PERE SÀBAT: 2008\nAvui últim dia de l’any, avui és un dia de balanç, de valorar el què s’ha fet durant l’any, del proposat, del realitzat i del que encara no s’ha tirat endavant.\nPels nostres ulls passen tots els èxits, tots els fracassos, tots i cadascun dels fets que han anat transcorrent en aquest 2008.\nPodríem durant hores i hores valorar el què ens ha donat aquest 2008, podríem. Fent una ullada ràpida als últims dotze mesos es fàcil adonar-se que han passat moltes coses, per dir-ho d’alguna manera aquest 2008 ha estat un no parar. D’una cosa a l’altra i així successivament, sense parar. Mirar endarrera es entendre que aquest 2008 ha estat feixuc, atapeït. Atapeït però tot i així ha estat un any per gaudir, per aprendre, per ensenyar. Es diu que cada dia s’aprèn alguna cosa nova, doncs imaginem-nos en un any.\nUn any atapeït deia, sí, déu n’hi do. Crec que aquest any, a la història quedarà com l’inici d’una nova etapa, d’un nou camí. Un nou camí que serà molt semblant a l’actual i que farà que al món continuïn passant barbaritats monstruoses, però que alhora hauria de conduir a un nou inici. D’aquest nou inici aquest 2008 n’hem tingut algunes mostres, mostres que es poden quedar en no res, però que indubtablement hi han sigut.\nUna d’aquestes ha estat l’intent de reforma del sistema capitalista, una reforma que encara s’ha de concretar, però com a mínim, els grans estats del món, els grans i un acoplat, han entès que el sistema no pot continuar de la manera actual i que calen reformes.\nPerò si una ha estat la mostra més fefaent de què el món iniciava una nova etapa, per bé o per mal ja que encara no es pot saber, ha estat l’elecció de Barack Obama com a 44é President dels Estats Units d’Amèrica.\nBarack Obama i el seu cèlebre "Yes We Can" ha embriagat la població mundial gràcies a un discurs d’esperança i de patriotisme, d’il·lusió i de futur.\nTots els grans mitjans han elegit el pròxim President americà com el personatge de l’any, com per exemple la prestigiosa revista TIME, de la mateixa manera que els lectors d’aquest bloc mitjançant "Operació Personatge de l’Any".\nObama ha estat amb el 47% dels vots el guanyador de "Operació Personatge de l’Any", superant altres figures que també optaven al títol com JK Rowling o Luther King.\nAixí doncs, amb el final de OPA i donant Obama com a guanyador, tanquem aquest 2008, tanquem onze mesos de bloc i 291 post publicats, tot esperant que l’any que arriba sigui tan apassionant com el que d’aquí a poques hores deixarem endarrera, només dir a tothom que llegeix aquest bloc que gràcies per la fidelitat i la companyia i desitjar-vos un molt bon any 2009.\nPublicat per Pere Sàbat a 17:29 3 comentaris:\nFinalment no podrà ser, una llàstima la veritat. És legítim, sí, però la resposta no ha estat l’esperada, ni per visió ni per estratègia ni per patriotisme.\nFinalment el dia 7 de juny no hi haurà una candidatura unitària del catalanisme polític per poder defensar al Parlament europeu els interessos de Catalunya, i que aquests sorgissin d’una candidatura on tots els partits catalanistes s’unissin per defensar el país i la seva gent.\nCrec que la proposició que va fer Esquerra a la resta de forces polítiques era sincera i que era la més convenient pel país, i més encara en la situació de feblesa actual.\nTot i la debilitat en què es troba Catalunya, la resta de partits han anteposat els seus interessos partidistes i electorals per davant que els del país, i per tant és evident que han demostrat una falta de patriotisme que hauria de fer-los sentir vergonya. I sobretot pels motius que han donat.\nEl PSC, fent gala una vegada més de la seva esquizofrènia, han declarat que ells es presentaran a les eleccions juntament amb el PSOE, aniran junts amb el mateix PSOE a qui un dia amenacen de modificar el pacte de federació, que l’endemà aplaudeixen per la seva "voluntat política" d’arribar a un acord de finançament i que l’altre critiquen per la insuficient proposta del nou sistema. Qui vol enemics amb aquests "compañeros".\nIc-V exterioritzant la seva voluntat de mantenir-se en la imbecil·litat permanent, va rebutjar la proposta de fer una candidatura conjunta a les europees adduint que no podien pactar amb CiU perquè feien polítiques de dretes. Aquesta trista argumentació demostra que no van llegir en absolut la proposta d’Esquerra, ja que la candidatura es basa en defensar el català i la cultura catalana, garantir la presència directa de Catalunya a la UE i defensar el dret a decidir del poble català. Per tant, les bases de la candidatura fan referència a aspectes clars, i tot allò que sortís d’aquest programa, doncs que cadascú actuí com cregui convenient. Però és clar, tal i com a afirmat la unionista Laia Ortiz: "Més enllà dels interessos de Catalunya, hi ha matisos molt importants si es fa des d'una perspectiva d'esquerres o una perspectiva de dretes". No seré pas jo qui faci el joc als qui diuen que no existeixen dretes o esquerres, però el que és patètic és que certs partits es mantinguin en l’ambigüitat nacional encobrint-se amb el paraigua ideològic.\nLes negatives de PSC i Ic-V eren comprensibles, però i la negativa de CiU? És comprensible? Si és que si, des de quin punt de vista? Pel país? Per comptes electorals? Per cremor d’estómac? No ho sé del cert, però m’ho puc imaginar.\nCiU rebutja la oferta d’Esquerra de manera oficial dient que no és possible pactar una candidatura conjunta mentre governin la Generalitat, les diputacions i els ajuntaments amb el PSC. És legítim dir això però no s’aguanta. No s’aguanta perquè el PSC també ha estat convidat en aquesta candidatura, a més ERC governa ajuntaments amb CiU, i CiU governa ajuntaments amb el PSC.\nAixí doncs, per què serà que han dit que no? Per interessos electorals? Pot ser, ja que CiU espera arreplegar el descontentament de la població per la crisi a més de la desorientació en termes de projecte de país. A més a més, esperen que Esquerra caigui profundament en les eleccions per poder eliminar-la, i així poder tornar a esdevenir la força hegemònica del nacionalisme català, fet que evidentment enterraria qualsevol pas endavant de caire independentista. Però només hi ha interessos electorals? Crec que també certa política duta des de l’estómac per part de CiU. Una política pensada més des de les entranyes i els budells que no pas des del cap. CiU encara estan molestos perquè Esquerra "els va robar" la Generalitat i els va fer fora de la seva "casa gran". I en conseqüència, CiU vol que Esquerra "escarmenti" per la seva traïció als seus interessos.\nÉs penós que un partit que aspira a governar el país actuí d’aquesta manera tan primitiva, talment com si d’infants es tractés. Però vés, aquesta és la manera dels qui diuen portaran el canvi al país.\nPSC, Ic-V i CiU han posat els seus interessos de partit abans que els del país, deixant per impossible una proposta que garantia que Catalunya tingués una veu forta i potent a Europa sobre els temes que afecten als catalans. Una vegada més els unionistes han impedit que Catalunya avancés.