Una vegada evidenciat que no és la manca de formació el que nega a les dones a tenir accés a millors llocs de treball, analitzem complementàriament la contractació laboral registrada segons sexe perquè ens permet conèixer la jerarquia de les persones contractades. A partir de les dades municipals disponibles per part de l'Observatori del Treball i Model Productiu de la Generalitat de la Catalunya podem realitzar una consulta interseccional segons municipi, sexe i rang d'ocupació. Ens centrem en la contractació registrada al llarg dels anys 2017 a 2020 en el Gran grup d'ocupació Directors i gerents que integra els següents Subgrups principals d'ocupació: Directius administracions públiques i empreses, Directors departaments administratius i comercials, Directors i gerents altres empreses serveis ncaa, Directors i gerents empreses hostaleria i comerç, Directors producció i operacions. Per cert, seria convenient una revisió inclusiva de les nomenclatures de les classificacions estadístiques d'ocupacions CCO-2011 (ca). Del total de 4.603 contractes registrats en Direcció i gerència a les ciutats de la xarxa en aquest període, només el 32,17% són contractes de dones i el 67,83% corresponen a homes. A l'únic municipi on es contracta més dones (+4) és a Santa Coloma de Gramenet, a la resta de municipis la contractació de dones directives i gerents sol ser aproximadament la meitat que per a homes. Per a cada subgrup la contractació de dones és entorn el 25%-37%.\nPer a observar gràficament el fenomen del sostre de vidre en diversos sectors disposem d'aquest estudi d'àmbit estatal del Instituto de las Mujeres del Ministerio de Igualdad:\nÉs cert que les violències masclistes són molt més que xifres i fets registrats o tangibles. Ara bé, les dades ens aporten coneixement i denúncia, i ens ajuden a dimensionar i observar dinàmiques o tendències.\nLocalitzar dades a escala municipal d'aquest fenomen és una tasca complexa, un dels motius és que aquestes dades afecten la confidencialitat i a protecció de dades de caràcter personal. La majoria de dades publicades són d'àmbit territorial supramunicipal: Comunitat Autònoma, província, comarca o Partit Judicial. L'objectiu en aquest apartat, més enllà de comparar dades de les ciutats de la xarxa, és donar a conèixer projectes o registres on cercar informació.\nEls feminicidis són els assassinats i homicidis de dones per raó de gènere. Es diu que aquests fets només són la punta de l'iceberg, en el sentit que són les que es visibilitzen i es fan mediàtiques als mitjans de comunicació, però que realment existeixen moltes altres dones més que pateixen diferents formes de violència masclista. Per a l'obtenció de dades anuals i actualitzades sobre els feminicidis, tenim el quadre de comandament de l'Observatori d'Igualtat de Gènere de l'Institut Català de les Dones, i el projecte Geofeminicidio de Feminicidio.net. En el període 2012-2021 (consulta actualitzada a 23/11/21) la xifra de feminicidis a Catalunya és la següent:\nD'altra banda, a partir del Sistema Estadístico de Criminalidad del Ministerio del Interior, disposem de dades de Delictes contra la llibertat i la indemnitat sexual per a municipis >20.000 habitants, des de l'any 2016 i amb periodicitat trimestral.\nPer tal d'evidenciar la desigual pobresa de la gent gran per raó de gènere s'analitzen les dades de pensions contributives en concepte de jubilació. L'estadística de pensions i pensionistes segons la residència de la persona beneficiària és el resultat d'una explotació estadística per part de l'Idescat del fitxer administratiu de pensions de l'INSS i de l'ISM. S'analitza els imports mitjans de l'any 2019, darrer any disponible. Existeix una escletxa rellevant a la totalitat de municipis, els homes reben un 40-45% més d'ingressos per aquest concepte, que són reflex del cicle de vida laboral de les dones i els homes. A més, es constata que, en termes d'import mitjà mensual, aquestes dones no assolien el Salari Mínim Interprofesional mensual de 900€/mes per a l'any 2019.\nregistres administratius Demografia granollers atur enquesta activitat econòmica perfil de la ciutat mercat de treball població Grameimpuls santa coloma de gramenet estadística observatoris indicadors Metodologia rubí perfil de ciutat Girona Habitatge ocupació


Granja de dinosaures,la - Llibrería Mediterrani\nGranja de dinosaures,la.\nCreus que el que fas és difícil? Atreveix-te a treballar en una granja de dinosaures!La feina d'un granger és dura. T'has de llevar molt d'hora i sempre hi ha una pila de tasques a fer. Has de donar menjar als animals, tenir cura de les plantes i tenir-ho tot endreçat. Què podria sortir malament? á


Demanen que es garanteixi la seguretat dels bous després de l'incendi a l'Illa de Vinallop\nRestes d'arbres cremades a l'Illa dels Bous de Vinallop.\nFotografia Animalista TE\nUna voluntària posant menjar pels bous que viuen a la illa.\nDemanen que es garanteixi la seguretat dels bous després d'un incendi a l'Illa de Vinallop\nEntitats animalistes reclamen al govern actuacions immediates pel benestar dels animals i la protecció de l'entorn natural\nActualitzada 04/05/2017 a les 15:19\nDesprés d'un incendi que va tenir lloc a finals del passat mes d'abril a l'Illa dels Bous de Vinallop, al Baix Ebre, que va afectar al voltant d'una hectàrea de vegetació, agrupacions de protecció animal demanen actuacions per garantir la seguretat i el benestar dels bous que viuen a l'illa. Segons va detallar Bombers en el seu moment, l'incendi era intencionat i es van encendre fogueres separades. Per aquest motiu, les portaveus de Progat Deltebre i AnimaNaturalis reclamen mesures urgents en una carta al Delegat del Govern a les Terres de l'Ebre, Xavier Pallarès.\nA la carta insisteixen en què es prenguin en consideració les seves propostes per a una gestió ètica de la població dels bous i vaques que habiten l'Illa de Vinallop de Tortosa. «Podem demostrar que hi ha gent que fa foc, tala arbres i fuma cigarretes en una zona on hi ha llocs fàcilment combustibles», assegura la presidenta de l'associació Progat Deltebre, Saray Segarra. «Demanem de forma urgent que es col·loquin senyalitzacions». Aquesta és una de les 11 propostes de Progat Deltebre i AnimaNaturalis, recolzades per l'Associació de Veterinaris Abolicionistes de la Tauromàquia i Contra el Maltractament Animal, i el santuari d'animals El Hogar Provegan. Aquests cartells haurien de ser, segons les entitats, d'avisos i prohibicions relacionats no només amb els bous, sinó també amb l'entorn de l'illa i la seva condició d'espai natural, i que contemplessin, entre d'altres, les prohibicions de caçar, pescar, acampar i fer foc.\nI és que els Agents Rurals han denunciat, recentment, a dos pescadors per acampar a la zona sense prèvia autorització, i també a un tercer per fer-hi foc. Des d'AnimaNaturalis i Progat Deltebre asseguren que es realitzen activitats constants que destorben la vida dels animals i contravenen la normativa dels espais naturals: freqüentació, caça i pesca furtives, fogueres, tala d'arbres o branques, abocaments il·legals (s'han recollit escombraries com ara cartutxos d'armes de foc, un ampolles d'alcohol, llaunes de begudes, entre d'altres). També s'ha trobat llenya acabada de tallar, «i s'ha de tenir en compte que a l'illa hi ha exemplars d'arbres i vegetació del bosc de ribera de l'Ebre considerats hàbitat d'interès comunitari». D'altra banda, en èpoques de sequeres greus es posa en perill la nutrició dels animals.\nAnimaNaturalis recolza econòmicament la gestió dels voluntaris animalistes de l'Ebre per proveïr d'aliment als bous, però des de l'organització s'assegura que «això no pot durar eternament, es necessita la implicació del Govern, que actualment encara és nula».\nInvestiguen un incendi intencionat a l'illa dels Bous de Vinallop


Quatre productes alimentaris que semblen saludables però en realitat no ho\nQuatre productes alimentaris que semblen saludables però en realitat no ho són tant\nLes marques utilitzen trucs per influir en la decisió dels consumidors, que de vegades no són del tot fiables\nper Redacció dilluns, 6 de març 2017 - 18:19h\nEls quatre productes alimentaris que semblen saludables però en veritat no ho són tant | cedida\nQuan anem a comprar al supermercat, molt sovint trobem un mateix producte que l'ofereixen diferents marques, que inverteixen en elaborades campanyes de màrqueting per intentar convèncer-nos que el seu producte és el millor. No obstant això, tota la informació que ens donen no són més que trucs per influir en la nostra decisió. A continuació deixem una llista de «trampes» que utilitzen les marques amb determinats productes i que no solen ser recomanacions fiables.\nIogurts descremats. Acostumen a oferir tot tipus de sabors i els pinten com una opció més saludable que els iogurts de llet sencera perquè contenen menys calories i greixos. No obstant això, la majoria porten una gran quantitat de sucre afegit. A més, oculten que els que estan fets amb llet sencera treuen més ràpidament la gana, fent creure que són millors els descremats, quan s'hauria de donar preferència als que no tenen sucres afegits. Així doncs, la millor opció és el iogurt natural de tota la vida.\nBrioixeria i galetes sense sucre. Moltes marques s'aprofiten de la gent escrivint un «sense sucre» en els seus productes, però el que no saben els consumidors és que amb freqüència ho substitueixen per edulcorants que no són pas millors que el sucre. D'aquesta forma, la gent prefereix comprar aquests aliments i evita menjar-ne d'altres més saludables com la fruita. Des d''El País' aconsellen que ens oblidem de la brioixeria i les galetes, i que optem per una torrada de pa integral, per exemple.\nEmbotits baixos en greix. Els venen com una cosa saludable i lleugera, però el que no diuen és que el contingut de carn és menor al 70%, sent la resta fècula, midons, additius i aigua. Per això, és aconsellable menjar carn natural i no processada com els embotits.\nCereals per cuidar la línia. Asseguren que serveixen per perdre pes, però aquests cereals contenen entre un 15 i 20% de sucre afegit, sent molt petita la proporció d'integrals. D'aquesta forma, els que realment poden anar bé són els cereals integrals sense sucre. Un exemple, els flocs de civada o l'arròs integral inflat.\nEl BRUTAL EMPIPAMENT de Jorge Javier amb uns nens que indignarà a molts catalans\nLLISTA: Les 5 millors i les 5 pitjors marques de tonyina amb oli segons l'OCU


Torna la running sèries de les Terres de l'Ebre de l'Ebre amb la cursa del Perelló - Setmanari l'Ebre\nTorna la running sèries de les Terres de l'Ebre de l'Ebre amb la cursa del Perelló\nEls participants tindran el diumenge l'opció de dos recorreguts\nDissabte, 18 de maig de 2019 a les 12:00h\nTorna la running sèries de les Terres de l'Ebre de l'Ebre amb la curda del Perelló\nLa Running Sèries de les Terres de l'Ebre arriba a la quarta prova del calendari, amb la disputa este diumenge de la Cursa del Perelló, amb l'opció de fer dos recorreguts, el més llarg de 10 quilòmetres, i un altre de més curt de 5.\nLa prova està organitzada per l'Àrea d'Esports de l'Ajuntament del Perelló i Running Sèries, i hi col·laboren la Secretaria General de l'Esport, el Consell Comarcal del Baix Ebre, Trail Running Cabra Feixet i empreses locals.\nEl lliurament de dorsals tindrà lloc de 9.00 h a 9.30 hores. La sortida conjunta de les dos curses serà a les 10.00 hores (homes i dones) davant del Pavelló Poliesportiu Municipal.\nEls participants hauran de fer un recorregut urbà i per asfalt, al qual hauran de fer 1 o 2 voltes completes al circuit. La gent inscrita en els 5.000 haurà de fer una volta i dos els inscrits al 10.000. Cada volta té una distància de 5.000 metres. Els corredors tindran dos avituallaments líquids durant la prova i un altre de líquid i sòlid a l'arribada. Tindran premi els tres primers classificats de la Cursa de 10.000: de cada categoria i els tres primers locals, i el primer de cada categoria i els tres primers locals en la Cursa de 5.000, amb material promocional, samarreta tècnica i altres detalls per als participants.


