:18\nEl reportaje en su formato original, con los vídeos (pocos) incluidos y con links para poder navegar día a día o eligiendo los días lo podéis encontrar en\n#19 · 05/Jun/2020, 11:04\nGracias por el extenso reportaje lleno de datos . Sobretodo a ver si se envalentonan los padres primerizos en sidecar a salir fuera con sus peques . Es toda una experencia


ELS NENETS, PASTORS NÒMADES DE SIBÈRIA\nEls nenets que significa «gent o persones», en la seva llengua nativa, viuen a Sibèria, són pastors nòmades i molts d’ells encara continuen mantenint les seves tradicions ancestrals. Cap poble àrtic que coneixem avui dia ha persistit durant tant de temps (més d’un mil·lenni) i desafiant i adaptant-se a temperatures que van des dels -50°C a l’hivern fins als 35°C a l’estiu, i en un dels llocs més inhòspits i remots del planeta. Els nenets depenen bàsicament del ren amb el qual tenen una peculiar relació i al que consideren el seu símbol: segons diu la tradició, els rens es van oferir als éssers humans per a la seva subsistència i transport, i a canvi, els éssers humans els acompanyen en les seves migracions estacionals i per protegir-los dels depredadors.\nEn aquest xic parlarem de les regions àrtiques i dels primers pobles paleoesquimals i paleosiberians. A continuació explicarem la història del poble nenet des dels seus orígens, passant per la arribada dels exploradors russos al seu territori, la pèrdua de la seva identitat cultural durant l’època soviètica i la recuperació dels valors i vida tradicionals a finals del segle XX. Seguidament analitzarem la vida nòmada dels nenets que és molt diferent durant tot l’any ja que s’han d’adaptar a condicions climàtiques i geogràfiques força variables. I acabarem aquest xic analitzant com el canvi climàtic i la contaminació mediambiental que està afectant al desenvolupament cultural d’aquest poble.\n15/10: Marc geogràfic i històric. Introducció a les regions polars. La prehistòria àrtica.\n22/10: La història del poble nenet des dels seus orígens fins l’actualitat.\n29/10: La vida nòmada dels nenets a la tundra siberiana. Iª Part (hivern i primavera).\n5/11: La vida nòmada dels nenets a la tundra siberiana. IIª Part (estiu i tardor).\n12/11: Canvi climàtic i contaminació mediambiental. El futur del poble nenet.\nHorari: de 19:30h – 21:00h\nModalitat on-line: 50€\nCULTURES PRECOLOMBINES. LES PETJADES DEL NOSTRE PASSAT (II)


Ibi sí que celebrarà l'Entrada, però diumenge | ARA Multimèdia\nIbi sí que celebrarà l'Entrada, però diumenge\nMoros i Cristians Ibi / Gil Ortuño\nEl canvi de la programació i dels actes fa necessari seleccionar solament els esdeveniments més importants de les festes per tal d'ajustar-se al nou programa.\nLa gota freda que estem sofrint aquesta setmana ha provocat molts canvis en la programació de les festes de Moros i Cristians d'Ibi, deixant de costat molts actes.\nDurant aquest dijous 11, la Comissió de Comparses de les festes de Moros i Cristians d'Ibi s'ha reunit per tal d'analitzar les previsions de pluja que tindrem durant tot el cap de setmana. A causa de les males previsions de pluja i tempesta, s'ha decidit que els desfiles de l'Entrada que anaven a tindre lloc aquest divendres 13, es traslladaran al diumenge 15. Açò suposa un canvi en els horaris i els actes previstos, arribant al punt de seleccionar solament els esdeveniments més importants de les festes per tal d'ajustar-se al nou programa.