\nEsperem que al 7 de juny els catalans tinguem memòria, i sapiguem destriar els que només pensen en els propis interessos i els que pensen en el país i pel país.\nPublicat per Pere Sàbat a 17:43 2 comentaris:\nPublicat per Pere Sàbat a 19:23 3 comentaris:\nPer fi! Per fi s’acaben les costellades, per fi posem punt i final a una època que va començar bé, va seguir millor i que ha acabat malament i esgotada.\nRecordo amb una gran emoció el primer partit que la selecció va jugar desprès d’anys i panys de silenci. Va ser el 23 de desembre del 1997 a l’Olímpic de Montjuïc contra la Bulgària de Stoichkov i Penev. Aquell partit el vam empatar amb un gol en pròpia de Quique Álvarez i un altre de Dani, que en aquells temps jugava al Madrid. D’aquell partit recordo que vaig estar fent voleiar una bandereta amb molt d’ímpetu, fet que va provocar que ens haguéssim de canviar de lloc perquè molestava l’home que s’asseia al costat.\nEls partits de l’Olímpic eren especials, per allà i van passar la Nigèria de Finidi que mesos abans havia enviat a casa Espanya del Mundial ’98 i que es va endur un espectacular 5-0 amb un Òscar brutal. Va tancar el cicle de Montjuïc Iugoslàvia amb Milosevic al capdavant, un partit que vam guanyar per 1 a 0. Aquest partit serà recordat per la penosa interpretació de l’himne nacional fet que va provocar grans xiulets.\nMés enllà de la màgia ambiental que podia produir Montjuïc, màgia també simbòlica, els partits a l’Olímpic es caracteritzaven pels incidents que part del públic provocava. Aquests fet són des de qualsevol òptica condemnables al 100%. Els catalans no ens podem permetre oferir aquests espectacles tan lamentables. En un partit de la selecció no és tolerable que part del públic es comporti com si fóssim al paleolític.\nDesprès de Iugoslàvia els partits de la selecció van canviar de lloc, de l’Olímpic al Camp Nou. El Camp Nou però té un petit inconvenient. És molt, molt gran. És cert que l’Olímpic s’havia quedat petit, ja que la mitjana d’espectadors entre el 1997 i el 2001 la podem situar, més o menys, al voltant de les 67.000 persones, però és clar, fins a arribar a les 100.000 del coliseu blaugrana hi havia una eternitat.\nLituània va encetar el nou emplaçament i ho va fer tornant més gelada cap al seu país gràcies a la maneta que es van endur. Aquest és l’únic partit que no he anat de la selecció.\nDesprès es va iniciar la tradició de portar equips sud-americans, sobretot per la major facilitat que aquestes seleccions oferien i també per la gran colònia d’aquests països que hi ha a Catalunya. Aquest partit, 1-0 contra Xile, també va ser el primer que es va començar a celebrar al 28 de desembre, talment com si en segons anés.\nAra bé, si d’un partit de la selecció es parla aquest sense cap mena de dubte és el Catalunya-Brasil del 18 de maig del 2002, on el Camp Nou va quedar petit per poder veure la selecció, fet que demostra que la reivindicació és un clam del poble, però que per omplir el camp, per fer vibrar, s’han de fer les coses bé. Contra Brasil es va arribar al màxim que es podia. Difícilment es podria superar amb la mateixa forma un èxit com aquell Catalunya-Brasil, que tot i el resultat, 1-3, no va ser pas una derrota cruel, ja que el combinat nacional va poder lluitar per l’empat.\nLa imatge del Camp nou ple i vestit del groc i vermell de la senyera sempre m’acompanyarà. El record del camp cantant, animant, fent l’onada, onejant banderes, llançant estels al vent sempre serà amb mi.\nA partir d’aquell moment, tot va començar a baixar. Xina i Equador van seguir amb els partits, uns partits que cada vegada enganxaven a menys gent.\nPerò desprès…. Va tornar Brasil, un Brasil que acabava de ser campió del món, i evidentment va fer valer aquesta condició i es va emportar el partit per 2 a 5. Aquest partit també va ser especial, perquè va ser el primer cop que servidor va haver d’organitzar alguna cosa amb cara i ulls. Amb uns amics de la classe vam organitzar, amb la complicitat d’un professor catalanista de pedra picada, un autocar per anar a veure el matx. Crec que per tenir 16 anys ho vam fer prou bé.\nDesprès de Brasil la cosa ja es veia que no anava gaire bé. Contra Argentina el públic no va respondre i contra Costa Rica millor no considerar-lo ni com a partit de la selecció.\nTot va tornar amb el doble enfrontament amb Euskadi, aquests partits ens van mobilitzar, ens van enganxar a tots. Tinc grans records d’aquests dos partits, però en especial al que es va jugar a San Mamés. Aquell partit va ser diferent i sentir l’himne a la Catedral, jugant de visitant va ser una de les coses més boniques que podrien passar en aquests 20 anys que fa que habito a la terra. A més l’empat el va marcar Bojan.\nAra però aquesta formula de les costellades més o menys bones, s’acaba. Contra Colòmbia s’acaba un model que ha permès que Catalunya obris els informatius de mig món amb els partits contra el Brasil i Argentina, però res més.\nAra és el temps de la Copa de les Nacions, ara és hora d’encarar el futur amb ambició.\nPerò primer que això, demà tots al Camp Nou amb la selecció.\nPel Tió, pel pessebre, per les nadales, per tu,\nper la il.lusió d'un nen,\npels turrons, per la pilota, pels galets, per la companyia,\nper la incertesa dels regals,\npel vers de nadal, per la cadira, pel fred,\nPublicat per Pere Sàbat a 12:40 Cap comentari:\nDemà farà 75 anys que el President que va retornar la Generalitat i l’autogovern a Catalunya va morir.\nFrancesc Macià va posar fi a una vida de servei al país i a la seva gent un 25 de desembre, i ho va fer exercint el càrrec de President de la Generalitat.\nMacià és aquell que va protagonitzar els fets de Prats de Molló, una operació que si no hagués estat perquè els italians van fer-se els suecs, hagués tingut un desenllaç segurament bastant diferent. L’acció de recuperar Catalunya per la via de les armes era en aquells moments una opció més que respectable, ja que Catalunya es trobava sotmesa, de manera semblant a l’actualitat, sota una dictadura anticatalanista, una dictadura que va gaudir el suport de diversos dirigents regionalistes com per exemple de l’avi del possible candidat de CiU a les europees.\nMacià va fracassar en aquesta acció, però no va desistir pas en l’objectiu. Macià va aconseguir gràcies al judici que li van fer a França projectar la seva imatge com a líder, a més de donar a conèixer el conflicte català al món.\nVan passar anys, però Macià va seguir lluitant, Macià va seguir anhelant una Catalunya lliure, una Catalunya per la gent, la Catalunya de la casa i l’hortet. Macià tot i provenir del catalanisme burgès i conservador cada cop va anar derivant cap a posicions més independentistes i progressistes d’esquerres. No és possible el progrés nacional sense que aquest vagi acompanyat d’un progrés social, i viceversa.