transport públic: REALISME(S) A CATALUNYA 1917-1936\nQuasi a corre cuita ja que el mateix diumenge, el passat, tancava les seves portes vaig acudir al Museu Maricel de Sitges a veure l’excel·lent exposició que sota el comissariat de Mariona Seguranyes La mostra relata, tal i com senyala el catàleg de mà de la mostra, les trobades i divergències dels creadors catalans entre el final de la Primera Guerra Mundial i l’esclat de la Guerra Civil espanyola, sacsejats per les grans transformacions socials i polítiques del moment (la Gran Guerra; la Revolució Russa; la mort del president de la Mancomunitat i impulsor del Noucentisme, Enric Prat de la Riba; la Dictadura de Primo de Rivera; els conflictes socials i laborals…).\nI ho fa fent repassada a vint-i-cinc autors amb algunes de les seves obres més representatives establint un diàleg fluid, intens i seductor que produeix una intensa comunicació amb l’espectador.\nA través de quatre àmbits : 1.- Antecedents d’un classicisme modern (1905-1914)\n2.- A la recerca de noves figuracions (1917-1936).\n3.-Pintors catalans sota la influència de Picasso\n4,-Metafísica , surrealisme s) i logicofobisme\nS’estructura l’exposició amb artistes tan importants com Picassó, Miró i Dalí, com a eixos i contrapunt, al voltants dels quals apareixen noms com Torres-García, Sunyer, Mercadé, Vayreda Casabó, Sisquella, Campany, Feliu Elias, Humbert, Togores, Domingo, Pruna, Remedios Varo, Santos Torroella, García Lamolla, Marià Andreu, Planells, Cristófol, Apel·les Fenosa, Calsina i altres, que amb unes obres potents constantment dialoguen alhora que semblen reptar-se amb els seus diferents conceptes creatius generant una harmonia en la diversitat que dona un sentit compacte a una mostra que podria haver-se perdut en la diversitat creativa i estilística.\nUna exposició plena de sorpreses amb una tria d’obres magnífica que certifica la qualitat i importància del moment, alhora que obre l’interrogant de les causes del poc atractiu que aquest important període ha tingut fins ara ala historiografia plàstica del país.\nPer el mataronins i maresmencs, l’exposició te a més a més l’interès de la presència de tres autors: Joaquim Torres García amb la composició al·legòrica “La Catalunya grega”; Mariano Andreu, el sempre poc reconegut a la seva ciutat Mataró, amb “Tres figures” i el canetenc Ramon de Capmany amb l'excel·lent “Tenista” que presideix el post.\nFet que alhora ens fa preguntar -nos les causes que una exposició com aquesta de caire itinerant, - ara va al Museu de Valls i a partir del febrer ocuparà el Museu d’Olot-, no arriba a Mataró, com tampoc acostuma a arribar cap de les expos plàstiques que organitza la Generalitat, la Diputació, o com en aquest cas la xarxa de Museus d’Art de Catalunya. I si arriben les de caràcter contemporani de qualsevol procedència.\nPerò no cal donar-hi més voltes, mentre mani la que mana, Mataró seguirà orfe d’exposicions de tant nivell com aquesta mateixa que recomanen intensament. Si podeu fer-ne excussió per visitar-la paga enormement la pena.


Bateig poètic amb Rosa Leveroni | De Sant Pau d'Ordal al món\n← Em llenço sense paracaigudes!\nEL PAPA A BARCELONA. I LA MAMA? →\nBateig poètic amb Rosa Leveroni\nPosted on 6 Octubre 2010\tby ASSOCIACIÓ PER LA PEDRA SECA I L’ARQUITECTURA TRADICIONAL\nVa néixer fa cent anys al Passeig de Gràcia, però la vaig conèixer el dissabte 1 d’octubre gràcies a la proposta cultural: Un dia a Cadaqués amb la Rosa Leveroni. L’Institut Català de les Dones, la Institució de les Lletres Catalanes (ILC), amb la col•laboració de l’ajuntament de Cadaqués, van ser les entitats promotores. Va ser una jornada magnífica! I això, sense anar al centre de Cadaqués en cap moment!!!\nUn dia a Cadaqués amb la Rosa Leveroni Quina millor manera de descobrir una clàssica del segle XX completament desconeguda per mi? Pel viatge he conegut la Montserrat Riba, guanyadora del 2010 del premi de poesia Cadaqués a Rosa Leveroni, i néta de Carles Riba i Clementina Arderiu. I també el Josep-Ramon Bach, guanyador del 2009. Envoltada de poetes, tot un privilegi. La Rosa Leveroni és un exemple de dona que tria, i que tria lliurement. A l’any 1948, i a canvi de la dot matrimonial, el pare li compra una barraca a Cadaqués, concretament a Portlligat, que es convertirà en la “cambra pròpia” de la poetessa. Just davant la casa m’han fet un regal: un recital de poemes de l’autora: d’amor, de mort i de paisatges. A les fotos: Iolanda Pelegrí i Ricard Creus recitant.\nI jo, a les mans, també tinc el llibre que llegeixen, Poesia, editat per Edicions 62, avui completament esgotat. L’historiador, arqueòleg i editor Frederic-Pau Verrié havia estiuejat a la casa de la Leveroni i tenia llibres dedicats. La jove del Pau, la Lali Biosca, és amiga meva i me’n va regalar un pel viatge. Casualitats de la vida, o no. Fotos de baix: grup de guanyadores i guanyadors de les edicions del Premi Cadaqués a Rosa Leveroni. A la dreta: Tònia Passola., guanyadora del 2000.\nHe passejat pel carrer Rosa Leveroni i he fet una ofrena floral a la tomba. La Rosa Ardid, secretària del premi literari, ha recitat Testament:\nQuan l’hora del repòs hagi vingut per mi,\nvull tan sols el mantell d’un tros de cel marí (…)\nA la tarda, a la Sala Art i Joia de Cadaqués s’ha inaugurat l’exposició Rosa Leveroni, dona de lletres, presentada per la seva comissària, l’escriptora Vinyet Panyella. En el futlletó de l’exposició, m’ha cridat l’atenció un poema:\ns’adormen els neguits\ni s’apaguen les ires\nCanvies el color dels ulls pels del teu estimat, i en un exercici de llicència poètica, tens un vers amorós fet a mida…\nAmb permís de la Leveroni, clar…\nTambé s’ha presentat l’Obra poètica completa de Rosa Leveroni, d’Abraham Mohino. Però jo ja tinc l’edició de 1981 i per començar ja em serveix. Estic llegint poesia per primer vegada a la vida i m’està agradant. Aquesta immersió literària de Cadaqués ha estat crucial. Bibliotecària, poetessa, membre de la resistència cultural d’ençà mateix del 1939, dona apassionada i lliure. Valdrà la pena conèixer-la més a fons. La Tònia Passola em regala el poemari Cel rebel, guanyador del premi Cadaqués a Rosa Leveroni del 2000. Amb aquesta dedicatòria: a la Rosa, que estima tots els cels del planeta, aquest cel, tots els cels, rebels! Ja l’he llegit. El proper que llegiré serà el primer llibre de poemes de la Sílvia Amigó, L’ara ets tu.\nMés fotos de la jornada: reubicació escultura a Rosa Leveroni a Portlligat. LLàstima que a la placa de l’ICD posi Institut Català de la Dona, i no de les Dones, que és l’actual denominació. Vull pensar que es pot canviar…\nAquesta entrada ha esta publicada en Activitats recomanades, Articles opinió, Excursions, Vivències íntimes. Afegeix a les adreces d'interès l'enllaç permanent.\n2 respostes a Bateig poètic amb Rosa Leveroni\n12 Octubre 2010 a les 3:55 pm\nRosa, moltes gràcies pel teu escrit i, sobretot, per la teva companyia.\nRafael Soteras i Roca ha dit:\n18 Novembre 2010 a les 8:26 pm\nCrec que és una de les grans poetes, em farà il·lusió un acte que vaig proposar per al dia 9 de març de l’any que vé, 2011 a la Biblioteca del Vapor Vell pel Col·lectiu d’Artistes de Sants, una mica tard, però


La independència comença per la ment\n"La nostra ment encara veu el món amb ulls espanyols, encara és dependent, encara no ha assolit una visió catalanocèntrica"\nper Víctor Alexandre 22 de setembre de 2019 19:18\nÉs impossible que un ésser humà o tot un poble s’alliberin per si mateixos de les cadenes que els empresonen sense haver-se'n alliberat primer mentalment. Per això Catalunya encara no és lliure; perquè fins i tot una bona part de les ments independentistes romanen atrapades en una visió hispanocèntrica del món. N’hi ha prou de parar l’orella en la comunicació verbal, ja sigui en el terreny personal, laboral, en família o amb amics, o en el terreny mediàtic, és a dir, en la concepció dels serveis informatius –telenotícies, butlletins, cròniques...– i la manera d’expressar-se dels seus presentadors, redactors, corresponsals..., per veure on som i com som.\nPosaré un exemple senzill i recent protagonitzat per un presentador radiofònic català que deia això: “Totes les televisions públiques d’aquest país, estatals, autonòmiques..., busquen l’audiència”. I tenia raó, l’audiència és un objectiu comú de les emissores. Però de quin país parlava? L’ús del terme “aquest país” referit a l’Estat espanyol, fins i tot en persones que en àmbits col·loquials es defineixen com a nacionalment catalanes, apareix tot sovint com si es tractés d’un terme multiús que serveix tant per al·ludir al nostre país com al país del costat. I si això ho fan professionals que són escoltats cada dia per centenars de milers de persones, i que, per tant, tenen l’obligació d’aplicar-se un llibre d’estil, què no faran els ciutadans anònims. De fet, és un peix que es mossega la cua, perquè és molt difícil que els ciutadans qüestionin aquestes formes verbals després del bombardeig persistent a què estan sotmesos. L’hispanocentrisme, com el masclisme o el nacionalisme d’Estat, és tan habitual que no es veu. I qui el posa en evidència resulta tan molest com l’infant que deia que el rei anava despullat.\nPer això ens fa tanta por rebel·lar-nos contra les lleis injustes o obertament feixistes de l’Estat espanyol. Ens fa molta por, perquè en la nostra ment encara no ens sentim netament catalans. Espanya a més d’ocupar la nostra identitat, la nostra economia, les nostres infraestructures, les nostres institucions, ocupa també la nostra ment. Pensem a través del seu cervell, no del nostre, i això ens converteix en espanyols. Espanyols díscols, sí, però espanyols al capdavall. Heus aquí perquè després d’un acte assertiu veritablement catalanocèntric com fou el referèndum de l’U d’Octubre, en què el SÍ va guanyar per un 90%, no vam tenir el valor de retirar la bandera espanyola de la seu del nostre govern (com van fer Girona i Sabadell). Retirar la bandera de l’Estat opressor és el primer que fa tot país que s’allibera en la mateixa mesura que el primer que fa tot presoner, al final del túnel, és desprendre’s de l’uniforme que li havien posat. Són actes d’afirmació simbòlica que, per tal que s’esdevinguin, cal primer que s’hagi produït una afirmació mental.\nLa independència comença per la ment, i la nostra ment no pot assolir un pensament independent mentre ens dediquem a observar la realitat a través dels ulls d’un altre. Malament rai, quan el segrestat “comprèn” el segrestador, ja que això li crea una dependència psicològica que no sols el farà més submís, també li bloquejarà la ment i el cos a l’hora d’elaborar un pla assertiu per fugir. Potser dirà que sí que vol fugir, que no renuncia a fer-ho algun dia, però els fets demostraran que són paraules buides per encobrir les seves pors i renúncies i guanyar temps. Però quin temps? Pot dir un presoner amb cinc dits de front que com més temps viu dins del reixat més temps guanya? Parem l’orella i sentirem uns quants polítics catalans dient (amb paraules més envellutades, això sí) que ara no toca, que ara cal tornar a la política del peix al cova, que ara toca gestionar l’autonomia, que ara cal ampliar la base, que potser d’aquí a una generació baixarà un àngel del cel que ens alliberarà, que, que, que... I cada “que” que pronunciem és un dia més de captivitat. Una altra cantarella és la del diàleg. Cal seure i dialogar amb el carceller. Molt bé. I per què hauria de voler dialogar un carceller, si el que li demana el presoner és la clau de la cel·la? Quin perill corre, si s’hi nega? Cap ni un. I no pas perquè el presoner sigui feble, que no ho és, sinó perquè desconeix la seva força i desconfia de si mateix. Dit això, el qui s’entesta a dialogar amb una pedra és un individu de seny o no hi és tot?\nMentre les nostres emissores nacionals redactin titulars que diguin “Un establiment privat català és el primer d’Espanya que permet pagar amb el rostre”, “A Palau-Solità i Plegamans hi ha la biblioteca privada especialitzada en ciències de la salut més important d’Espanya”, “Trenta-set violacions en grup el 2019 a Espanya”, “Els naixements van a la baixa a Espanya”, “Barcelona, la ciutat amb més motos d’Espanya”, “Bagergue, un dels pobles més bonics d’Espanya”... difícilment serem lliures. No ho serem, perquè la nostra ment encara és hispanocèntrica, encara veu el món amb ulls espanyols, encara és dependent, encara no ha assolit una visió catalanocèntrica que li permeti tenir Europa o el món sencer com a referents. El nostre marc mental és Espanya, un marc mental que ens impedeix titular: “Els naixements van a la baixa a Catalunya”, “Barcelona, la ciutat amb més motos d’Europa”, “Bagergue, un dels pobles més bonics del món”...\nQuan culpem la llengua de no tenir formes verbals que permetin evitar el llenguatge sexista, ens equivoquem. La llengua no en té cap culpa. El llenguatge només és un reflex de la nostra manera de pensar. Canviem-la i canviarà el nostre llenguatge. Comencem per independitzar-nos mentalment d’Espanya i ens independitzarem políticament. La resta és començar la casa per la teulada.