\nDes de la Comissió i l'Ajuntament d'Ibi també analitzaren la possibilitat de portar les festes a la setmana vinent, però l'organització amb les bandes de música i altres aspectes han fet que siga impossible aquesta opció, per la qual cosa s'ha decidit que la celebració es farà aquesta setmana a pesar del mal temps.\nEl divendres començaríem de bon matí, amb la Diana Festera a les 8 h, i la Missa del Fester a les 11.30 h, seguidament l'Entrada del Contraban.\nA la vesprada, a partir de les 17 h, l'Entrada Infantil; a les 20.30 h l'Alardo, i en finalitzar, l'Ambaixada Mora.\nA les 06.30 h començarem amb la Guerrilla, i darrere d'aquest acte tindrà lloc l'Ambaixada Cristiana. A les 11.30 h la Missa Major.\nA pesar del risc de pluja, es té previst celebrar l'Ofrena de Flors a les 17.30 h, i la Processó a la Patrona, a les 21 h. Però en el cas que per culpa de l'oratge siga impossible la celebració de la processó, aquesta es realitzarà el diumenge.\nI per a l'últim dia han deixat un dels moments més especials de la festa de Moros i Cristians d'Ibi. Per una part, l'Entrada Cristiana, la qual començarà a partir de les 10 h, mentre que l'Entrada Mora a les 16 h. Una vegada que finalitze aquesta última, s'iniciarà la Reconquesta del Castell, colofó final per a les festes de Moros i Cristians.\nPrepareu-vos que venen les festes de Moros i Cristians d'Ibi 2019


Vivaldi – BLOC DE MÚSICA DE L'ESCOLA NADAL\nEscoltem el 1r moviment de la Tardor de Vivaldi sense perdre el compàs! Segueix l’accent del compàs, és a dir, el primer temps o “big beat” com en diuen els anglesos.\nTambé és una música ideal per relaxar-se i deixar-se anar… Voleu dibuixar mentre escolteu la tardor?\nEl millor és que us deixeu anar, sigui amb pintures o amb colors o el què tingueu a mà… però també us proposo, donar un cop d’ull a aquest editor de dibuixos online: autodraw.\nAuthor Carme PochPosted on 20 d'octubre de 2020 12 de novembre de 2020 Categories curs 20/21, Tots Sants, VivaldiTags musicograma, Tardor, Vivaldi\nTardor a P5\nEls nens i nenes de P5 escoltem diferents versions musicals de la Tardor\nAquests dies hem estat parlant de la tardor a l’aula. Aquí teniu el tercer moviment Allegro de la TARDOR de VIVALDI. Podeu ballar amb mocadors com si fossin fulles al vent, podeu pintar i improvisar un fantàstic dibuix amb els colors de la tardor o simplement gaudir-la mentre mireu aquestes fantàstiques postals amb que la natura ens obsequia:\nTambé ballem amb fulles un altre tema mític del Jazz, Autumn leaves. L’han interpretat molts músics al llarg del s.XX, aquí en teniu un parell.\nÉs una altra tardor molt diferent de la de Vivaldi: és molt més lenta, més melancòlica… perquè recorda l’escalfor dels dies d’estiu.\nAuthor Carme PochPosted on 15 de novembre de 2019 12 de novembre de 2020 Categories curs 19-20, P5Tags Autumn leaves, Tardor, Vivaldi\nHivern, Vivaldi, Frozen i altres elements del temps\nEstem al cor de l’hivern encara. Els més petits de l’escola hem estat treballant el diferents elements meteorològics a través de diferents cançons i audicions. Aquí teniu el resultat.\nL’HIVERN DE VIVALDI A P3. Feu clic al següent enllaç:\nAmb aquesta presentació podreu recordar-lo: teniu moltes imatges i audicions per anar mirant i escoltant.\nCANÇÓ DEL TIPI, TIPI, TAP:\nTambé hi ha una cançó ben divertida que podreu escoltar amb un arxiu mp3 clicant en el següent enllaç “ELMICROBI”\nAuthor Carme PochPosted on 19 de febrer de 2019 12 de novembre de 2020 Categories curs 18-19, P3, VivaldiTags Frozen, hivern, Tipi tipi tap, violí, Vivaldi