\nMacià és aquell que funda Estat Català, Macià és aquell que pacta el naixement d’Esquerra Republicana de Catalunya, Macià és aquell que condueix ERC a la victòria espectacular del 12 d’abril del 31, Macià és aquell que proclama l’estat Català, Macià és aquell que es converteix en President de la Generalitat, Macià és aquell que diu que el 17 d’abril ha estat el dia més difícil de la seva vida. Macià és l’avi, Macià és aquell que emociona, Macià és aquell que tira endavant l’estatut de Núria, Macià és aquell que modernitza el país, és aquell de l’escola republicana. Macià és aquell que treu la gent als carrers de Barcelona al dia del seu enterrament. Macià és tot això i més.\nMacià és un símbol nacional, prova d’això és que periòdicament tota classe de polítics intenten fer-lo seu. Durant la campanya de l’estatut de La Moncloa, el Bloc del Sí va afirmar una vegada i una altra que Macià hauria votat que si a la farsa d’estatut que Mas i ZP van pactar. No hi podria estar menys d’acord. Macià sí va donar suport a l’estatut sortit de les Corts republicanes al 1932, va ser perquè Catalunya no tenia res i era aquell estatutet o res, no així al 2006, quan no era o tot o res, ja que el país ja gaudia d’autogovern i per tant el següent pas a fer hauria de ser un augment significatiu del poder polític, i és evident de que no era el cas ja que el nou estatut era una petita modificació de l’estatut del ‘79.\nEls defensors del Sí a l’estatut de La Moncloa van fer servir Macià barroerament, però això no ha embrutat la memòria del President. Avui al Palau de la Generalitat s’ha presentat l’inici de "l’any Macià" que commemora el 150è aniversari del seu naixement.\nEn el discurs el President Montilla ha lloat Macià per ser un home de pacte i per haver buscat sempre la unitat entre catalans, alhora que per haver posat el país per davant d’interessos partidistes.\nPer la seva banda, i sort, el vice-president del govern n’ha destacat els objectius i ideals polítics del primer President escollit democràticament, independentisme i esquerra, no fos cas que Macià fos presentat com un dirigent regionalista, cosa que en cap cas va ser.\nMacià era i segueix sent un referent nacional, Macià era i segueix encarnant les ànsies de llibertat de Catalunya i dels Països Catalans, Macià segueix plasmant que som un sol poble.\nPer acabar una frase del President Macià, una frase que per si sola ja ho diu tot:\n"Nosaltres som ciutadans d’un poble que ha estat lliure,\ni que vol tornar-ho a ser"\nPublicat per Pere Sàbat a 20:13 Cap comentari:\nUna de les frases, o mostres de borratxera pública d’aquest any, ha estat la que va protagonitzar el porter de la roja Pepe Reina durant les celebracions de l’eurocope de futbol guanyada al juliol. Reina va "amenitzar" la festa amb tot de càntics, uns càntics que canta normalment aquell que està molt content d’haver-se conegut.\n"Camarero, camarero" així començava la cantarella reial, una cantarella que acabava amb una rima més o menys ben trobada. Aquesta cantarella, més concretament la tornada, ara sembla que un altre espanyol l’està aplicant al peu de la lletra, encara que cal dir-ho, la idea no és seva i si no es vol trobar amb problemes de drets d’autor com ha passat amb la brillant campanya del "ministerio de sanidad" hauria de posar-se d’acord amb els seus antecessors al càrrec.\nA la Moncloa des de dissabte hi ha desfilat tot de presidents autonòmics per tractar el tema del fiançament de les comunitats. El tour va començar amb el President Montilla, ja que és el punt en què el "gobierno de españa" de Zapatero i Chacón es troba amb més complicacions de les esperades. Desprès del President, ha desfilat per la passarel·la de Moncloa el súper president, per dret diví, d’Andalusia Chavez, que és qui acabarà fent i redactant el sistema, la supervivent dels atemptats de Bombai i gran heroïna universal, i el president de la Xunta, Pèrez-Touriño. Tot i així, està previst que en els pròxims dies s’hi passin la resta de presidents autonòmics.\nLa primera pel·lícula, alguns diuen que va ser un gran èxit, va ser la transició, un procés que va acabar generalitzant i aigualint la instauració d’un estat plurinacional per acabar derivant en un d’autonòmic. Arrel d’aquesta primera generalització estatutària, Catalunya es va veure obligada, gràcies a la gran astúcia de Miquel Roca, a pertànyer al grup de "règim comú" i per tan, abocada a negociar sempre amb l’estat espanyol i amb totes les sangoneres de comunitats autònomes el nou sistema de finançament. Una altra generalització.\nEl procés d’aquesta nova negociació del finançament però no ha anat com les anteriors. Ni el "gobierno de españa" ni el Govern han actuat igual. Els primers han jugat a perdre el temps tan com es pogués, amb la col·laboració desinteressada de l’il·lustre súper conseller Joan Saura, per intentar acorralar el Govern fent que aquest cedís a causa de la seva necessitat indefugible d’un nou sistema de finançament, ja que l’actual porta al precipici econòmic del país. El que no comptaven Zapatero i Chacón és que el Govern, no el PSC, es mantingués ferm i no corres a pactar quatre engrunes que permetessin mantenir el règim i el "cuento" dels favors polítics entre partits, tan típic de l’època convergent i del peix al cove.\nTot i això però, sembla que les cames d’alguns comencen a tremolar. Avui alguns mitjans ja avançaven que alguns consellers socialistes donaven per bones les aproximacions en el model dutes a terme al cap de setmana, un model que per cert, la Presidenta i guanyadora d’un Goya per "Corriendo por Bombai", ha afirmat que n’està molt satisfeta. I per dir-ho finament, no sembla molt lògic que un sistema de finançament que Esperanza Aguirre trobi suficient per estar "satisfeta" hagi de ser el millor per Catalunya.\nAixí doncs tot sembla indicar que ens aproximem cap al final de la pel·lícula, un final que sembla que serà molt semblant al de les antigues. I sembla que quan Montilla crida allò de "Camarero, Camarero, una de financiación", el "gobierno de españa" de Zapatero i Chacón respon: "marchando una de café para todos!"\nPublicat per Pere Sàbat a 18:41 3 comentaris:\nA continuació s’exposarà alguns dels motius del perquè cadascun dels finalistes podria endur-se el "Personatge de l’Any".\nLa primera finalista, la del mes de febrer, ha estat Joanne Kathling Rowling que si es té en compte el total de vots de cada un dels "personatges de la setmana" ha estat la mes votada, a més que ha estat l’única que ha aconseguit el 100% dels vots.\nEl finalista del mes de Març ha estat el post titulat "Tu Votant" que feia referència al dia de les eleccions, d’infest record, del 9 de març que va catapultar Zapatero de nou a La Moncloa. Aquest personatge doncs és tothom que va participar d’aquelles eleccions, a tots els que van anar a votar.\nTerribas va ser nomenada directora de TV3 en una situació en què els mitjans públics no paraven de baixar en termes d’audiència, invertint clarament la tendència d’anys passats quan la Corporació Catalana era líder d’audiència. Terribas a més va arribar a la cúpula de TV3 enmig de la polèmica sobre "la crosta nacionalista" dels mitjans públics llançada des de sectors unionistes, i enfront l’evident visió desdibuixada en termes nacionals que produïen els TN’s.\nGuardiola en només 6 mesos ha capgirat la situació, el Barça del juny poc te a veure amb la màgia mecànica actual. Pep ha sabut construir un equip fort, capaç i letal, i només per això ja podria ser "Personatge de l’Any", de moment, finalista.