Rosa Peroy: 2014\nEl primer cop del fill de la crisi\nTé setze anys. Aparença de cupaire desmenjat, barba descuidada i dos metres d’alçada. Li encanta dormir i menjar. Estudia batxillerat científic per allò de ser pràctic i tenir sortida laboral, malgrat que les seues aptituds acadèmiques siguin unes altres, si és que en té. No demana res. Llegeix, navega per internet, surt de tant en tant amb els col·legues i s’estima amb bogeria la seua gossa. A l’institut li han demanat que escrigui com a exercici un article periodístic i ha analitzat, amb cert escepticisme adult, el fenomen ‘Podemos’. No suporta la xenofòbia, el menyspreu a la gent gran i el maltractament animal. Està al cas de tot, sense fer soroll.\nÉs un dels fills de la crisi, que observa com diàriament els seus pares, autònoms, s’escarrassen perquè no els falti de res a ell i a son germà. Abans-d’ahir em va demanar que el despertés ‘ben d’hora, ben d’hora’ – i ho va fer, sorneguer, amb un gall que guardiolejava- ‘perquè jo, per votar, si convé m’aixeco a les sis’. A mig quart de deu estava al col·legi electoral, al costat del petit de vuit anys i meu, que l’observava. Excepcionalment nerviós, conscient que estava a punt de perpetrar el seu ‘primer cop’, com en aquella cançó de La Trinca, omplia tremolós el formulari-denúncia mentre suportava amb estoïcisme que la pesada de sa mare li fes fotos per l’ocasió.\nPortàvem les butlletes impreses de casa. Vam guardar fila pacientment fins que ens va tocar. Va lliurar el carnet, amb un número astronòmicament alt, al president de la mesa, que amb rialla de complicitat li va donar l’enhorabona. Ell li va donar les gràcies amb rialla de ferros.\nFeliços i tranquils, vam sortir del col·legi. Caminàvem cap al cotxe mentre les gotes fredes de pluja mullaven els carrers inusualment transitats de famílies amb aire de festa. Pensatiu, em va preguntar sobre la possibilitat d’unes eleccions properes: ‘i jo no podré votar, no?’. Em vaig treure d’un tupper simbòlic la resposta precuinada: que només li queden dos anys curts per assolir la majoria d’edat i que llavors, ja serà ciutadà de ‘ple dret’. No gaire convençut, va callar.\nJo, en canvi, em pregunto si d’aquí dos anys els esdeveniments que haurà viscut li hauran conservat aquestes ganes contingudes que ahir va poder materialitzar, o, en canvi, se n’haurà afartat tant que ja no voldrà saber res. Perquè la seva première fois té un no se què de coitus interruptus. I que en un futur proper continuï amb idèntica alegria o li tallin de soca-rel depèn de tots nosaltres. Temps al temps.\nPublicat per Rosa Peroy a 7:17 Cap comentari:\nTrobarem a faltar el teu 'm'agrada'\nEscric això el matí de Tots Sants. Com que sóc de mal dormir avui he obert twitter molt aviat i la primera piulada que m’ha sortit al TL era d’algun optimista de primera hora que, a mode de tuit d’autoajuda, exhortava els seguidors a començar el dia amb joia: ‘Amunt tots! Que ja estan posant els carrers! #bondiadematí’.\nAmb el cafè fumejant al costat del teclat m’he empassat la resposta que m’ha vingut, automàtica, al cervell: “els que segur que estan posats avui són els cementiris, alegría de la huerta”. Però com la majoria de les piulades, me les acabo empassant. Per allò de no ser gaire impertinent.\nFa molts anys que he deixat d’anar al cementiri per Tots Sants. Hi tinc família –malgrat que la incineració ja predomina- i molt propera. I de fa poc. Però obviant la ubicació, la passejada no deixa de tenir reminiscències del que fèiem els lleidatans que tenim certa edat fa trenta anys: passejar un diumenge amunt i avall pel Carrer Major i Sant Antoni: el que ara en diem, quan ens fem els modernets, ‘l’Eix Comercial’. Quan avui al TN facin la desconnexió per Lleida veuré, com cada any, famílies que conec, amb rams de flors –i els menys previsors, amb una baieta humida per netejar el marbre- passejant relaxadament i aturant-se a cada cantonada, o a cada quatre o cinc làpides, per saludar un i altre, perquè a Lleida, siguem amics, coneguts o saludats, a la manera de Pla, tots som família.\nDe la manera de recordar els meus ja us en parlaré un dia, si us interessa, cosa que dubto molt. M’han cridat l’atenció, però, les noves modalitats funeràries que estan sorgint, sovint emparellades amb la tecnologia 2.0. Ara les exèquies es poden fer en streaming, perquè des de qualsevol punt del món el pas dels visitants per la sala de vetlles i la cerimònia, sigui laica o religiosa, puguin ser seguides. Els fèretres i les urnes –i utilitzo la paraula ‘urna’ en l’accepció que ara mateix està permesa, que l’altra, la democràtica, uix quina por, no es pot dir- es podran folrar amb el vinil que es vulgui, des de l’escut del Barça fins a la frase ‘L’empresa d’assegurances de la seva jubilació li agraeix el seu òbit prematur’. Dels cabells del difunt o difunta es podrà fabricar una gemma perquè pugui ser lluïda per la persona que se l’hagi estimat, com abans les mares es feien penjolls d’or amb les dents de llet dels seus fills encastades. S’ha de tenir mala llet.\nDe totes, però, la que més m’ha cridat l’atenció és ‘la crònica periodística’. No és de les més noves, però sí de les més utilitzades. Ja fa anys que, en alguns casos, s’ofereix la possibilitat que un periodista assisteixi a la cerimònia funerària i en redacti una crònica. L’objectiu és deixar per escrit els aspectes més significatius del funeral, des de una lectura emotiva fins a una cançó especial. La crònica s’entrega posteriorment a la família com un element de record.\nFa poc em van oferir fer d’speaker en un esdeveniment social. D’escriure una nota de premsa a fer un relat carxofa en mà només hi veig un canvi de registre. És qüestió de temps. Llavors, amb veu fosca i entristida, des d’un lloc discret de la sala de vetlles, hauré d’anar locutant tot allò que la cerimònia ofereixi. “I en aquest moment final, quan comença l’emotiva cançó La Vall del riu vermell, en què trobarem a faltar el seu somriure, l’afligida vídua no pot reprimir-ne un, mentre l’anterior esposa del difunt que, segons les nostres fonts no ha arreplegat un euro de l’herència del finat, la mira de cua d’ull, amb cara d’odi”.\nDesprés la família ho podrà pujar a facebook, twitter i youtube. I tots estarem pendents del número de ‘likes’ i comentaris. Que en pau reposaran.\nPublicat per Rosa Peroy a 13:46 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: facebook, periodisme, Tots Sants, twitter, urnes, youtube\nEl parpelleig del drac\nHavia passat tot el mes d’agost dormint malament. L’editorial on feia anys que treballava, un grup de referència d’àmbit estatal amb delegacions a les principals capitals europees, havia practicat un ERO a trenta-quatre treballadors per –segons s’havia assabentat-, externalitzar els serveis de correcció lingüística i traducció i abaratir costos.\nHavia vist companys que feia anys que treballaven a prop de la seua taula posar, d’un dia per l’altre, les coses mansament en una caixa de cartró, com en una pel·lícula americana –el darrer objecte: la foto emmarcada dels fills- i abandonar el lloc de treball.\nA finals de juliol va córrer la veu –com sempre, tot eren conjectures, ningú informava de res- que l’empresa aplicaria un nou expedient just al tornar de vacances. Va fer números ràpidament: els companys que havien fet fora portaven menys anys que ella a l’empresa. Aquesta vegada, segons el volum de treballadors que volguessin acomiadar, bé podia ser ella una de les afectades. Amb aquest dubte rosegant-li l’estómac va passar el mes de vacances com –suposava- bona part dels seus companys.\nVa decidir que aquell agost es quedarien a casa. Van fer, ella i els nens, alguna escapada d’un dia a la platja, entre setmana. La resta del mes va transcórrer lent, anguniós. Cada matí recalculava la situació financera domèstica: tenia quatre estalvis i junt amb allò que li pertoqués d’indemnització tal vegada podria treballar com autònom, des de casa. Potser inclús –per què no?- des de la mateixa empresa li podrien lliurar textos per llegir i fer la primera tria, per corregir, per traduir. La seua feina li encantava i no s’imaginava fent res més.\nEl dilluns u de setembre va arribar, puntual, al final d'una altra nit d’insomni. Després de dutxar-se es va posar una samarreta negra de tirants, uns texans –havia perdut pes durant l’estiu- i unes sandàlies planes. Amb els cabells humits encara i sense fer soroll per evitar despertar els nens que no començaven el curs fins quinze dies després, va tancar suaument la porta i va agafar el metro que la deixava a dos carrers de l’edifici on treballava.\nJust baixar del metro va veure un dels documentalistes més veterans que sortia de l’empresa i s’asseia, parsimoniosament amb un paquet a la mà, a la terrassa de la cafeteria de la cantonada. Ella va mirar l’hora al mòbil: encara faltaven deu minuts per les nou.\nQuan l’home la va veure li va fer una rialla i, mentre s’encenia un havà, li va indicar amb un gest que s’assegués amb ell. L’historiador tenia seixanta anys, era gras i amb barba blanca. Un bon vivant amable, considerat un dels millors professionals de l’empresa, que treballava feia més de quaranta anys al servei de documentació gràfica. Va demanar un perfumat.\n—Aquella mala puta m’acaba d’acomiadar—, li va dir amb una mitja rialla irònica—. Diu que surto massa car a l’empresa... No sap el favor que m’ha fet. La dona i jo ja havíem decidit jubilar-nos i cuidar dels néts. I jo tindré temps lliure per acabar una recerca que em té el cor robat i mai puc enllestir. El que m’ha fotut més... —se li va enfosquir la mirada— saps què m’ha fet? M’ha “regalat” això.\nL’home li va posar a les mans una capseta encara mig embolicada amb paper xarol vermell que contenia un full allargassat. Ella el va mirar inquisitiva.\n—És un val. Una estada en un balneari d’aquests que t’hi tanques per aprimar-te. Aquelles collonades de tenir-te menjant pastanaga amb barnús durant quinze dies i fent-te neteja de còlon. M’acomiada amb un parell de collons i em diu que sóc un gras fastigós! La mare que la va parir. Com me n’alegro de perdre-la de vista...\nVa esclatar en una rialla aguantant-se l’havà amb les dents. Ella es va acomiadar fent-li una sentida abraçada. No volia fer tard. Notava el nus de l’estómac prement-li el diafragma, dificultant la respiració.\nVa arribar a la cinquena planta. Just deixar la bossa al seu seient va venir a saludar-la el bidell, que amb cara de circumstàncies li va dir, amb un cop de cap assenyalant la porta tancada del despatx de ‘Cap de recursos humans’:\n—M’ha dit que quan arribessis entressis a veure-la.\nVa picar a la porta, prenent aire. Una veu aflautada li contestà des de dins: —Endavant!\nDarrera de la taula l’esperava amb un somriure impostat. La va mirar de dalt a baix, amb uns ulls grisos i rodons, exageradament maquillats. Eren de la mateixa edat. Cabells rinxolats tenyits, roba caríssima que amagava un evident sobrepés que anava en augment. Damunt la taula, al costat de l’ordinador, una caixeta embolicada amb paper xarol vermell.\n—T’has aprimat, oi, nena? Seu, seu —mentre seia s’empassà la poca saliva que li quedava—. Com ja deus saber, l’empresa està portant a terme una remodelació que considera totalment necessària per adaptar-se als temps de crisi—. Els dits gruixuts plens d’anells jugaven amb un bolígraf amb el logo de l’editorial. —Malauradament, això ha fet que hàgim hagut d’aprimar el número de treballadors. A mi em toca el trist paper d’haver-ho de comunicar a l’afectat, encara que, com ja saps, la decisió no la prenc jo.\nLa mirava amb les dues rodones grises, envoltades de rímmel, sense parpellejar. —Per aquesta mateixa raó, també sóc l’encarregada de comunicar-te que “els de dalt” han decidit que tu, malgrat alguna opinió en contra... continues amb nosaltres. Bé, si tu vols, és clar.\nElla, que havia anat fent que sí amb el cap, va restar immòbil de sobte. La malvolença que aquesta dona sempre li havia tingut no havia servit de res. La volien a l’empresa. La cap de recursos humans va fer un somriure amb evident esforç.\n—Per tant, no cal que pateixis pel teu lloc de treball. De tota manera, m’he pres la llicència de fer-te un regal personal, com un premi per la feina ben feta, pel que es veu.— Li va lliurar la capseta—. No t’ho prenguis malament. Crec que la imatge personal és una bona targeta de presentació per a l’empresa, sobretot en les dones. Tu ets tan... minimalista...\nQuan va entrar a l’elitista centre de bellesa l’esteticista li va indicar que el val que portava servia per un any de manicura francesa, de mans i peus. La noia li va agafar les mans, primes i llargues, amb les ungles curtes a ras de carn.\n—Li ensenyaré el catàleg, però amb unes ungles tan petites no podrem fer massa cosa.\n—És igual. Feu figures d’animals? Mitològiques?\n—Aquí podem fer qualsevol figura, senyora. El problema és la poca superfície que tenim per treballar.\n—Faci’m un Sant Jordi. I un drac. Jo treballo amb llibres. Vull un Sant Jordi.\n—Un drac? Les dues figures quedaran desproporcionades. El drac és massa alt. No hi cabrà.\n—Treballo teclejant. No puc ni vull dur les ungles llargues. No pateixi. El farem cabre.\nL’endemà, per anar a treballar, ella es va posar els mateixos texans i sandàlies, i es va canviar de samarreta. Se’n va posar una de color verd –‘la imatge personal és una bona targeta de presentació per a l’empresa’-, com el drac que portava dibuixat vint vegades al seu cos.\nLa nit abans, mentre sopaven, la filla petita li havia mirat amb femení deteniment les ungles decorades. Un Sant Jordi minúscul pren una espasa amb sang. Al costat, la figura dreta d’un drac, que l’ungla fa acabar just on li comença el coll. Al terra, com un punt, el cap del drac ha caigut entre les potes. Els ulls són dues pinzellades rodones i grises, que miren atònites, sense parpellejar.\nPublicat per Rosa Peroy a 11:15 1 comentari:\nEtiquetes de comentaris: editorial, manicura francesa, parpelleig\nEls nens de Gaza\nEls que seguim regularment els informatius per la televisió, aquests darrers dies ens hem habituat a les dures cròniques que des del terreny els respectius corresponsals ens envien sobre el conflicte bèlic entre Israel i els territoris palestins. Malgrat els intents de treva, la majoria ens informen d’un nou atac de l’exèrcit israelià sobre la franja de Gaza. El resultat: milers de morts entre la població civil, entre els quals s’hi compten dones i nens indefensos. Petits cossos inerts, plens de cremades i sang, en braços d’homes adults, sovint els mateixos pares, sent duts a hospitals abarrotats on metges sense recursos intentaran que no morin, moltes vegades en debades.\nRecentment, autoritats israelianes han denunciant davant de la “comunitat internacional” –comunitat que per altra banda està demostrant una imperícia insultant a l’hora d’aturar aquest conflicte que corre el perill de cronificar-se- que forces de Hamas manipulen les imatges perquè els ciutadans dels països d’arreu del món rebem, en la pantalla de les nostres televisions, imatges de criatures mortes després de cada atac i la desesperació d'uns adults que criden i ploren. Hi ha, en aquesta denúncia, a més d’un interès clar de focalitzar la responsabilitat de la matança de civils cap a un altre lloc, una contradicció en ella mateixa: les imatges preses per un càmera a peu de carrer són la captació d’un moment. Els crits, els cossos a terra, la pols i els sorolls de les sirenes són allí. Les interpretacions i les anàlisis vindran després. Els articles aprofundint sobre la qüestió abundaran o passaran de puntetes. Aquí la manipulació sí que és possible i sovint efectiva.\nPer aquest motiu, he trobat especialment valent i aclaridor l’excel·lent crònica de Xesco Reverter per TV3, on el periodista explica, in situ, la terrible sort de dos germans palestins, d’any i mig i tres anys, que es troben ingressats en un hospital de Gaza. Han perdut la seua mare i el seu pare, greument ferit, ha estat traslladat a Egipte. La crua i descarnada descripció dels fets, dels que prèviament hem estat avisats els telespectadors per la seua cruesa, no admeten cap tipus de manipulació. Reverter acaba la breu crònica de menys de tres minuts amb l’afirmació de què “es necessitaria un exèrcit de psicòlegs per ajudar els nens palestins a superar els traumes de quatre setmanes de conflicte armat”.\nEn una piulada a twitter, l’escriptor Vicenç Pagès Jordà afirmava:\n“Hi ha els que no dubten sobre qui són els bons a Palestina però troben que el procés és massa complicat per pronunciar-s'hi.”\nLa complexitat del conflicte, que es remunta als inicis del segle passat i que, malgrat els esforços de la diplomàcia internacional és lluny de la seua resolució, fa que l’opinió pública es perdi –ens perdem- en la seua interpretació. Per això, més que mai és necessari el treball valent dels mitjans, que ens mostren la realitat sense filtres, amb tota la seua contundència. Que la veu del presentador que ens avisa de la crua realitat abans d’emetre el vídeo en faci aixecar el cap de la taula i observem atents i horroritzats. I que les anàlisis posteriors, en què els qui en saben de veritat ens obrin els ulls als possibles interessos que fan que aquesta guerra s’hagi tornat endèmica, aprofundeixin amb el mateix rigor i coratge com ho fan les cròniques dels corresponsals des de l’escenari de la batalla, allunyant-se de simplistes interpretacions maniquees i reduccionistes.\nLa denúncia hauria de servir perquè ja no haguéssim de veure per sempre més petits cossos inerts, que podrien ser els dels nostres fills, sostinguts per pares desesperats, que podríem ser nosaltres mateixos.\nPerquè, tal com assenyala un diàleg de ‘Els justos’, d’Albert Camus:\n—El dia que decidim oblidar els nens, la revolució triomfarà.\n—Aquell dia, la humanitat sencera odiarà la revolució.\nPublicat per Rosa Peroy a 4:02 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: Gaza, Hamas, manipulació, periodisme, Vicenç Pagès Jordà, Xesco Reverter\nLes coses de Perec\nFa temps vaig llegir la novel·la Les coses, de Georges Perec. Perec és -i perdoneu-me el to col·loquial-, en la seva trajectòria vital i la seva literatura el que anomenaríem actualment un friki.\nPerec va morir jove, als quaranta-quatre anys, just quan un escriptor pot començar a donar el millor d'ell mateix. La seva novel·la emblemàtica és La vida, instruccions d'ús, del 1978, on descriu amb minuciosat perecquiana la quotidianitat en un immoble parisenc, des de l'òptica d'un observador exterior, impertèrrit, que ens narra com van els seus habitants d'un pis a l'altre movent-se talment com un cavall d'escacs. Perec fou, juntament amb Bolaño, un dels grans fundadors de la novel·la experimental -li interessà el lligam existent entre la llengua i les matemàtiques, i escrigué textos prescindint de la vocal e, tan utilitzada en francès-.\nLes coses és el seu roman premier. La publica amb vint-i-set anys i ens demostra que a aquesta edat ja ha fugit de les trames convencionals amb les quals es confeccionava la literatura de la seva generació. Ja coneixeu la llista: algú es fica en un embolic i després se'n surt; algú perd alguna cosa i la recupera; algú és víctima d'una injustícia i es revenja; el cas commovedor de la ventafocs; algú comença a anar pel camí del pedregar i així continua; dos s'enamoren i molta altra gent s'interposa; una persona virtuosa és acusada falsament d'haver pecat o d'haver comés un crim; una persona s'enfronta a un desafiament amb valentia i té èxit o fracassa; algú inicia una investigació per a conèixer la veritat d'un assumpte... El llistat és interminable. Us invito a que cadascú afegeixi, a la manera perecquiana -enumerant entre punts-i-comes, pausadament, gairebé exasperant, com qui no vol la cosa-, la resta de trames per a fer més completa la llista.\nI què succeeix quan no ocorre res? Que una servidora vostra acaba per recordar-se dels orígens de la seua fascinació per les trames no convencionals i recorda quan descobrí que es podien construir llibres lliures, d'estructures inèdites, amb associacions i cavil·lacions entorn a centres absents... però que formen un tot ple de sentit i intencionalitat. Perec professa el seu amor per la literatura a la seva manera: prosa continguda, gairebé asèptica, sense diàleg, altament descriptiva i, sense voler-ho atrapa el lector situant-lo al bell mig de la trama, obligant-lo a prendre partit. A Les coses, Jérôme i Sylvie són una parella de petitburgesos parisencs que es guanyen la vida fent enquestes publicitàries, però que somien una vida plena d'opulència i luxes cars i rars… que mai podran assolir. Però la seva existència, els millors anys de la seva vida, estan mediatitzats per aquest anhel material mai assolit.\nEn el fons, Les coses és una radiografia punyent de la nostra societat de consum i dels perversos mecanismes que subjuguen els homes i dones en aquest món nostre que, ara menys que mai, no està preparat per deslliurar-se del més superflu.\nPotser cal recuperar autors com Perec i tornar a gaudir de les coses, però les petites, les que no es paguen amb diners... i anar fent. Perquè, com diu la saviesa popular, les coses realment importants no són ‘coses’. Per cert, el llibre de Perec us el deixaran en qualsevol biblioteca pública.\nPublicat per Rosa Peroy a 18:07 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: Les coses, novel·la experimental. Oulipo, Perec\nL'IVA de l'úvula\nA casa sempre hem estat de patir angines. Els sis germans, uns més que els altres, agafàvem unes amigdalitis de cavall. En aquella època es tendia a l’extracció. Jo, que sóc la que vaig néixer en últim lloc, me’n vaig salvar, de passar pel quiròfan. Tan moderna sóc que encara agafo uns mal de gola que no sé ni com em dic.\nLes angines a l’estiu són de mal passar, per dir-ho fi. A casa, ma mare ens posava un mocador al coll untat de Vicks Vaporub i una aspirina. I andando. Ara, el mocador l’utilitzo per eixugar-me les llàgrimes cada cop que empasso saliva i per recordar la frase que el metge bigotut li va dir a ma mare quan, amb una lupa, de petita em va veure per primer cop: “Esta niña tiene una úvula como la catedral de Santiago de Compostela!”. Recordo aquesta frase i agraeixo no haver entès coses que posteriorment vaig entendre: que jo tenia, vés per on, una preciosa úvula a la boca, que hi hagués un monument al món més gros que lo Castell de Lleida i que la consulta del metge castellà bigotut que no parava de fumar LM fes un tuf a franquista que tirava enrere.\nAquests dies les angines han vingut per quedar-se (primera expressió per matar-me). Just els dies en què tenia més feina he hagut d’estar davant de l’ordinador, aguantant les punxades de la meua úvula a la qual tinc el disgust de conèixer. Velles enemigues que es dediquen a fer-se la guitza. L’úvula em boicoteja les pàgines que vaig escrivint i jo li boicotejo la inflamació, perquè hauria d’anar al metge i com a bona autònoma, no em puc agafar la baixa. Per als treballadors autònoms –els nous ‘pàries socials’, tal com ens va qualificar encertadament Toni Clapés en el seu programa radiofònic de tarda- agafar la baixa, en un dels rars moments en què tinc feina, seria com fer-me trampes al solitari (i ja van dues expressions). Després del quart dia de treballar malalta, decideixo agafar hora al metge de la seguretat social. Intento engegar el cotxe per anar al meu rendez-vous amb el galè, però el puf, puf, puf...puf. que fa la bateria m’indica –perspicaç que és una- que el vehicle és traspassat.\nIntento conservar la calma. Truco la companyia asseguradora. Un noi amb accent sudamericà em pren les dades amablement. “En media horita estamos aquí, señora. Permanesca pendiente de su selular”. Permanesco pendiente, asseguda al cotxe, mentre l’úvula va fent de les seues.\nAl cap d’una estona apareix un camió retolat amb el nom de l’asseguradora. Un home baixet i suat em rep amb cara de circumstàncies. Té la pell coberta de tatuatges. —Agafo les pinces, no? És la bateria, m’han dit—. Parla amb un català aprés amb posterioritat a l’EGB. Acostumada a tenir-ho tot agafat amb pinces, no m’estranya que el cotxe s’engegui ara al primer intent. Asseguda davant del volant, veig pel vidre que el senyor dels tatuatges em fa una rialla triomfal, de súperheroi dels Marvel. Fent-se l’home –no oblideu que a més d’autònoma, sóc una pobradonasolaquenotéidea d’anarpelmón- em recomana que vagi directa al mecànic, perquè creu que la bateria està ja a l’última pregunta. Li signo el servei en una tablet d’empresa que em fa sentir del pleistocè (la tecnologia ha vingut per quedar-se, companys!) i la meua úvula i jo anem cap al mecànic, demanant a déu a cada semàfor vermell que no es pari el cotxe.\nEl Roderic surt de dins el taller quan veu el meu discret cotxe groc que aparca davant la porta. Eterna rialla, resolutiu, bona gent, li dec tants favors mecànics que ja he perdut el compte. Li explico el problema. —Què tens a la veu?— pregunta estranyat. Li presento la meua úvula emprenyada, que no para de rascar. —Parlant de rascar, Roderic... fa dies que quan premo el fre noto que ‘rasca’...—.\nAl final el cotxe s’ha de quedar al mecànic (aquest sí que ha vingut per quedar-se, de manera literal). Em deixa un Picasso de cortesia que em porta cap a casa. Amb la broma he perdut tot el matí i he d’acabar la feina. Quan al vespre torno a buscar el cotxe, amb la bateria i els discos dels frens canviats, el Roderic em pregunta per la meua úvula dolorosa i jo li pregunto per la ‘dolorosa’. —La vols amb IVA, oi?— i li dic que sí. Perquè per la tele m’han passat un anunci d’un senyor que s’assembla al Bárcenas que es veu que defrauda hisenda i per culpa d’ell no es poden construir hospitals, escoles ni carreteres. I mentre em carrega un 21% addicional a l’import de la factura, em sento una bona ciutadana, perquè compleixo amb els meus deures socials i contribueixo al bé comú. Liquido i me’n vaig a treballar malalta cap a casa. M’aturo abans a una farmàcia perquè noto que la febre m’està pujant. Compro una caixa d’ibuprofè, sense recepta, perquè intentar que a aquella hora del vespre m’atengui el metge és un brindis al sol (tercera!).\n* Això ho he escrit el dia 20, m’acaben de carregar l’IVA, l’úvula i jo no fem les paus i no he acabat la feina. Però, que caram, sóc una bona ciutadana, malgrat no tingui dret a atur, baixa o vacances. Montoro, l’ull que tot ho veu, m’ho compensarà.\nPublicat per Rosa Peroy a 10:08 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: autònom, Bárcenas, brindis al sol, ha vingut per quedar-se, IVA, Montoro, Toni Clapés, trampes al solitari, úvula\nAquest darrers dies per facebook s’ha endegat una juguesca: un amic penja en el seu mur una foto seva de quan era petit i convida dos amics més a fer el mateix. Si algun d’ells no compleix, pagarà el sopar al qui ha fet la proposta. Jo hi he participat, no sense una mica de mandra. Vaig haver de buscar una petita carpeta vermella on guardo unes quantes fotos de color sèpia i triar-ne una.\nEn la imatge se’m veu amb un any i escaig, calculo, asseguda en una cadira en un carrer que no recordo, un dia que no recordo. Tanmateix, sóc capaç de reviure el moment en què la meua mare em posava el gorret de vellut blanc que duc al cap: me l’ajustava com una funda i després, primer un costat del cap i després un altre, m’allisava els cabells passant la mà per dintre. El soroll del vellut fregant els seus dits tan a prop de les orelles no m’agradava, però aguantava estoica la maniobra perquè, quan finalment em feia el llaç de seda blanca sota la barbeta, sentia la seua veu: ‘Però que guapa estààààs...!’ I jo saltava de la cadira i corria a mirar-me al mirall.\nAl llarg de la vida anem omplint el disc dur de la memòria amb aquestes imatges, inventades o no. Com quan, agafada de la mà de la meua mare, una tarda de dissabte, vam anar a les firetes. Lleida en el tardofranquisme agonitzant, potser literalment. L’avinguda dels Campos on s’instal·laven les atraccions, el terra polsegós sense asfaltar. El soroll de les rifes, els núvols de sucre rosa i les mançanes amb caramel, que mai no em van agradar. Sé que les meues germanes rondaven per allí, també, però jo era molt petita i ma mare no em deixava la mà enmig de la gentada, mentre caminàvem pel passeig central. Ens vam aturar davant d’una carpa antiga, on hi havia una filera de gent esperant. El rètol de l’entrada, fet amb bombetes grogues, era ben explícit: “La mujer serpiente”.\nDe sobte ja érem a dins, dempeus, envoltades de gent. Devia ser l’atracció estrella d’aquell any. L’escenari semicircular i enfonsat ens mostrava el cap immòbil d’una noia morena, que des del coll era una funda lluent verda i negra, estreta com un fanal; un tub-cos sense a penes moviment que s’allargassava cap al terra sense deixar-nos veure l’acabament, la impossible cua. El presentador portava un micròfon de cable a la mà i li anava fent preguntes. Recordo un sòrdid: “¿Tú no comes niños, no?” I la dona-serp, sense deixar de somriure: “No... como mucha fruta”. I tothom reia. Durant tota l’actuació no es va moure ni un mil·límetre. Encara ara no sé on era el truc.\nAl final de l’actuació, per demostrar que aquell monstre estava entre nosaltres i no es tractava de cap holograma –cosa que sí que hagués estat sobrenatural donada la tecnologia de l’època- el presentador li feia preguntes relacionades amb el nombrós públic que la mirava. Una d’elles va ser: “Para ti, ¿cuál es la mujer más guapa del público?”. La serp-noia va mirar uns segons al voltant seu, enmig d’un silenci expectant. De sobte, va aturar la mirada en un punt fix i accentuant el somriure: “la señora rubia de la blusa de topos”. Totes les mirades van clavar-se en la meua mare, que va fer una rialleta entre avergonyida i satisfeta. Jo li vaig buscar la mà. Quan sortíem, en silenci, un home darrera nostre comentava que “se veía el tubito por detrás, en la cabeza, para darle oxígeno” i un noi jove amb barba li deia a la noia que portava del braç que tot plegat allò era un ‘joc de miralls’.\nPep Bras té raó quan diu que els records són sempre mentida, i la nena satisfeta del mirall recorda amb nitidesa inventada la maniobra dels dits àgils de la seua mare, perquè –diuen- amb dos anys no es recorda res. I la nitidesa augmenta en les paraules en castellà d’un monstre de fira que es va fixar en la bellesa d’una dona amb una brusa clapejada. Segurament el noi barbut que tenia pinta de córrer davant dels grisos tenia raó i tot era un joc de miralls, posats per fer creure allò que no era.\nEls records que anem bastint deuen ser això. La nena del mirall s’ha fet gran a base de fer-ne jocs. I mentre es construeixen uns es destrueixen uns altres. Les vivències de l’adolescència, el primer petó, la joventut impetuosa, els fills i la maduresa les anem inventant i mitificant, com a defensa, perquè sinó tot seria molt més dur. Els jocs de miralls ens guarden de la intempèrie com la carpeta vermella guarda les delicades fotos antigues. I quan ja se’n té una bona col·lecció, de fotos i de vivències, ens adonem que continuem vivint en elles. Perquè els anhels, allò pel que lluitem, el que ens fa posar cada dia dempeus, els construïm nosaltres amb l’esperança que esdevinguin realitat, malgrat el vent bufi massa sovint de cara. I la dona que sóc ara es mira al mirall i veu el joc d’uns fills sans que creixen, d’una feina digna, d’un nus que es desfà, d’una abraçada càlida que mai ha de faltar-li. I per darrere, sense que ningú se n’adoni, sota el gorret, pren oxigen.\nPublicat per Rosa Peroy a 7:41 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: Joc de miralls, Pep Bras\nAsseguda al llindar de la porta miro feinejar el noi que em munta les prestatgeries del ‘despatx’. Mentre treballa –llapis a l’orella, cargol a la boca i trepant última generació a la mà- no calla, assenyalant a cop de mentó les piles de llibres que en difícil equilibri s’amunteguen al passadís:\n— Y todos esos libros te has leído, tú? Supongo que no te sabe mal que te tutee, no, señora? Yo es que soy muy asín, ya me perdonarás... Le acabo de enviar a mi mujer un guasap pa’ que se venga. Ya quedemos asín. Este mueble pesa y necesito que me eche una mano. Y no te ofendas, eh?, pero a ti te veo muy delgadita. A la mujer ya la tengo acostumbrada.\nLa Vane arriba en cinc minuts. Trenta-cinc anys, pantalons texans ajustats dues talles per davall de les seves necessitats. Càmping vermelles. Fa un tímid ‘hola’ i ajuda el Paco. Amb un ‘plis’ tenen la prestatgeria a lloc.\n— Vane! Por qué no te la llevas a la torre y se la enseñas? A mi\nsólo me queda acollar los muebles y ya habré acabado la faena. Sácala a que le toque el aire y que vea el huerto. Que aquí sentadita me haces padecer, chica, no te ofendas, eh?\nLa Vane és de poc parlar i em mira amb una mitja rialla, intel·ligent i tranquil·la.\n— Antes de quedarme embarazada estaba delgada com tú. Pero después de tener a los gemelos no me saco los quilos de encima, no tengo voluntad, chica!\nPugem a un Picasso atrotinat i em duu, en cinc minuts, a una caseta envoltada de pins als afores del poble. Quan entrem pel caminet dos gossos petaners ens donen la benvinguda.\n—Allí tenemos las gallinas. Detrás del huerto. Luego te daré huevos. Ya le diré a mi padre que entre al corral y te coja que el gallo tiene unas malas pulgas...\nDins la minúscula caseta d’una planta hi ha el pare de la Vane i la mare del Paco.\n—Ésta es la Rosa.\nAquesta és tota la presentació. Asseguda en una cadira de càmping em serveixen un vas de San Miguel gelada. Al sofà-llit dos bessons de sis anys s’apliquen amb entusiasme amb la PSP, una per cadascun, sense aixecar el cap.\n— Tú tienes dos también, no, me ha dicho la Vane?\nA la mare del Paco li falten els incisius i els canins. Té els mateixos ulls verds que el seu fill.\n— Estos son unos bichos. Ahora los ves con las maquinitas pero cuando no te das cuenta ya han salido pa’ fuera y se están bañando en la piscina. Aquí estamos muy bien... lo compremos cuando el Paco tenía trece años.... imagínate... y lo hemos ido arreglando poco a poco.\nAssenteixo, somrient mecànicament, agafant amb les dues mans el vas de cervesa. El nus a l’estómac.\n—Cuando la Vane va a limpiar yo los cuido. Nos pasamos el verano aquí, que por las noches siempre corre un fresquito... Y cada domingo hacemos barbacoa y caragols a la llauna. Vente un día con los críos, mujer, que desde tu casa es un paseíto.\n—Ya me lo ha dicho su nuera, ya. Sí que vendremos un día.\nAl cap de mitja hora li insisteixo a la Vane que no cal que em porti a casa, que em ve de gust caminar. El sogre de la Vane –no m’han dit el nom-, m’ha ensenyat orgullós l’hort amb les tomateres, les síndries a punt de collir i els cogombres.\n—Yo me vengo cada día, desde que me he jubilao. Pongo en marcha los aspersores y le doy pienso a las gallinas. Y le tengo al yerno el huerto a punto que tanto el uno como el otro se pegan unas buenas jartás de trabajar.\nInesperadament, em canvia el registre idiomàtic:\n—Ara són jóvens, els toca treballar. Jo me n’hai fet un fart. Coranta anys de paleta. Ara no em sé estar a casa. La dona ja m’ho diu: vés a la torre que sembles una alma en pena! I ara a l’estiu la consogra cuida els crios i jo, mira, remeno per aquí...\nEnfilo el caminet amb una bossa del Mercadona carregada amb enciams, cabeces d’alls –que se cullen pa’ San Juan però per una setmana ja estan prou madurs- i mitja dotzena d’ous embolicats amb una pàgina de la Mañana. Demà diumenge tenen dinar –que mos arribem a ajuntar entre uns i altres vint persones, i a la piscina no s’hi cap!- i mentre ells preparin el foc jo estaré posant, un a un, els llibres a les prestatgeries.\nEntro a casa i recordo una recent entrevista d’Eva Piquer al poeta Joan Margarit. El refugi de la tristor es troba en tot allò que hem anat nodrint al llarg de la vida: els llibres que hem llegit, la música que ens ha emocionat, l’art que ens ha emplenat. Penso això mentre començo a apilar, desmenjada, aquest meu bastiment interior, en forma de llibres i cedés, a les prestatgeries que el Paco m’ha deixat, buides, molt buides. I demà diumenge, a l’hora que jo ja hagi enllestit la feina, i els nens de les PSP xipollegin a la piscina i els grans prenguin un carajillo de Magno en una taula amb un ‘hule’ de flors, jo estaré llegint, sola a casa, algun poemari que em sargirà –espero- el descosit. Però en aquest moment només escolto el silenci fotut que fa l’absència del que ara -i només ara- jutjo imprescindible i fonamental.\nPublicat per Rosa Peroy a 9:58 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: Eva Piquer, Joan Margarit\nEntrevista Pep Bras a La Mañana\nPublicat per Rosa Peroy a 8:31 Cap comentari:\nMiro de reüll quan passo pel davant de l’exemplar de fa un any del ‘Capçalera’, que parla, de manera monogràfica, del periodisme en solitari. Un excel·lent reportatge ple de fotografies d’homes i dones joves, asseguts sols davant un ordinador i amb expressió de què allò que estan escrivint és fascinant.\nConceptes com ‘mobilitat geogràfica’, ‘freelancer’, portals com ‘journajobs.eu’ o tutorials com ‘com planificar la teua jubilació com autònom’ se m’amunteguen al cervell i els tanco a pressió amb una tapa amb el forrellat de la ‘reinvenció’.\nRecordo el darrer i excel·lent article de l’AnnaSàez. No, jo no sóc pobra de solemnitat, ningú m’ha estès cap cartilla que m’hi acrediti. Ni m’he vist mirant –com sí que ho he vist a gent gran del poble- l’interior del contenidor d’orgànica. Encara tinc uns mesos de coll per pagar el lloguer i no dormo al carrer.\nFa dos anys que em dedico a reinventar-me, per la qual cosa vaig fer reinventar dues criatures, de 14 i 6 anys que em seguirien a la fi del món. I jo a ells. Per tant, més que encetar un camí, a casa caminem fent cercles.\nCom molts de vosaltres, en el seu dia vaig confeccionar dos tipus de CV: un, molt més curt, que repartia a les botigues i centres comercials quan sabia que necessitaven caixers, reposadors, encarregats, comptables. N’he tirat més de dos-cents, pel cap baix. I l’altre, que sovint lliuro en mà o envio per mail a requeriment d’algú.\nEls tres reinventats que vivim en un pis de lloguer no som pobres de solemnitat, però aquest hivern hem passat fred a casa, cada final de mes hem de fer filigranes per pagar la factura de la llum i la marca blanca del súper ha passat a ser producte estrella de la nostra alimentació.\nLa reinventada gran s’ha acostumat a viure amb l’angoixa constant. Es lleva, després d’una altra nit de mal dormir, amb mal de mandíbula i d’estómac i es fa la juguesca interna de quin dolor serà el primer a remetre-li. A vegades tots dos perduren tot el dia. Però la reinventada, si hi ha sort i fent honor a la seua condició, agafa el cotxe i va a fer allò pel qual podrà estendre una factura que potser no serà d’un impagat i trigarà menys de quatre mesos a cobrar.\nMentrestant el trio de reinventats aguantem la respiració quan portem el petit cotxe a l’ITV i el mecànic dóna per bones, un any més, les cobertes de les rodes. Arribarà un dia que les haurem de canviar. Aleshores, la reinventada gran ja pensarà com fer-ho. I amb aquests inútil consol passa un altre dia, envia un altre currículum, fa una altra trucada.\nEls reinventats de solemnitat –i d’això sí que en tinc certificat- no podem aspirar a la famosa reunificació familiar, perquè els pares són morts i si ens queda algun germà, viu lluny.\nEls reinventats de solemnitat passem desapercebuts. Tenim cotxes vells, però els procurem portar nets i sense bonys. Ens vestim amb roba intemporal, comprada inclús abans del naixement del darrer fill. I la perruquera del barri ens tapa les canes gairebé per amistat, un cop cada dos mesos.\nTenim els currículums en sobres o en pdf, sempre llestos, escalfant motors. Anem per carrer observant els altres, incrèdulament, perquè no semblen angoixats. Hem perdut l’orgull i permetem que l’ex-cònjuge els compri unes sabates dignes als reinventats petits que, a més de no queixar-se mai ni demanar res, no paren de créixer.\nLa reinventada pensa que el malson acabarà. Que, com diu el ‘Capçalera’, el futur són les col·laboracions i que un dia o un altre la cridaran. Que d’alguna cosa serviran les tres fulles de currículum d’on pengen, al final, dos o tres petits premis que més que un mèrit, són gairebé una súplica.\nLa gran espasa de Dàmocles que penja sobre la reinventada és que un dia es quedi sense poder pagar el lloguer, haver de marxar de rellogada a un altre lloc –qui sap si a una altra ciutat- i perdre les úniques coses per les quals cada matí treu forces per fer la juguesca: mandíbula o pit?.\nPublicat per Rosa Peroy a 9:11 2 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: Anna Sàez, freelance, periodisme, reinventar-se\nEntrevista Marta Rojals a la Mañana (24-03-14)\nPublicat per Rosa Peroy a 7:02 Cap comentari:


Ajuntament de la Bisbal del Penedès » Sopar de Nadal per als Jubilats\nSopar de Nadal per als Jubilats\nEl temps passa tan depressa que sembla ahir quan vam celebrar el primer dinar de Nadal del Jubilats dela Bisbaldel Penedès, a la qual li va seguir el dinar dela Primaveraque vam celebrar el maig passat.\nTornem a ser gairebé Nadal i volem celebrar-ho tots junts, amb alegria.\nUs esperem en aquest dinar de germanor que hem preparat únicamente per a vosaltres, tots els bisbalencs jubilats i empadronats al municipi.\nCom l’any passat volem que aquest acte lúdic serveixi també per a col·laborar en un acte solidari, per la qual cosa quan us apunteu se us lliurarà un tiquet, havent d’aportar un euro per a cada tiquet.\nLa totalitat dels euros recollits es lliurarà íntegrament ala Maratóde TV3, Malalties del Cor, especificant que procedeixen dels jubilats dela Bisbaldel Penedès.\nEn full annex us facilito tota la informació sobre aquest dinar.\nEn aquest dinar de Nadal tindreu una grata, i agradable sorpresa, anime-vos!!, veniu i compartirem un moment memorable\nAprofito l’ocasió per donar-vos una bona notícia: Hem aprovat fer el Centre de Dia Municipal, per als bisbalencs. Es començarà a fer el proper desembre/gener, i serà una realitat abans d´acabar la legislatura.\nVolem garantir que les persones grans que ho necessiteu tingueu un Centre de Dia, un espai de qualitat específic per a vosaltres.\nSom persones del poble que treballem pel poble i no defallim!!. Vosaltres ens doneu la força. Junts sóm capaços!!\nRebeu una molt cordial salutació\nJosep M. Puigibet Mestre, Alcalde\nL a Bisbal del Penedès, 17 de novembre de 2014\nServeis Socials varis