Lavacore Warm Guard Pant 0.5 mm Negre, Scubastore\nDescripció Lavacore Warm Guard Pant 0.5 mm\nUtilitza sol o com una demanda en virtut que la comoditat i la calidesa són essencials en la part inferior del cos.\nParella amb i de les peces superiors del cos Lavacore per a un sistema de protecció tèrmica multi propòsit veritable.\nCapa externa flexible, resistent i repel·lent d'aigua facilita l'aigua corri ràpid i assecat ràpid. UPF 50+\nMembrana intermèdia a prova de vent i transpirable proporciona propietats de sensació tèrmica anti, aïlla la humitat del cos a la superfície i s'assegura de calor en condicions de fred.\nCàlid, absorbeix la humitat i la capa polar interior antibacterià minimitza l'olor i et manté calent per sobre i per sota de la superfície.\nSúper còmode 4 vies Stretch\nCompra de manera totalment còmode i des de casa a la botiga online de submarinisme. Compra Lavacore Warm Guard Pant 0.5 mm amb la garantia del preu més baix. No esperis més i troba al catàleg una àmplia selecció de material de submarinisme de la categoria de Vestits i complements per completar la teva comanda. scubastore t’ofereix un servei d’entrega ràpid i eficient.\nCaracterístiques Lavacore Warm Guard Pant 0.5 mm\nSostenibilitat Lavacore Warm Guard Pant 0.5 mm


A Catalunya es declaren 51 morts, 142 ingressats menys i 27 crítics menys\nper Marta Romera / ACN 17/02/2021 13:50h\nCatalunya supera els 500.000 casos confirmats per PCR o TA, amb una Rt que puja a 0,84 i un risc de rebrot de 274 | ACN\nA la regió sanitària de Lleida hi ha acumulats 28.044 casos confirmats per PCR/TA, 68 més. Són 28.974 si es tenen en compte totes les proves. Un total de 561 persones han mort per coronavirus des de l'inici de la pandèmia, les mateixes que fa 24 hores. Entre el 7 i el 13 de febrer es van notificar 12 defuncions, 17 la setmana anterior. Hi ha 15.718 vacunats de la primera dosi (+150) i 10.675 de la segona (+9).\nPel que fa al risc de rebrot, puja 7 punts, fins a 282. Se situa per sota del registre de la setmana anterior, que era de 382. La velocitat de propagació puja quatre centèsimes, fins a 0,81. La setmana del 31 de gener al 6 de febrer era de 0,80. La taxa de confirmats per PCR/TA se situa en 143 per cada 100.000 habitants i la incidència a 14 dies és de 347, pels 482 de l'interval anterior. El 4,54% de les proves que es fan donen positiu. Actualment hi ha 107 pacients ingressats als hospitals, els mateixos que fa 24 hores. Entre el 7 i el 13 de febrer els ingressats eren 107; 116 en el període anterior.\nAlt Pirineu i Aran: l'Rt baixa però es manté per sobre d'1\nEl risc de rebrot cau 15 punts, fins a 352, mentre que la setmana anterior era de 394. L'Rt baixa cinc centèsimes, fins a 1,05. En l'interval anterior estava en 1,01. La taxa de confirmats per PCR o TA és de 166 per cada 100.000 habitants. La incidència acumulada a 14 dies és de 334, pels 400 de l'interval anterior. El 4,42% de les proves que es fan donen positiu. A la regió hi ha 16 pacients ingressats, dos menys que en l'anterior balanç. Entre el 7 i el 13 de febrer hi havia 17 ingressats i no es va notificar cap defunció, mentre que en el període anterior hi havia 16 persones ingressades i una va morir.\nCatalunya ha superat els 500.000 casos de covid confirmats per PCR\nCatalunya ha superat els 500.000 casos de covid confirmats per PCR o TA des de l'inici de la pandèmia. En concret, se n'han confirmat 500.340 per aquesta via després de sumar 1.851 en les darreres 24 hores. El 4,30% de les proves de la darrera setmana han donat positiu. Segons l'últim balanç del Departament de Salut, la velocitat de propagació, l'Rt, creix 2 centèsimes, fins a 0,84, mentre que el risc de rebrot baixa a 274, un punt menys que fa 24 hores.