\nLaporta amb la seva gestió s’ha creat grans enemics, gent que creu que el Barça és una dinastia hereditària i que aquests "joves" els hi ha robat el lloc, d’altres perquè no suporten que altres tinguin èxit, i uns últims que tenen urticària davant de qualsevol manifestació desacomplexada de catalansime.\nL’esport és un dels regals que la humanitat ens hem concedit, i aquests "Herois Olímpics", en són practicants d’excepció.\nSi algun dels dotze magistrats, o qualsevol espanyol "grande y libre", no creu que Catalunya sigui nació, que vagi en un d’aquests concursos i veurà una cultura nacional reflex d’una nació.\nLa paraula, i el vot, és vostra. L’operació "Personatge de l’Any" arriba al final.\nPublicat per Pere Sàbat a 13:29 2 comentaris:\nAvui per obligacions volgudes, he estat mirant tot d’spots electorals d’antigues campanyes per veure’n el format, el missatge i com es transmet aquest, la música… en fi, tot d’aspecte a tenir en compte a l’hora de pensar un spot electoral.\nLa sorpresa ha estat quan m’he topat amb el vídeo que reprodueixo, avanço que tota aquella persona que sigui sensible, que aquest spot pot ferir sensibilitats, ja que és d’una duresa extrema.\n"No , no cambies" i "no nos falles" són dues frases que es repeteixen sovint en aquest spot, unes paraules que qualsevol ciutadà mínimament responsable i intel·ligent sabrà considerar.\nEl vídeo és claríssim que està fet i pensat des d’una òptica espanyola, ja que si estès encarat cap a Catalunya seria talment com una bufetada en tota regla.\nNo comentaré el vídeo perquè no pretenc escriure el Quixot sobre com i en què ha fallat el "prota" del vídeo, ja que en la setmana en què ens trobem i tal i com ha anat, i va, la negociació del finançament, ja queda prou palés el "no nos falles".\nDesprès de veure aquest vídeo que tothom pensi i tregui les seves pròpies conclusions.\nI sobretot això, "no nos falles", eh Montilla.\nPublicat per Pere Sàbat a 20:15 4 comentaris:\nQuan sembla que la unitat catalana pel finançament s’esberla per la sempre maleïda tàctica partidista, en un altre camp, i no menys important, tant el Govern d’entesa com el principal partit de l’oposició han arribat a un acord pel que fa a un nou Pacte Nacional, en aquest cas, el de la immigració.\nQue s’hagi pogut signar aquest pacte nacional és realment un pas molt important ja que a Catalunya hi ha més d’un milió de nouvinguts i la majoria d’aquests han arribat al país en els últims 8 anys. Passar de 6 milions i mig a 7’5 en tan sols 8 anys és una barbaritat monstruosa i pocs països ho haurien pogut suportar, Catalunya però si, i a més ho ha suportat raonablement bé. Tot i això però, no es poden tirar campanes perquè tot just estem al cap del camí.\nCatalunya s’ha torbat en pocs anys que havia de fer front a una nova onada immigratòria quan encara no havia pogut acabar d’integrar la dels anys 60, la conseqüència és que en aquests moments el país està fent front a dues onades, això si, en processos diferenciats.\nEl pacte nacional ha de permetre que la convivència sigui possible i que en base a uns deures s’hi incorporin uns drets, fet que permeti la integració del que arriba al nostre país.\nUn dels punts polèmics, per alguns, del Pacte Nacional és el requeriment de saber català pels immigrants. Aquest fet que s’hauria d’entendre dins l’absoluta normalitat d’un país normal, per alguns ha significat "la imposició" de la ideologia nacionalista per damunt dels drets dels nouvinguts a parlar el que bonament els hi plagui. Només des d’una visió profunda d’auto-odi i provincianisme, es pot fer una afirmació tan demencial com aquesta, perquè a veure, si un català se soca-rel, aquests de tota la vida, vol anar a França a treballar, oi que haurà d’aprendre el francès per poder-ho fer? Oi que un que vulgui anar als Estats Units haurà de saber l’anglès? Doncs evidentment un que vingui a Catalunya haurà de saber el català.\nMés enllà de polèmiques interessades com la de la llengua, el pacte nacional és molt important perquè el que està en joc és la cohesió social del país durant els pròxims anys. El pacte nacional posa especial interès en impedir la competició dels catalans amb els nous catalans pels serveis públics, es a dir, que no s’exclogui ningú en els serveis públics arran de l’onada d’immigració actual.\nAquest fet però, no només depèn de la Generalitat o del que es pugui pactar en el Pacte Nacional, ja que per tal d’evitar aquesta competició de serveis el que és vital es poder garantir una xarxa potent i de primera línia en tots els serveis, des de educació fins a sanitat, ja que si no és així el Pacte Nacional quedarà en paper mullat, però per portar-ho a terme cal finançament, finançament que actualment el "gobierno de españa" de Zapatero i Chacón es neguen a donar.\nPer últim, és d’agrair que tant IcV com CiUnión hagin finalment firmat el pacte, ja que no era del tot clar, sobretot arran del congrés dels primers en que varen posar el fre de mà als pactes nacionals per no haver de pactar amb CiUnión mostrant així una gran visió de país alhora que una gran responsabilitat, i els segons que per fi han abandonat els carnets per punts pels immigrants i s’han sumat a un Pacte Nacional que ha de garantir la cohesió social del país, per poder seguir sent un sol poble.\nPublicat per Pere Sàbat a 12:34 Cap comentari:\nPublicat per Pere Sàbat a 17:56 2 comentaris:\nAhir un tribunal francès va legitimar la dictadura del general feixista Francisco Franco, i ho va fer fent evident tota la ideologia d’aquell règim, actuant en contra de Catalunya.\nAnem a pams. La federació catalana de rugbi els anys 30 del segle XX va ser membre fundadora de la Internacional de rugbi, i així consta en els escrits oficials. Uns anys desprès la catalana va convidar a integrar-se a aquesta federació internacional els representants d’Espanya, d’aquesta manera dins de la Internacional convivien tan la federació catalana com l’espanyola. Molt bé. Tot va canviar amb la victòria dels nacionalistes espanyols durant la Guerra d’Espanya, ja que al 1941 els representants de l’Espanya de Franco, l’Espanya de sempre, van obligar a expulsar la catalana de la Internacional.\nAquests són els fets històrics, uns fets que ja de per si mostren clarament la política anticatalana del règim espanyol mai condemnat per el PP.\nAra però la federació catalana ha demanat que es restitueixi el seu estatus dins la Internacional i per això havia presentat tota la documentació perquè així es realitzés, no hi ha hagut sort.\nUn tribunal de primera instància de França ha determinat que la catalana no pot reincorporar-se a la Internacional tot i ser-ne fundadora, fet que no fa més que legitimar una acció del règim feixista, antidemocràtic i il·legal com va ser el de Franco.\nFelicitar en últim terme a un dels advocats que ha assessorat a la federació espanyola en el seu litigi per legitimar el franquisme, es tracta d’un ex fiscal del tribunal de l’esport de Catalunya, José Domingo Valls, que seguint l’estela de Juan Antonio Samaranch està ple d’auto odi cap a la terra que el va veure, en mal dia, néixer.