Webtop, víctima dels errors de Motorola - YCOM\nWebtop, víctima dels errors de Motorola\nL’entorn era prometedor, i sens dubte el futur apunta en aquesta direcció, però Motorola no va saber-li treure partit, i Google no ha sabut o volgut apreciar-ho.\nAquesta setmana m’assabentava de que Google liquidarà l’entorn Webtop de Motorola. Això, com a posseïdor d’un Atrix i usuari d’aquest programari, m’ha disgustat.\nCom ja vaig dir anteriorment, la idea base de Webtop em sembla perfecta: usar el smartphone també com a ordinador mitjançant la connexió dels perifèrics adequats. La seva execució pràctica, si es jutja com a mínim per la seva implementació en l’Atrix, deixa una mica a desitjar.\nUn bon complement en aquest sentit pot ser Ubuntu for Android, si és que -i veient amb l’exasperant lentitud amb què avança- surt algun cop “de la nevera”.\nEntre els canvis als quals Google està sotmetent a Motorola s’hi troba també Webtop, que s’ha vist directament expulsat dels futurs smartphones de la companyia. Motorola -i Google per extensió- han perdut una bona oportunitat de millorar un producte que, al meu parer, estava destinat a convertir-se en l’avançada del futur que està per arribar.\nAnar a qualsevol lloc i connectar el nostre mòbil a una base, teclat, ratolí i monitor extern, i treballar amb totes les nostres dades i el nostre entorn d’escriptori és una part del futur que arribarà sens dubte tard o d’hora. El nostre portàtil es veurà substituït, així com el nostre sobretaula, en la majoria de casos per aquesta mena d’equips. Fins i tot els tablets potser acabin sent víctimes en bona part d’aquesta filosofia, com ja va demostrar Asus amb el Padfone.\nDeixant de banda Webtop sense intentar corregir errors, millorar el producte i integrar-lo encara més amb la filosofia de Google només demostra ser un error de càlcul de la companyia de Sergey Brin i Larry Page que, amb això, han perdut l’oportunitat de liderar el futur per passar a ser uns simples comparses que es veuran arrossegats a aqueix mateix futur per altres.\nGoogle fou la primera en apostar a tot o res per les aplicacions com a serveis en el núvol, una cosa que quan va començar a fer-ho es veia com un futur molt llunyà. I avui, productes com Google Docs lideren el seu segment. Webtop hagués pogut ser la primera avançada d’una nova revolució, però això no s’ha volgut veure a Mountain View.\nPotser si que Webtop es va avançar molt al seu temps, però quin servei de Google no ho ha fet abans?