\nEn paral·lel, la incidència a 14 dies passa de 344,9 a 338,01. S'ha informat de 51 noves morts i el total és de 20.312. Hi ha 2.181 pacients ingressats als hospitals, 142 menys, i 612 a l'UCI, 27 menys. Els vacunats amb la primera dosi són 252.818 (+4.287) i 172.687 amb la segona (+1.313). El risc de rebrot era de 379 entre el 31 de gener i el 6 de febrer i baixa a 274 en l'últim interval. Pel que fa a l'Rt, en les últimes 24 hores puja a 0,84 i iguala el valor de la setmana anterior. La incidència a 14 dies és de 338,01 entre el 7 i el 13 de febrer, per sota dels 466,77 de l'interval anterior (31 de gener-6 de febrer).\nDurant l'última setmana analitzada s'han fet 166.922 proves PCR\nDurant l'última setmana analitzada s'han fet 166.922 proves PCR i 123.030 tests d'antígens, dels quals un 4,30% han donat positiu, per sota de l'interval anterior (5,66%). La mitjana d'edat de les persones positives se situa en els 39,81 anys. Des de l'inici de la pandèmia s'han confirmat 539.046, dels quals 500.340 per PCR/TA. D'altra banda, s'han declarat 51 noves morts, amb un total de 20.312 en tota la pandèmia: 12.720 en centres hospitalaris o sociosanitaris (+36), 4.540 en residències (+2), 1.122 en domicilis (+1) i 1.930 no classificables (+12).\nEntre el 7 i el 13 de febrer s'han declarat 345 defuncions, mentre que la setmana anterior se'n van notificar 440. En l'últim interval hi havia ingressades a l'hospital 2.317 persones. La setmana anterior, del 31 de gener al 6 de febrer, n'hi va haver 2.693. Entre les persones que viuen en residències, s'han detectat 32 nous casos amb PCR o TA, fins a un total de 29.678. Amb la resta de proves, el nombre total de casos és de 32.531. En total, han mort 8.669 persones, 9 més que en l'últim balanç.\nLa nova formació contra la COVID que reben a les residències lleidatanes\nLa població de conills a Lleida genera diversos danys a l'agricultura\nInvestiguen Vox per islamofòbia en vídeos electorals a Catalunya


Crítiques al paper del govern i missatges de tranquil·litat per la decisió de Foment sobre l'A-68 - marfanta.com\nCrítiques al paper del govern i missatges de tranquil·litat per la decisió de Foment sobre l'A-68\nPublicat per Gustau Moreno Pérez el dia 15 de juliol de 2009 | 15.7.09\nEncara no feia ni un mes, des que el 26 de juny va constituir-se a Falset una comissió de seguiment a favor de l'opció catalana de l'autovia A-68. Per això l'anunci fet pel ministre de Foment, José Blanco, a favor de l'opció valenciana, va caure com una «galleda d'aigua freda» al Camp de Tarragona i les Terres de l'Ebre. El president de la Cambra de Comerç de Reus, Isaac Sanromà, que és un dels dos portaveus de la comissió, va ser el primer a manifestar la seva «decepció». L'altre portaveu de la comissió, el president de la cambra de Tortosa, José Luis Mora, era ahir de viatge, i durant tota la tarda es va intentar consensuar un comunicat conjunt. «Sembla que el nostre país és el cul-de-sac de l'Estat», va dir Sanromà pel seu compte, i va subratllar que l'anunci de Blanco al president de la Generalitat valenciana va produir-se «just l'endemà» de tancar-se l'acord de finançament per a Catalunya. «Comencem a estar cansats de ser les víctimes d'aquesta geometria variable que aplica el govern de l'Estat en les decisions que afecten el nostre territori», va advertir.Amb tot, Sanromà va dir que «no està tot perdut», i va recordar que cal demanar al govern el desdoblament de la carretera N-420, en la línia del compromís expressat