\nAquesta setmana però aquesta no és l’única mala notícia referent a les seleccions catalanes, ja que un jutge ha prohibit que la Plataforma Pro-Seleccions pugui fer servir el lema "Una Nació, Una Selecció", a més que ha ordenat retirar l’spot que la Plataforma va utilitzar fa dos anys per reclamar l’oficialitat de les catalanes.\nDedueixo que tota la xacra d’espanyolistes, consideraran aquest fet com a normal i que és tal i com hauria d’actuar la justícia, aquest és sens dubte un gravíssim atac a la llibertat d’expressió, a més d’un nou advertiment de quin és el sistema judicial espanyol, un sistema que encara es basa amb el lema del règim que França ahir va legitimar: "Una, grande y libre".\nPublicat per Pere Sàbat a 19:19 6 comentaris:\nDurant tots els diumenges des de què es va iniciar aquest bloc s’ha anat publicant setmana rere setmana un post diferent, allunyat de l’estricta actualitat. Durant els diumenges tal i com vaig escriure en el llunyà 3 de febrer "A partir d’avui cada diumenge no escriuré un post normal. A partir d’avui als diumenges escriuré sobre un personatge que durant la setmana hagi estat protagonista en algun sentit, ja sigui pel que ha dit, pel que ha fet, pel que li han dit…."\nEn el post de tancament de la setmana he intentat parlar de tot tipus de personatges, no només polítics, ja que l’actualitat, per contra del que de vegades pensem, es compon de moltes cares i molts personatges. La vida, i l’actualitat, en definitiva són polièdriques.\nAixí per la secció " el personatge de la setmana" hi ha desfilat molta gent, des del primer, John Edwards, passant per J.K. Rowling i Pep Guardiola, fins a Martin Luther King.\nAra que s’arriba el final d’any apareixen arreu tot de rankings sobre quina ha estat la frase de l’any, quina ha estat la imatge… en fi tot d’enquestes que intenten fer un petit resum dels últims 365 dies, i des d’aquest bloc no es vol ser menys, és per això que a partir d’avui es busca el personatge de l’any.\nLa veritat és que aquesta tasca és realment complicada, o no, però no la vull fer solament jo. És per aquest motiu que s’han posat en marxa onze enquestes perquè escolliu el personatge de cada mes, i un cop es tinguin els finalistes, hi haurà la gran enquesta final, la que determinarà qui és el personatge de l’any.\nAixí doncs, comença "Operació Personatge de l’Any".\nPublicat per Pere Sàbat a 18:51 6 comentaris:\nEl personatge d’aquesta setmana no és individual, sinó col·lectiu.\nEl personatge d’aquesta setmana, i a més raó des d’ahir, és tot l’equip del Barça, un equip que en sis mesos ha passat de ser un equip de geriàtric a ser una autèntica màquina de fer futbol i efectivitat.\nAhir va ser el clàssic, un clàssic que havia de ser un passeig militar i que per poc no acaba com Waterloo, sort que els generals Eto’o i Messi van deixar les coses clares i van assegurar que els 3 punts es quedessin a Catalunya amb dos gols de bandera que van perforar la portaria de Casillas.\nEl Barça avança amb pas ferm, avança cap a l’èxit però aquest serà un èxit col·lectiu, un èxit en què tots hauran posat la seva mà per poder portar-lo a terme.\nEl Barça actual és l’equip 10, és un equip compromès, és un equip treballador, que s’esforça, que lluita. El Barça és un equip total, un equip que defensa i ataca, i que a més, ho fa bé.\nEl Barça és Messi, però també Eto’o, Touré, Puyol i Valdès. El Barça és Xavi, Alves, Henry i Bojan, el Barça és un equip.\nEl Barça és màgia, però no una màgia típica, aquella que es fruit de trucs visuals, no, la màgia del Barça és la màgia programada, la màgia del Barça és la màgia mecànica una màgia perfectament calculada i planificada, una màgia que ens permet veure un dels millors espectacles que avui es poden veure.\nEl Barça és actualment l’element que ens fa engrescar en aquests moments de depressió col·lectiva, el Barça és, com deia el Llach, l’aspirina necessària que el país necessita.\nEl Barça ahir va guanyar el clàssic, el Barça ahir va derrotar al Madrid, el Barça ahir va ser tots nosaltres.\nAhir tots vam ser Barça!\nPublicat per Pere Sàbat a 17:51 Cap comentari:\nCom els torrons aquest any el clàssic torna per Nadal, i ho fa en unes circumstàncies que feia temps que no es donaven, el Barça està bé.\nCom sempre que s’apropa el clàssic el tradicional tremolor de cames fa acte de presència, i les inseguretats tan pròpies del culé no fan més que augmentar.\nS’acostuma a dir que el clàssic no és un partit normal, es diu que és especial, únic i cada any es qualifica de partit del segle. El clàssic és el partit per antonomàsia del futbol, difícilment es podrà trobar un enfrontament al món que contraposi equips tan diferents.\nEl Barça – Madrid, però, no només és un partit de futbol, el Barça – Madrid és molt més que això. El clàssic és, i aquest cop no hi falten elements, un enfrontament entre dues maneres completament diferenciades d’entendre el futbol. El Barça arriba al partit havent practicat durant tota la lliga un futbol de somni, un futbol màgic, elèctric, explosiu i per sobre de tot un futbol efectiu. El Madrid en canvi, com sempre, ha practicat el seu estil de "no jugar a res" que tan bons resultats li ha donat al passat, amb la diferència que aquest any se li està resistint més.\nEls Barça – Madrid són però més coses. En els Barça – Madrid es contraposen models de gestió de clubs. Per una banda hi ha un club sanejat econòmicament, i per l’altra un que té més de 500 milions d’euros de dèficit. També es podria afegir l’aposta per jugadors de la casa d’un i el "despilfarro" en jugadors mediocres de fora de l’altre.\nAra bé si de model de club parlem, el millor exemple i la major diferència és que el Barça ha rebatejat el terme "més que un club" del anys 60 i l’ha adaptat al segle XXI, i ho ha fet amb un amplissim programa d’ajudes al tercer món i en potenciar mitjançant la marca Barça tot d’accions encarades ala solidaritat, la més visual sens dubte la de portar "Unicef" a la samarreta.\nPerò si hi ha un element que ens faci dir que els Barça – Madrid no són només un partit de futbol, aquest és sens dubte el polític. Sé que arribats a aquest punt més d’un dirà "ya estamos, como siempre! Relacionando política y deporte". Doncs si, política i esport, perquè agradi o no van molt lligats de la mà.\nEls Barça – Madrid no es poden entendre en tota la seva profunditat si no és te en compte la rivalitat entre Catalunya i Espanya. Durant molts i molts anys cridar "Visca el Barça" era com cridar "Visca Catalunya", i encara avui aquesta unió es manté. Els lligams entre Catalunya i el Barça són profunds i per trobar-los s’hauria d’anar a la mateixa constitució l’any 1899 del club. Barça i Catalunya; Madrid i Espanya, quatre noms i dues unions que sempre han actuat de manera conjunta.\nÉs innegable i indefugible la identificació d’un i altre equip amb l’ideari de les seves respectives nacions, ho és el Madrid amb tota la seva història i ho és el Barça amb la seva. Els posicionaments que els dos equips han pres al llarg dels anys els ha conduït a aquesta identificació, una identificació que ha arribat a tal que ha portat a algú a afirmar que el Barça és l’exercit desarmat de Catalunya.