La cua que s'ha format al punt quilomètric 317 de l'AP-7 en sentit nord, durant el control de mobilitat que han fet els Mossos a l'àrea de servei del Baix Ebre.\nPlataformes i transportistes reclamen inversions al govern espanyol més enllà de l'aixecament de barreres dels peatges del tram entre Vila-seca i Alacant\nActualitzada 29/08/2021 a les 12:07\nLa Federació Empresarial d'Autotransport de Tarragona (FEAT) també ho té clar. El seu director, Josep Lluís Aymat, considera que els tres carrils actuals per sentit del tram sud ja alliberat–sumant els dos de l'AP-7 i el de l'N-340- són «insuficients» en un «eix viari mediterrani fonamental per a l'economia catalana, valenciana i espanyola». La patronal reclama també al govern espanyol que «actuï de forma responsable». És a dir: sense repercutir novament els costos de les infraestructures sobre el sector del transport amb noves formes de pagament –vinyeta o tarifa en funció del quilometratge-. «Els usuaris de les carreteres paguem més de 13.000 milions en impostos especials per hidrocarburs, que s'haurien d'haver dedicat a la construcció i el manteniment de la xarxa de carreteres», rebla Aymat\nComenta el contingut : Tercer carril, més aparcament i nous accessos: els deures pendents a l'AP-7 sud 20 mesos després de l'alliberament