ahir pel PSC i pel govern català. «Hauríem desitjat que l'Estat s'hagués decantat per l'opció catalana, però hi ha contactes polítics i la voluntat de desdoblar l'N-420, la C-43 i també l'eix de l'Ebre», va precisar el senador tortosí Joan Sabaté (PSC). De fet, el secretari per a la Mobilitat de la Generalitat, Manel Nadal, va assegurar a ACN que el govern català «no està satisfet» amb la decisió de Foment. Però el president de la Cambra de Comerç de Tarragona, Albert Abelló, va manifestar-se molt crític amb el paper que ha jugat la Generalitat. «Si ara diuen que han de desdoblar l'N-420, que ho facin aviat, però que no es quedi només en paraules, perquè sembla que només ho diguin per eixugar les culpes», va reclamar.Abelló va lamentar no haver-se equivocat quan va criticar l'absència del president José Montilla i del conseller Joaquim Nadal en l'acte del 27 d'abril a Gandesa. «El compromís fluix de la Generalitat per l'opció catalana de l'A-68 s'ha traduït ara en la pèrdua d'aquesta infraestructura», va afegir-hi. També el diputat de CiU per Tarragona Jordi Jané va criticar la decisió de Foment. Més optimista es mostrava l'alcalde de Gandesa, l'independent Miquel Aubà, un dels primers impulsors de l'opció catalana de l'A-68 per aconseguir el desdoblament de l'N-420. «Encara no està tot perdut», va dir.Publicat aEl Punt Camp de Tarragona i Terres de l'Ebre 15-07-2009 Pàgina 4 També pots llegir:-El final de l'A-68, per Vinaròs -ADÉU A LA “A-68” (La Via Augusta)Més informació a El Punt:-L'autovia d'Aragó continuarà per Morella i Vinaròs, en detriment del Camp i l'Ebre -Faran un estudi de l'impacte econòmic i ambiental de l'opció catalana de l'autovia A-68 -Vinaròs es mobilitzarà dissabte per reclamar l'A-68 i l'Ebre manté l'aposta catalana- Nadal defensa el desdoblament de l'N-420 -Blanco es limita a dir que el traçat de l'A-68 es decidirà enguany, i no es pronuncia sobre les alternatives -Clam unànime perquè l'A-68 desemboqui a Catalunya -El Camp de Tarragona i l'Ebre fan pinya perquè l'autovia A-68 acabe a CatalunyaMés informació i foto:-José Blanco se reune con el Presidente de la Comunidad Valenciana, Francisco Camps (Ministerio de Fomento)\nLa percepció d’un centralisme barceloní en les decisions politiques, ja son una trista realitat.Catalunya ja no es una nació, sinó una Diputació....\nEn tot cas això, Mac Calan, vendria de lluny, no es d'ara. Es mes, ara potser se'ns te una mica en compte, ja sigue per la concreta correlació de forces al territori o pel que fos. Dit això, si que sembla sospitosa la no implicació explicita i física a la reunió reivindicativa de Gandesa de Montilla i Nadal.Sigue com sigue, tampoc es molt estranya la resolució, a aquest bloc ja es va recordar en aquell moment que Blanco al Gener en una visita a Morella ja li havia manifestat a Puig, l'Alcalde, que creia que hauria d'anar per allí. Ara be, encara que fos aplicant unes dosis de demagògia, el que caldria per part de tots es fer-nos els emprenyats i capitalitzar-ho com fos, i no posar pedaços i buscar justificacions o conformis-mes dignes de millor causa.I desdoblament de la 420, apart.\nVeient la foto, no puc deixar de fer volar la imaginació i amb la cara amb que Camps es mira Blanco, segur que pensa: " si si molta A-68 però em voleu fotre a la garjola per quatre trajes...... i segur que tu te'ns alguna cosa a veure, punyetero.\nTranquils que ara sortirà Sabaté i justificarà el govern espanyol com ha fet sempre.Els socialistes sempre justifiquen allò injustificable. La gent els continua votant i avant.