\nEn fi, que l’hora s’acosta, el tremolor s’agreuja i la pressió al pit i la impaciència comencen a fer acte de presència, tot això a camera lenta, ja que quan la pilota comenci a rodar, les revolucions s’enfilaran, i l’atenció se centrarà únicament en els vint-i-dos elegits, tot esperant que ens regalin el millor dels espectacles.\nPublicat per Pere Sàbat a 16:57 2 comentaris:\nDes de fa més d’una setmana Grècia viu immersa en un espiral de protestes en relació a la mort d’un jove anarquista en mans d’un policia, fet que ha llençat a milers i milers d’estudiants als carrer reclamant justícia al govern, govern que està a la corda fluixa degut a certs escàndols de corrupció.\nTot i que hi ha certes protestes que han derivat en injustificats actes de violència contra col·lectius que no tenen la culpa de la desgraciada mort del jove, no convindria oblidar el motiu central, o catalitzador, de les protestes. Aquestes protestes massives s’han produït arrel de l’assassinat, ara d’això en diuen "bala rebotada" , d’un jove anarquista en mans d’un policia. És d’admirar sens dubte tot el moviment de solidaritat que ha aparegut en torn aquest fet, ja que no només els estudiants s’han llençat a ocupar els carrers, molts altres sectors s’han sumat a les protestes per denunciar aquest assassinat d’estat i també contra la situació global de Grècia.\nÉs feridor observar aquesta reacció de la societat grega de solidaritat i comparar-la amb l’acció, o millor la no-acció, de la nostra societat en relació als assassinats d’estat que es van viure durant la "transacció" de la dictadura franquista al règim actual.\nDurant aquells foscos anys els governs espanyols van tolerar la violència dels grups d’extrema dreta en contra del catalanisme arreu del país, violència que es va traduir en diversos morts. Morts que la història oficial, aquella "atada y bien atada" va considerar que era millor oblidar.\nAlgú podria puntualitzar que els fets de violència de l’extrema dreta eren produïts degut al context de l’època, i que actualment serien irrepetibles. Res més lluny de la realitat.\nAl País Valencià sembla que el futbol deixa de ser l’esport rei en els sectors de l’ultradreta governant, i que agafa força una nova modalitat esportiva, que es basa en atemorir els moviments nacionals mitjançant la violència, intimidacions i atemptats.\nEl que sembla no canviar, però, és la convivència amb la que els governs espanyols tracten aquest "terrorisme", suposo que el toleren perquè els hi fa part de la feina.\nAixò si, el PP i els seus gavpuscles sempre podran trucar el Samaranch, que estarà gustós de col·laborar novament en la causa, perquè accepti aquest nou esport al COI.\nPublicat per Pere Sàbat a 17:58 Cap comentari:\n"Visca Espanya, Mort als nacionalismes". Aquesta és la frase que podria il·lustrar l’esmorzar que el fundador del PP, ministre franquista i redactor de la Constitució espanyola, Manuel Fraga ha ofert aquest matí a la capital del Regne d’Espanya.\nFraga ha afirmat al marc d’aquest esmorzar "informatiu" que els nacionalistes s’haurien de penjar d’algun lloc, ja que són contraris a la idea d’Espanya. Seguint aquesta crida a la llibertat i a la democràcia, es veu que tot de "nacionalistes" ja han començat a desfilar a buscar el seu lloc per penjar-se.\nSegons algunes fonts, José Maria Aznar s’ha reservat un pont de la M-30, Juan Antonio Samaranch el pont de Martorell, es veu que pensa que així se li perdonarà millor la seva militància tan patriòtica al costat de Franco, Rodríguez Ibarra ha optat per penjar-se amb la seva pròpia llengua, que com que és molt llarga ja farà el fet i per últim també ha transcendit que el mateix Fraga ha optat per fer ús del Valle de los Caidos per dur a terme tan patriòtica acció.\nBé, desprès d’anomenar alguns il·lustres nacionalistes que ja tenen lloc per penjar-se, al tema.\nFraga en aquest esmorzar ha afirmat que te una gran preocupació per l’estatut català, ja que segons ell, va en contra de la Constitució i proposa fer efectiu l’article 155 de la Constitució, aquell que dóna poders al govern per abolir l’autonomia d’una Comunitat. Aquest pas és un gran pas de Fraga, ja que en comptes del 155 podia haver invocat el 8, aquell que atribueix a l’exèrcit la missió de defensar la unitat d’Espanya per la via de les armes, i Fraga l’hagués pogut invocar amb la mateixa tranquil·litat amb la que va firmar les penes de mort durant el franquisme o quan va autoritzar a assassinar els treballadors de Gasteiz, però es veu que ara es conforma amb "només" la suspensió de l’autonomia, que per altra banda no és més que una declaració d’estat d’excepció.\nEn tot Fraga té raó, el nacionalisme és contrari a la unitat d’Espanya, ja que és el nacionalisme exacerbat que predica el 90% de la societat i la classe política espanyola la que fa inviable la unitat d’Espanya amb totes les nacions que integren actualment, i per poc temps esperem, l’estat espanyol.\nSi hi ha un perill per la unitat d’Espanya, a llarg temps, no és pas el sentiment de Catalunya o Euskadi i els o els processos d’increment d’autogovern degut als anomenats "nacionalismes perifèrics", sinó és precisament gràcies al mateix nacionalisme espanyol que amb la seva pròpia manera d’actuar, una manera excloent i imperialista, produeix anticossos a les altres nacions de l’estat espanyol.\nI la veritat, no sembla que els cervells grisos ho hagin vist. Els cervells espanyols han optat per l’aniquilació de les altres nacions de l’estat, i per tant han optat per la variant ultra i castrense del nacionalisme espanyol, un nacionalisme que tot i la nova pintura progre i "guai", no deixa de ser el mateix que sempre.\nAixò si, mentrestant alguns encara busquen algun pont.\nPublicat per Pere Sàbat a 20:08 2 comentaris:\nDurant els actes commemoratius del 30é aniversari de la Constitució espanyola, el President de "el gobierno de españa", Rodríguez Zapatero va anunciar solemnement que la reforma de la constitució no passava per les prioritats del seu govern.\nBé, per fi una prova més, per aquells il·lusos que continuen creient que una altra espanya és possible, de què no, que una altra espanya no és possible, o com a mínim una altra espanya permeable amb Catalunya no ho és, perquè d’altres espanyes si que en són possibles.\nNo deixa de ser curiós que aquell que al 2003 feia somiar, a més d’un, amb un nou procés que finalitzés amb un nou ordre constitucional de caire federal i plurinacional, ara al 2008 el tanqui i en llenci la clau a les profunditats del mar.\nLa veritat és que actualment, des de Catalunya, plantejar una reforma de la Constitució seria més imprudent que veure’s una ampolla sencera d’àcid bòric, ja que en cas que es portés endavant aquesta reforma seria encarada a la centralització competencial de l’estat, un plantejament per tant, molt allunyat de les necessitats i de la voluntat de Catalunya.