[OPINIÓ] Alliberem les factures de la Paeria -\nPosted on 15 juny 2016 15 juny 2016 Posted in Comú de Lleida, Notícies, Paeria and tagged Factures, ocm.\nQue el grup municipal més petit dels 7 que hi ha a la Paeria sigui el que faci públic el contingut de les factures del consistori no és una anècdota, sinó un resum d’on estem instal·lats: allò que l’equip de govern va prometre al maig i no ha fet, ho portem a terme des del Comú. Amb una sabata i una espardenya caminem per fer efectiu el dret d’accés a la informació pública i evidenciem que excuses com els suposats problemes de privacitat són els tristos arguments de qui vol blindar informació perquè no l’interessa que la gent la conegui. En aquesta tasca de responsabilitat hem respectat escrupolosament la protecció de dades de caràcter personal, obviant tot nom de persona i tota informació personal sensible.\nEl Comú ha fet públic el contingut de les factures 2016\nHem alliberat el contingut de les factures d’enguany que la Paeria ens ha facilitat i que, malauradament, no són totes, ni de bon tros. Tan sols tenim accés als moviments comptables dels capítols 2 (provisió de serveis), 6 (inversions) i, de manera indirecta, els del capítol 8 (actius financers) perquè va ser inclòs en un decret d’alcaldia. Segueixen tancats a pany i forrellat els altres capítols que conformen les despeses de personal, financeres, transferències corrents, transferències de capital i passius financers. L’equip de govern no ens ha facilitat la totalitat dels moviments comptables.\nPer sorprenent que sembli, les factures se’ns lliuren a l’estil del segle passat, en paper i no pas en un format informàtic reutilitzable. Resulta un insult que una administració segueixi malbaratant paper i energia per posar pals a les rodes de la fiscalització dels seus comptes. Hem invertit hores de feina a remenar aquests papers, ordenar-los i classificar factures per partides perquè la informació que contenen pugui ser consultable, de forma clara i comprensible, per qualsevol ciutadà.\nEl Comú passa el testimoni d’aquesta informació a l’Observatori Ciutadà Municipal de Lleida a qui hem entregat, en codi obert, totes les factures editades de les quals disposem, de gener a abril de 2016, il·lusionats de cedir el relleu a la ciutadania, perquè a través de l’OCM fiscalitzi els comptes de la Paeria. Una institució transparent no hauria de tenir cap inconvenient en facilitar mensualment a l’OCM les factures, en format reutilitzable.\nAixí ho proposarem a la Comissió d’Economia, on demanarem també que els pressupostos 2017 és desglossin de forma més clara, ordenada i transparent.\nCarlos González Iglesias (regidor del Comú de Lleida)\n← BUTLLETÍ: Una setmaneta on hem…\nCurs de matemàtiques per a… →


Prop de 250 castellers a la Jornada de Prevenció de Lesions celebrada a ReusCCCC\nProp de 250 castellers a la Jornada de Prevenció de Lesions celebrada a Reus\nProp de 250 castellers, pertanyents a 38 colles diferents, van participar aquest dissabte en la XV Jornada de Prevenció de Lesions en el Món Casteller, que es va celebrar a la Facultat de Medicina i Ciències de la Salut de la Universitat Rovira i Virgili a Reus. Aquesta elevada participació, amb més colles participants que mai, posa de manifest el creixent interès que té la jornada, organitzada aquest any per la Coordinadora de Colles Castelleres de Catalunya, el Grup de Foment de la Ciència i la Salut en el Món Casteller i els Xiquets de Reus.\nVal la pena destacar la presència de les quatre colles que s'han creat al llarg del darrer any, inclosos els Castellers de les Roquetes (Sant Pere de Ribes), que encara estan en fase de constitució. En part per això, en el marc de la jornada es van repassar les diferents línies de treball de seguretat que el món casteller ha desenvolupat al llarg dels darrers anys, així com quines queden pendents pel futur.\nEntre els aspectes més novetosos, es van presentar les conclusions finals de l'estudi del casc dels dosos, que ha acabat amb la recomanació del seu ús a tots els castells (excepte el pilar), ja que ha quedat demostrada la seva eficiència i que l'adaptació, tot i que més complicada que amb el casc de l'enxaneta, és perfectament assumible. L'objectiu de la CCCC per aquest any és precisament que totes les colles el facin servir sense excepcions, tant a plaça com a l'assaig.\nLa jornada també va incloure tallers sobre aspectes diversos, tant a nivell mèdic (embenats d'urgència, motivació de la canalla, tramitació de les assegurances) com tècnic (el tres per sota, l'estructura del tres).


Alberto Sánchez Argüello i Sonja Wimmer\nLa Paula sempre ha volgut anar a la Lluna. Per arribar-hi ho ha intentat tot: des d’enfilar-se a les espatlles del pare fins a construir el seu propi coet, impulsat per bombolles de sabó i estels. La Paula somia i somia que un dia podrà volar a la Lluna. Cada nit pensa que, quan sigui gran, aprendrà a vèncer la llei de la gravetat.\nSonja Wimmer (Munic, 1974) va estudiar disseny gràfic a la seva ciutat natal i il·lustració a La Llotja, Escola Superior de Disseny, de Barcelona. A la Sonja li encanta pintar i explicar històries. Viu entre pinzells, colors i mons màgics. Ha publicat més de 40 llibres en editorials de tot el món. Ha rebut una gran quantitat de premis, com el Moonbeam Children's Book Awards (2011), l’International Latino Book Awards (2012), el Premio Fundación Cuatro Gatos als vint millors àlbums il·lustrats infantils iberoamericans (2014), la medalla d’or al millor llibre il·lustrat de l’Independent Publisher Awards dels Estats Units (2015) o el premi d’honor del Sydney Taylor Book Award (2020). A Takatuka ha publicat també El dia que la Saïda va arribar


La Plataforma del Sénia demana a Ribera on són els informes pel desmantellament del Castor ! ACN ! directe!cat\nDimecres, 20 de juny de 2018 23:54 h\nLa ministra de Transició Ecològica va assegurar al Senat que no trobava els documents encarregats pel govern del PP\nACN Barcelona.-La Plataforma del Sénia ha demanat al nou executiu estatal una còpia dels informes emesos pel govern anterior en relació amb el desmantellament del projecte Castor. També demana els que es puguin encarregar d'ara endavant i els informes emesos pel MIT i la Universitat de Harvard en relació amb aquest projecte. La Plataforma del Sénia fa aquesta petició després que la nova ministra de Transició Ecològica, Teresa Ribera, assegurés al ple del Senat d'aquest dimarts que no havia trobat els informes que, suposadament, l'anterior govern espanyol del PP havia encarregat per determinar els hipotètics riscos de desmantellar les instal·lacions del projecte Castor.\n"A data d'avui no conec aquests informes, no els tinc, no els he trobat, encara no tinc constància a qui s'han encarregat i en quin moment estan", s'excusava Ribera, que alhora es comprometia a tenir respostes "el més aviat possible" arran de la pregunta plantejada pel senador d'ERC, Miquel Aubà. En aquest sentit, va reconèixer que, fins ara, l'única informació disponible és l'estudi encarregat al MIT i a la Universitat de Harvard, que va ratificar la relació entre sismes i injeccions de gas però que intentava exculpar l'empresa concessionària Escal UGS, controlada per Florentino Pérez. Són dos dels documents que han demanat també els membres de la Plataforma del Sénia.Aubà, que ja havia plantejat a l'anterior executiu del PP nombroses preguntes sobre el desmantellament, volia conèixer quan estaran disponibles uns informes que l'anterior Ministre d'Energia, Álvaro Nadal, va utilitzar constantment com a coartada per esquivar la qüestió.