Escapada operística a l’Scala de Milà - El Club del Viatger\nDel 7 al 10 de maig 4 dies / 3 nits\nEl Club del Viatger us proposa un viatge molt especial a l’Scala de Milà per assistir al Teatro alla Scala\nAnirem al probablement el teatre més famós i prestigiós del món l’Scala de Milà per gaudir de l’òpera Aida de Giuseppe Verdi.\nUs proposem una escapada operística al temple i vaticà de l’òpera a més d’un atractiu recorregut per la Llombardia que ens portarà fins a la ciutat de Cremona i la visita dels seus tallers de Luthiers, considerats Patrimoni de la Humanitat, a la petita vila de Busseto i a Sant’Agata, realitzant així la Ruta Verdi i acomiadant el viatge amb la visita de la imponent i bella Vil·la Reial de Monza i els seus jardins.\nEl viatger Charles Burney visità per primera vegada Milà vora el 1773 i quedà impressionat no només per la mida d’aquesta bullent metròpolis als peus dels Alps sinó també per la diversitat, qualitat, riquesa i varietat de la seva música.\nMilà és la segona ciutat més important d’Itàlia i la primera aglomeració de població del país. La capital de la Llombardia ha estat des de fa segles un dels pols culturals i econòmics més importants d’Itàlia.\nCiutat dominada pels Bisbes Visconti, seu del Ducat de Milà i residència de la familia Sforza, ha caigut sota domini espanyol, francés i austríac al llarg de la seva història.\nCiutat rebel, que al segle XIX es revoltà vàries vegades reivindicant l’autonomia i la identitat de la seva regió, finalment ha esdevingut un dels caps més visibles del desenvolupament d’Itàlia durant els segles XIX i XX.\nUn viatge únic, carregat de màgia, història i música, tot gaudint d’una ciutat que ha estat un dels pols culturals més importants d’Itàlia i una meca musical a nivell europeu!\nUn viatge pensat pels bons amants de la música, del glamour, del luxe i bon gust, en tots els sentits !!\nBarcelona – Milà\nSortida en autocar del Club del Viatger des dels diversos punts de recollida cap a l’aeroport de Barcelona per sortir en vol directe a Milà.\nUn cop arribem a Milà el nostre autocar privat i guia local ens donaran la benvinguda i ens traslladarà a la capital de la Llombardia, Milà, per fer una primera visita panoràmica de la ciutat i trasladar-nos, posteriorment, al nostre hotel de 4 estrelles al centre de la ciutat.\nSopar a l’hotel i després de sopar, podrem realitzar encara, amb el guia acompanyant, una passejada nocturna per la ciutat.\nRuta per Milà i Teatro Alla Scala\nVisita guiada de la ciutat. En primer lloc ens aproparem a peu al Duomo de Milà, la catedral de la ciutat, d’estil gòtic és la catedral gòtica més gran del món, situada a la plaça principal de la ciutat, aprofitarem també per conèixer el seu museu, innaugurat el 1953 el qual conté una importantíssima col·lecció d’obra pictòrica i escultòrica.\nDesprés de la visita al Duomo, conèixerem la Galleria Vittorio Emmanuele II, essent aquesta la casa de compres més antiga del món. Aquest atractiu espai es dedica a la memoria del primer rei del Regne d’Itàlia i fou construida per Giuseppe Mengoni entre 1865 i 1877.\nDinarem en un restaurant local i després de dinar us proposarem un passeig per la ciutat, tot aprofitant per fer algunes compres o prendre algun cafè.