\nL’espanya constitucional actual seguirà així per molts anys, a no ser, que les forces nacionalistes espanyoles s’aliïn per tirar endavant una recentralització de l’estat. Ara bé, la qüestió actualment, però, no és discutir sobre reformes improbables o en tot cas contraries a Catalunya, sinó si sota la Constitució espanyola els catalans poden desenvolupar els seus drets democràticament.\nI aquest és el punt clau. A la taula del Tribunal Constitucional, a partir d’ara TC amb C de corrupte, hi ha set recursos que acusen l’estatut aprovat per el poble català d’inconstitucional, set recursos que amenacen a turmenta i a retallada.\nEls textos legals evolucionen, ja que també ho fa la societat, si el TC retalla d’estatut estarà fent fora de l’ordenament legal espanyol a tot el poble de Catalunya, ja que aquest va prendre la decisió de votar un text, segons el TC, contrari a la sagrada Constitució.\nLa voluntat del poble català està segrestada pels dotze magnífics del TC, que simplement es limitaran a bastir amb arguments legals interpretables el guió que des de Ferraz, Gènova i la Moncloa els hi han passat.\nEl somni d’una altra espanya s’ha esvaït del mapa i només els cínics ho poden seguir plantejant. Zapatero en la celebració de la Constitució espanyola el va acabar d’enterrar per si hi havia algú que encara no se’n havia adonat.\nPublicat per Pere Sàbat a 18:56 Cap comentari:\nAhir va ser un dia de gran celebració. Realment hi ha dies que despunten per sobre dels altres de la mateixa manera que els cuiners amb tres estrelles Michelin despunten més que els que no en tenen. Ahir des de les 0:00 fins a les 23:59 va ser un dia de gran celebració.\nCelebració per a què? Doncs molt senzill, perquè ahir vaig assistir en un dels majors espectacles que qualsevol ésser viu pot gaudir en la vida: un partit del Barça.\nSegur que algun lector s’exclamarà davant d’aquesta afirmació tan categòrica, però perquè surti de dubtes, el convidaria que un dia anés al Camp, que s’assegués a una butaca, que veiés el partit i en tornar, ja en parlaríem.\nAhir només per poder observar el Camp Nou en la seva immensa grandiositat, en la seva emocionant posada en escena, en la seva monstruositat edificant o en la "gallina de piel" quan s’entonava unànimement l’himne ja valia la pena aixecar-se al matí.\nAhir però no només se celebrava el meravellós partit del Barça. Ahir també celebràvem estar de funeral. Ahir a la plaça dels Àngels de la capital del país va tenir lloc l’enterrament i la posterior incineració d’una relíquia, quasi tan santa com el braç de santa Teresa, que en pau descansi.\nAhir es va cremar viva la Constitució espanyola.\nDe l’acte però només n’ha transcendit als mitjans, majoritàriament, el crit que el diputat Joan Tardà va dir per tancar l’acte de crema de la Constitució: "Visca la República i mori el Borbó! ".\nJoan Tardà sempre ha estat un diputat que viu amb passió la política, només cal assistir en una de les conferències que fa per veure-ho, i a més a més de passió, Tardà, viu la política intensament, tant intensament que el porta a dir les coses tal i com són, per més que a algunes orelles políticament molt correctes i pulcres els costi de processar la informació.\nLa frase que ha causat tanta polèmica, però, ha estat reproduïda i publicada des d’un desconeixement absolutament aberrant de la història que tristament uneix els Països Catalans amb Espanya. "Mori el Borbó" és evident que fa referència a l’assassí que va conquistar els Països Catalans per la via de les armes al 1714, Felipe V, i no al rei espanyol "Juan Carlos I" com certs mitjans espanyolistes, d’allà i d’aquí, han volgut fer creure.\nLa caixa de bruixes que han iniciat diversos polítics del nacionalisme espanyol, tant de PP i PSOE, contra Joan Tardà només s’entén per la fòbia crònica que tenen certs sectors espanyolistes en contra de tot el que surti de la boca d’algun dirigent d’Esquerra.\nDurant la República Catalana, desprès de les municipals del 12 d’abril, un dels crits més repetits arreu del Principat va ser el de "Visca Macià, Mori Cambó!". No crec que ningú dels que ho deia volgués la mort de Cambó, com tampoc ara Tardà vol la mort de ningú, més que res perquè ho tindria difícil, ja que Felipe V ja ha mort, per sort.\nAixí que menys estupidesa de no saber contextualitzar frases fetes, i més intel·ligència per saber-les interpretar adequadament.\nPublicat per Pere Sàbat a 17:09 4 comentaris:\nDurant el passat estiu vaig iniciar una sèrie de post’s que feien referència a llibres que anava llegint durant els mesos més calorosos de l’any. Doncs bé, com que encara no he trobat la raó que em va portar a deixar de fer-ho, ho consideraré com un parèntesi dins d’una continuïtat.\nAquestes dues últimes setmanes en els interminables viatges d’anada i tornada amb la RENFE cap a Barcelona i intercalant-se amb els nombrosos treballs que havíem d’entregar com a castell de focs final, m’ha acompanyat un llibre d’aquells que deixen petjada.\n"El último Catón". La veritat és que aquest llibre forma part d’un gènere que en els últims anys ha guanyat un nombrós públic, que acompanyat de grans campanyes de marketing, ha sabut crear una escola de lectors fidels. Seguint l’estela de "El codi da Vinci" el llibre escrit per Matilde Asensi ens transporta en una història on el Vaticà, sectes cristianes i un gran misteri s’entortolliguen fins que amb un apoteòsic final es va resolent tota la trama.\n"El último Catón" però a més a més de ser una molt bona lectura, ens repta a plantejar-nos moltes coses. A l’última part del llibre els protagonistes, desprès de múltiples proves, reptes, dificultats…., van a parar en una societat completament diferent a la nostra, fet que els porta a reflexionar sobre el ritme i el traç que anem dibuixant en el nostre dia a dia. Un dia a dia que ens impedeix gaudir de les petites coses, però un dia a dia que resulta massa farragós perquè ens plantegem canviar-lo. És precisament en aquest punt on queda perfectament reflectit que amb la literatura és possible aprendre i que com més llegim més lliures i més cultes serem.\nEl plaer de llegir és immens i més encara si ho fem amb un bon llibre com "El último Catón", encara que sigui entre els viatges amb la RENFE.\nPublicat per Pere Sàbat a 17:44 Cap comentari:\nAquesta setmana els estudiants de la Pompeu comencem el nostre propi tourmalet que ens conduirà a mitjans de desembre al descans diví del qui ja ha acomplert una nova etapa del viatge. Així doncs a partir d’avui el bloc entra en una espècie d’estat somnolent, que es concretarà en menys articles, i de menys llargada.\nUn cop feta aquesta petita introducció, entrem en matèria.\nDurant les últimes eleccions al parlament de Catalunya es va poder observar com la unió d’una sèrie de mitjans de comunicació i una plataforma/partit van orquestrar una gran campanya que va concluir amb l’aparició al Parlament de d’una nova força política que amb tres diputats i el 3,1% va saltejar amb èxit la primera participació electoral en què participava.\nUn cop aquest fet va ser una realitat, tot d’altres mitjans de comunicació van posar de manifest que la campanya dels mitjans cavernosos havia estat determinat perquè l’espanyolisme nonotemàtic, ranci i demagògic entrés al Parlament.