Comín defensa ampliar el Clínic a l'Escola Industrial i no en La Model\nEl director de l'Hospital Clínic ha plantejat els dos espais per a la amplición. Toni Comín afirma que el "destí natural" del Clínic és l'Escola Industrial.\nL'oposició descarta la legalització de Barnaclínic i exigeix a Comín que tanqui el centre\nLa CUP i CSQP han retret al conseller de Salut que vulgui adaptar el marc legal perquè la clínica segueixi funcionant. | Un informe revela que alguns metges de l'Hospital Clínic redirigien i atenien als seus pacients en l'ens privat.\nLa Sindicatura de Comptes denuncia la irregularitat de BarnaClínic i Comín busca salvar-ho\nL'informe elaborat per l'organisme constata que l'estructura jurídica de l'ens privat amb capital 100% públic "no s'adequa de manera prou clara a la normativa vigent".\nTots contra BarnaClínic\nCatalunyaPress.- Malalts denuncien la manca d'unitats públiques per atendre els malalts de les síndromes del sistema central (SCC).\nUna petició de signatures en change.org demana a Comín el tancament de BarnaClínic\nCatalunyaPress.- Ja l'han signat 2.199 persones (han d'arribar a 2.500), que denuncien que mentre es manté aquesta clínica privada, es retallen serveis i recursos de l'hospital, es mantenen llits i quiròfans tancats i es deriven malalts a hospitals privats.\nUna comissió "revisarà" el model de Barnaclínic, la polèmica clínica privada de l'Hospital Clínic de Barcelona\nEstà formada per la direcció del Barnaclínic i professionals externs de l'àmbit ètic, econòmic i científic, i tindrà un document redactat en dos o tres mesos.\nProfessionals del Clínic es comprometen per contracte a prestar serveis a BarnaClínic, de titularitat privada\nCatalunyaPress.- Fa temps que BarnaClínic, la clínica privada de l'Hospital Clínic, està en l'ull de l'huracà. CatalunyaPress va recollir al gener una denúncia de la Plataforma d'Afectades per les Retallades Sanitàries (PARS).


Estàs aquí:Inici Articles d'interès Mètodes i manipulacions Procés d'extracció i envasat de la mel III\nPublicat el Dimarts, 01 Octubre 2013 09:33\nRecepció de la mel , sistema de bombament en el transport de la mel, sedimentació\nEl tanc de recepció de mel se situa a la sortida de l'extractor. Per evitar possibles contaminacions s'han de considerar les següents recomanacions:\nS'han d'utilitzar tancs d'acer inoxidable i, si escau, de doble paret amb regulador de temperatura i termòmetre, per tal de mantenir la mel preferentment a 28°C., a través de circulació interna d'aigua calenta o ús de resistències elèctriques.\nQuan s'utilitzi sistema de bombament automàtic de la mel es recomana instal · lar un flotador automàtic.\nHi ha d'haver espai suficient per canviar el colador quan s'obstrueixi, sense risc de contaminar la mel per part del personal.\nUtilitzar sempre tancs la boca d'entrada estigui almenys 10 cm per sobre del nivell del pis per evitar l'entrada de contaminants. Així mateix, han d'estar sempre tapats i només s'obriran quan sigui realment necessari. D'aquesta manera es redueix el risc de contaminació de la mel.\nEn cas d'utilitzar una vareta per mesurar el nivell de mel, es recomana que sigui d'acer inoxidable i que estigui neta. Quan no sigui utilitzada, penjar neta i seca.\nBOMBAMENT I CANONADA PER AL TRANSPORT DE MEL\nEs recomana implementar un sistema de bombeig automàtic, quan sigui necessari.\nAixí mateix, la capacitat de la bomba ha de ser concorde al volum i viscositat de mel que es processi.\nTambé s'ha d'evitar que s'acumulin impureses i cera en excés en la superfície de la mel dins del tanc de recepció, retirant perquè no sigui succionada per la bomba d'elevació i que s'obstrueixi, de forma higiènica i amb implements d'acer inoxidable.\nLes bombes han de situar fora dels dipòsits de mel perquè no contaminin el producte i es faciliti la seva correcte manteniment, neteja i sanitització diària durant el procés.\nEn cas que la bomba presenti un desperfecte, les reparacions s'han de fer fora de l'àrea de procés. La reinstal · lació es durà a terme sota mesures d'higiene necessàries.\nLa canonada que transporta la mel ha de tenir les següents característiques:\nSer de material de grau alimentari.\nTenir extrems desmuntables per facilitar la neteja i destapat (en cas necessari).\nLes connexions han de ser corbes (amb angles de 45°) per millor circulació de la mel.\nMantenir les obertures de la canonada d'entrada i sortida sempre tapades quan estiguin sense usar i fixar a través de suports que permetin la seva neteja.\nActualment, en diversos establiments on l'envasament final es realitza en tambors s'omet la sedimentació, efectuant el filtrat posterior al colat de la mel.\nLa sedimentació és el procés mitjançant el qual s'aconsegueix la separació de les partícules i impureses presents en la mel a través del repòs.\nAlgunes recomanacions que s'han de prendre per dur a terme la sedimentació són:\nUtilitzar tancs amb tapa per evitar contaminacions.\nRetirar les partícules lleugeres que suren sobre la mel (cera, restes d'abelles, etc.), En forma higiènica i periòdica, emprant estris d'acer inoxidable completament nets i secs abans d'usar-los.\nLa sortida del tanc ha d'estar col · locada a 2 centímetres del fons per evitar el pas de partícules sedimentades de major densitat que la mel.\nNo deixar la mel als tancs més de 2 dies, especialment aquella de fàcil cristal · lització.\nUna vegada conclòs el procés s'haurà rentar i sanejar tot l'equip i estris per evitar la barreja de mels de diferents lots.\nPel filtratge de la mel s'hauran d'emprar filtres amb malles d'acer inoxidable amb obertura de 100 micres.\nEls filtres han de ser reemplaçables i rentables. La neteja es realitzarà quan ja no flueixi la mel o en finalitzar el procés, amb aigua calenta i neta.\nEs recomana gestionar dos filtres paral · lels i alternar el seu ús per evitar que el procés s'aturi quan obstrueixin.


Col·legi independent a Wiltshire | Col·legis Independents a Anglaterra | Col·legis Internacionals Privats NACE Schools\nCol·legi independent a Wiltshire\nYou are here: Home / Col·legis internacionals Nace Schools / ANGLATERRA / Col·legi independent a Wiltshire\n“El col·legi Stonar acull estudiants del Regne Unit i d’arreu del món. Oferim una educació en classes reduïdes; el nostre professorat coneix i dóna suport individualment a cada alumne, tenint en compte el seu talent, i això permet que els estudiants guanyin confiança en si mateixos i el seu progrés sigui excepcional. A més a més, formen part del grup NACE, cosa que els ofereix una visió global i l’oportunitat de formar part d’una gran comunitat..”\nDr Sally DivallDirectora de l’Stonar School\nPer què escollir el col·legi Stonar?\nEls estudiants superen les expectatives\nFantàstiques instal·lacions esportives i d’equitació\nExcel·lents resultats EAL cada any\nUna atmosfera familiar\nÀmplia varietat d’activitats extraacadèmiques\n“El personal del col·legi Stonar fa tot el possible per tal que l’experiència dels alumnes sigui el màxim de positiva possible i tinguin múltiples oportunitats per a prosperar. Personalment, la millor part del dia és estar amb els estudiants. Estan molt interessants i centrats en aprendre, cosa que m’ajuda agaudir del meu treball.”\nLaura RossDirectora d’història\n“L’Stonar és el millor col·legi en el que he treballat ja que ofereix l’oportunitat que els alumnes brillin. En part es deu a les fantàstiques instal·lacions i a l’enton, però majoritàriament es deu a l’atenció individual”\nMark BrainDirector de preparació de l’Stonar\nL’Stonar en xifres\n120 ANYS D'EXPERIÈNCIA\nLA MAJORIA DELS ESTUDIANTS ACCEDEIXEN A LA UNIVERSITAT DE 1a ELECCIÓ\n14.400 m2 D'EDIFICACIÓ\nSN12 8NT, Regne Unit\nTel. +44 (0) 1225 701740\nAccedeix a la pàgina web de l’Stonar\nContacte Stonar School\nStonar és un col•legi independent de Wiltshire que forma part del prestigiós grup educatiu NACE Schools, dedicat a oferir una educació global d’alta qualitat.\nLa institució Stonar, fundat l’any 1895, ha guanyat substancialment prestigi i reconeixement al llarg dels anys. El col•legi independent de Wiltshire acull estudiants des de guarderia fins a sisè. Al 2016 es preveu que comenci un procés gradual per esdevenir totalment mixte; actualment s’admeten nens fins a 6 anys, i el 2016 s’admetran fins a 11 anys. Els estudiants poden atendre classes diàriament o com a interns, beneficiant-se de la unió de la comunitat escolar.\nCom la resta de centres educatius de NACE Schools, el col•legi independent de Wiltshire atorga especial importància a tres valors:\nEls alumnes superen les expecatives.\nDesenvolpen autoestima i confiança en si mateixos.\nEmpatitzen amb els companys i professors, aprenent a respectar i tolerar la diversitat.\nAquests valors es reforcen mitjançant una educació que ajuda a progressar acadèmicament i personalment.\nEl col•legi independent de Wiltshire es focalitza en l’excel•lència educativa. Els estudiants es beneficien de l’atenció personalitzada dels professors. Les classes reduïdes permeten una interacció constant amb el professorat altament qualificat. Tanmateix, l’Stonar ofereix programes personalitzats de suport, tant pels que tenen dificultats com pels que no en tenen. El pla d’estudis aporta excel•lència acadèmica, transmet habilitats i ajuda a guanyar confiança. Els alumnes poden personalitzar el seu pla d’estudis del nivell GCSE (Certificat General d’Educació Secundària), amb 5 assignatures principals i optatives.\nLa visió internacional i l’educació multilingüística defineixen el col•legi independent de Wiltshire. L’Stonar explora noves oportunitats culturals i idiomàtiques, conjuntament amb altres col•legis del grup. Per exemple, s’ofereixen viatges d’immersió lingüística a Espanya, que permeten millorar les habilitats lingüístiques, com també l’experiència de descobrir una ciutat a l’estranger. En general els estudiants de GCSE trien entre francès i castellà, mentre que els estudiants del col•legi Stonar també estudien l’anglès.\nL’excel•lència educativa no és la única prioritat del col•legi independent de Wiltshire. S’ofereix un rigurós programa d’activitats extraacadèmiques esportives, musicals i artístiques, que enriqueixen als alumnes acadèmicament i personalment. Tanmateix, l’Stonar és el centre neuràlgic eqüestre de la prestigiosa British Horse Society, oferint unes excepcionals instal•lacions: àrees interiors i exterios, camps d’entrenament de carrera i estables per a 65 cavalls.


Fupar tindrà una parada de rams i flors al Cementiri | La torre del Palau\nEl punt de venda de rams i flors estarà ubicat a l’entrada del Complex Funerari de Terrassa\nper La Torre, 30 d'octubre de 2014 a les 06:26 |\nEl Centre de Jardineria de Fupar instal·la un punt de venda de rams i flors al Cementiri municipal durant el període de Tots Sants.\nA la parada es podran comprar rams ja preparats o bé fets a mida. A banda del servei de venda instantani, la parada disposarà de catàleg de rams per a fer comandes. A banda dels tradicionals rams de crisantems, clavells o roses, el Centre de Jardineria fa treballs en sec com és el combinat de card amb magnòlia.\nEntre les altres activitats que realitza Fupar per Tots Sants, destaquen els treballs florals que prepara per a les ofrenes a diversos espais com el monument a les víctimes de la riuada i l’ofrena floral als difunts al Temple Multiconfessional.\nFupar ha fet una clara aposta per al transport sostenible fent ús del vehicle elèctric per traslladar el seu gènere entre els seus punts de venda i per a fer serveis domiciliaris. És per això, que des del mes de juliol va establir un conveni amb l’empresa terrassenca Mis&Bis, que disposa d’un servei de transport mitjançant la seva flota de vehicles elèctrics formada per una furgoneta i bicicletes amb remolc. Durant aquest període de Tots Sants també s’encarregaran del transport entre els punts de venda habituals i la parada temporal al Cementiri Municipal.\nConveni amb Funerària de Terrassa\nA banda dels serveis especials per a Tots Sants, la fundació Fupar és proveïdora regular de Funerària de Terrassa, des de fa prop de 10 anys treballa en el subministrament de corones i coixins funeraris. El conveni adjudicat, segons licitació, suposa una ocupació regular d’una part de la jornada de 2 persones amb discapacitat intel·lectual.\nSocietat, Complex Funerari de Terrassa, Fupar, Tots Sants