\nAl vespre realitzarem un exclusiu apperitivo per al nostre grup a l’històric Caffè Camparino situat dins la Galleria Vittorio Emmanuele. Un dels millors cafès milanesos i que fou fundat pel primer milanès nascut a la Galleria, Davide Campari, membre de la familia Campari, la qual tenia un altre restaurant davant del Caffè Camparino, freqüentat per importants compositors tals com Verdi i Puccini. Posteriorment, ens traslladarem al Teatro alla Scala de Milà per gaudir de la interpretació d’Aida de Giuseppe Verdi, una de les seves obres més monumentals i famoses.\nUn cop acabada l’òpera, vora les 23:00h, des del Club del Viatger us procuparem encara el sopar abans d’allotjar-nos de nou a l’hotel. Els sopars després de l’Scala són típics als restaurants propers a l’òpera, de ben segur compartirem espai amb d’altres amans de la música en un agradable ambient nocturn milanès! Trasllat i allotjament a l’hotel.\nRuta Verdi: Cremona i Busseto\nEsmorzar a l’hotel. Avui coneixerem la ciutat de Cremona, a la Llombardia, on ens hi dirigirem amb el nostre autocar privat. Cremona, té una llarga història, important ja en temps de l’Imperi Romà, la ciutat fou conquerida pel rei llombard Agilulf i durant l’Edat Mitjana i el Renaixement la ciutat prengué importància en el comerç i per la seva artesania. De fet, aquesta ciutat és especialment important pels nombrosos i distingits tallers de luthiers. A partir del segle XVI la ciutat va començar a destacar pels seus artesans d’instruments, algunes de les seves famílies, com els Amati o els seus deixebles, els Stradivari, a és dels Guarneri, han fabricat els millors violins de la història. A dia d’avui aquests espais són considerats Patrimoni de la Humanitat.\nAl Museo del Violino podrem gaudir d’un concert exclusiu per al Club del Viatger de la mà de músics professionals que interpretaran per a nosaltres diversos violins històrics i Stradivarius! Una experiencia única i poética!\nA l’hora de dinar ens aproparem a la “Salsamenteria Storica e Verdiana Baratta” a la veïna ciutat de Busetto on podrem gaudir d’un tradicional “aperitivo rinforzato”, un dinar tradicional a base d’embotits casolans, productes locals i formatge parmesà a més de deliciosos pastissos. Aquest indret extraordinari i d’ambient casolà ens transportarà a una atmòsfera màgica, amb música de verdi de fons i alguns objectes originals del mateix compositor com és el cas del seu piano!\nHavent dinat ens traslladarem a la bonica casa de Verdi, a Sant’Agata, un petit poble ple d’encant que conserva encara els mateixos escenaris que serviren a Verdi d’inspiració per a les seves obres i música.\nA mitja tarda tornarem cap a Milà on hi arribarem al vespre per sopar i allotjar-nos al nostre hotel.\nVil·la de Monza - Barcelona\nEsmorzar a l’hotel. Aprofitarem el matí per fer una darrera exursió a la Llombardia, tot visitant la població de Monza, on s’hi troba la Villa Reale, un elegant palau alçat en estil neoclàssic que serví de residencia per a la familia reial austríaca i que més endavant seguí essent residencia reial en temps de Napoleó i de la dinastia Savoia. D’aquest palau en detaca especialmente el seu jardí, un dels parcs tancats més grans d’Europa. Un cop visitat el palau i els jardins anirem a dinar.\nDinarem en ruta a base d’un variat apperitivo italià que ens acomiadarà d’Itàlia amb els millors productes regionals per traslladar-nos cap a l’aeroport i agafar el vol de tornada a Barcelona. Arribada a Barcelona on l’autocar del Club del Viatger ens tornarà als mateixos punts de recollida del primer dia.\nSopar previ al viatge per conèixer els companys i rebre l’itinerari definitiu\nRecollida en autocar des dels diversos punts acordats al Maresme, la Selva, Barcelona i Vallès\nVols directes Barcelona – Milà – Barcelona amb totes les seves taxes i impostos\nFacturació d’una maleta de 20 Kg per persona i maleta de mà de fins a 8 Kg\n3 nits d’allotjament a un bon hotel de Milà situat al centre\nAutocar privat durant tot el viatge\nGuia local a Milà, Cremona, Busseto i Monza\nPensió completa durant tot el viatge\nBegudes incloses en tot el viatge\nEntrades a la Biblioteca Ambrosiana\nEntrades per visitar la Casa de Verdi\nEntrades per veure els tallers de Luthiers de Cremona, Patrimoni de la Humanitat\nConcert exclusiu per al Club del Viatger al Museo del Violino de Cremona\nEntrades en bona categoria a la Scala de Milà\nQualsevol servei no especificats a l’itinerari\nL’assegurança opcional de cancel·lació que poden adquirir a un preu de 35€\nTeatro alla Scala de Mila\nAmb data 14 de febrer 2018: 600 € (data en que aconsellem contractar assegurança de cancel·lació 60€)\nAmb data 28 de març 2018: Resta del viatge


Djazair-i Bahr-i Safid - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\nDjazair-i Bahr-i Safid\n(S'ha redirigit des de: Djazair-i Bahr-i Sefid)\nDjazair-i Bahr-i Safid fou un antic eyalat de l'Imperi Otomà conegut simplement com a Djazair o pels europeus "Arxipèlag". Aquesta província fou el territori concedit inicialment al Kapudan Paixà, cap de la flota. Va tenir diversos límits i va arribar a la seva màxima extensió al segle xvii quan el formaven les illes de la mar Egea, els territoris de la costa d'Anatòlia i de Grècia i temporalment Xipre, encara que Creta n'estava exclosa.\nA l'origen es limitava al sandjak de Gal·lípoli (amb els districtes de Galata i Izmid); al primer terç del segle xvi el formaven els sandjaks de Kodja-eli, Sughla i Bighla a Anatòlia, i Negroponte (Eghriboz), Lepant (Aynabakht), Karlo-eli, Mitilene (Midilli) i Mistra (Mizistre) a Grècia. Després s'hi va afegir Rodes (Rodos) vers la meitat del segle xvi; el 1618 s'hi va afegir Quios (Sakiz), Naxos (Naksha) i Andros (Andira); el 1670 s'hi va ajuntar Xipre però l'illa en fou separada el 1703 per esdevenir feu del gran visir, retornant a la província el 1785. Mistra i Karli-eli foren incorporats a l'eyalat de Morea. Quan el càrrec de Kapudan Paixà fou abolit pel tanzimat, l'eyalat abraçava:\nSandjak de Bigha (on era la capital)\nSandjak de Rodes\nSandjak de Quios\nSandjak de Lesbos (Mitilene)\nSandjak de Lemnos (Limni)\nSandjak de Xipre\nEl sandjak de Bigha fou unit al eyalat de Khudavendigar el 1876 i la capital es va traslladar a Quios i més tard a Rodes. El 1878 Xipre fou ocupada pels britànics. Rodes va passar a Itàlia el 1912 i la resta d'illes van ser adquirides per Grècia a la guerra grecoturca.\nAbbé Joseph Dupont d'Alençon, Géographie de l'empire ottoman, éd. : Veuve C. Poussielgue, 1907.\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Djazair-i_Bahr-i_Safid&oldid=19678672»\nDarrera modificació: 20 feb 2018 a les 18:27