\nDoncs bé ara sembla que es pot tornar a repetir el procés però a la inversa.\nNo, no estic dient que EL MUNDO i companyia facin campanya en contra dels espanyolistes, no. El que estic dient és que sembla que cert diari, pretesament nacional, vulgui fer el mateix joc que va fer el diari de P.J. Ramírez però en l’àmbit de partits nacionals.\nNo és la primera vegada que en cert diari de Godó i Planeta, dos grans patriotes, espanyols deixem-ho clar, apareix en grans pàgines informació diguem-ne positiva cap a cert partit extraparlamentari, que curiosament disputa cert electorat, intel·lectualment definible com s’ha expressat l’alcalde de Getafe, amb Esquerra. Quina casualitat, no?\nEs pot dir que això de mirar "el Internado" em fa veure fantasmes, pot ser, però potser no. El cas és que a Vilafranca ja hi ha hagut l’experiència de la pinça. La pinça dels mitjans i de dos partits per engolir l’independentisme possible, i deixar l’espai als autoanomenats utòpics, amb catastròfiques conseqüències. La pinça de l’eutanàsia.\nDeixar el destí als de la ceba, la falç i el martell i la utopia irrealitzable seria el pitjor negoci que es podria fer al país i més en la situació actual en què ens juguem el futur de la nostra societat i del país.\nLa qüestió és qui entrarà al joc de la pinça de l’eutanàsia. Qui vulgui ho entendrà, i els que no, doncs la penitència serà llarga.\nPublicat per Pere Sàbat a 17:49 Cap comentari:\nAquest bloc normalment parla de política, però política d’àmbit nacional o internacional però pocs cops sobre política local, sobre política de Vilafranca.\nAvui però ho faré.\nHo faré perquè sembla que s’inicia una nova etapa, una etapa que potser que no acabi anant tal i com es voldria, pot ser que acabi en no res o pot ser que tot sigui fum per part d’alguns. Però potser no. Potser això que tot just ara es comença acaba amb un canvi. Un canvi que ja toca.\nCom que segurament si comencés a escriure aniria cap a uns camins que millor deixar per un altre dia, publico el Comunicat que Esquerra ha fet públic sobre la situació política a Vilafranca.\n"El passat mes de maig Esquerra Republicana de Catalunya va fer públic als mitjans de comunicació l’escrit "Vilafranca necessita un canvi de rumb" on s’exposava la visió d’Esquerra envers la situació política local. Esquerra en aquell escrit deixava clara la seva postura que es basava en què per Vilafranca era, i és, necessari un govern amb noves idees, alhora que considerava urgent una reacció davant la falta d’iniciativa política del govern socialista. En aquest escrit s’emplaçava a les diferents forces polítiques a trobar una solució a l’atzucac vilafranquí.\nDavant de la situació actual, l’assemblea d’Esquerra de Vilafranca va encarregar a l’executiva local que nomenés a uns representants per tal de què se sumessin a les converses ja iniciades per CiU i la CUP, que ja han fet públiques les seves propostes per millorar Vilafranca, de cara buscar un canvi de rumb en la política municipal.Esquerra afirma que els seus representants actuaran en pro de fer propostes constructives en tots els debats que es puguin produir i que es fonamentaran en les iniciatives del programa electoral del 2007 ja que és per aquesta raó que els ciutadans de Vilafranca ens van votar i fer confiança. El programa electoral d’Esquerra és públic i es pot consultar al web d’Esquerra:\nPublicat per Pere Sàbat a 18:08 Cap comentari:\nPublicat per Pere Sàbat a 17:49 3 comentaris:\nLa hipocresia és una virtut, a vegades, però normalment és un mal que tots alguna vegada hem comès. Parlar bé d’algú a qui no suportem perquè en aquell moment "toca" o perquè davant hi ha algú molt pròxim a aquesta persona i per tant ens sentim incomodes per expressar la nostra opinió. Aquest mal el pateix molta gent.\nAhir al Palau de la Música catalana es va fer la presentació del llibre de memòries de l’ex President de la Generalitat de Catalunya Pasqual Maragall. Maragall mai ha deixat ningú indiferent, ja fos en la seva etapa a l’ajuntament de la capital del país o desprès durant el mandat a la Generalitat. Maragall incomode perquè ell diu el que pensa, agradi o no.\nMaragall l’any passat, a partir d’una filtració dels seus "amics" del PSC, va anunciar que te un principi d’alzheimer i que pretenia fer-li front. Fruit d’aquesta lluita ha nascut el llibre que ahir va presentar al Palau de la Música.\nDeia que la hipocresia és un mal que molts practiquen. Sí, i el cas del President Maragall n’és un gran exemple. Maragall des de fa un any rep tot d’elogis de part de tot un sector que sempre havia fet de tot per destruir-lo.\nAixò la veritat sigui dita, és penós.\nPersonalment per mi Maragall és una persona molt respectable, respectable com qualsevol President de la Generalitat, de Macià a Montilla passant per Pujol. I com a persona doncs no puc opinar perquè no el conec.\nAra bé, com a polític no és sant de la meva devoció, i crec que la seva acció en els moments històrics que Catalunya va viure entre el 2003 i 2005 van ser un greu error de gestió per part del President Maragall.\nÚltimament sembla però que estigui prohibit dir res en contra de Maragall, sembla que s’hagi imposat una espècie de silenci i que l’únic que es pot expressar cap al President és "oh que simpàtic que és" o "es que és un geni". Molt bé, però això no hauria d’impedir que també es pogués dir que la gestió política de Maragall no va ser la correcte.\nLes coses s’han de dir per el seu nom, i la moda del políticament correcte en alguns aspectes és més aviat una hipocresia general i el més greu és que ha estat acceptada i tolerada per tothom.\nMaragall té i ha de tenir tot el suport de tothom en la seva lluita contra la seva malaltia, però el fet que estigui malalt no ha d’impedir que es critiqui la seva gestió com a polític, ja que crec que aquest seria el pitjor favor que se li podria fer.\nPublicat per Pere Sàbat a 19:12 Cap comentari:\nFinalment el procés tortuós del PS per elegir la persona que ocuparà la secretaria general ha arribat al final, i ha resultat que serà Martine Aubry, que en el recompte ha vist augmentada la seva migrada avantatge sobre Ségolene Royal.\nA mitja setmana el Consell Nacional del Partit Socialista va donar com a guanyadora Martine Aubry com a nova líder del PS. Aubry, filla de l’històric Jacques Delors complirà el seu somni d’esdevenir la primera dona que arriba a la sala de màquines del PS com a capitana.\nAubry però arriba a una sala de màquines on la meitat optaven per una altra capità. Aubry es troba un partit completament dividit i sense tenir clara quina ha de ser l’estratègia a seguir en els pròxims anys.\nAquest és el principal desafiament de la nova líder socialista, unir el partit perquè només d’aquesta manera es podrà fer realment una oposició realista, pragmàtica i ambiciosa.\nAquest procés segur que ha provocat, degut a la pèssima imatge que el PS ha donat als francesos, que algun dirigent s’hagi preguntat si és convenient que el PS mantingui aquest sistema tant transparent i democràtic a l’hora d’escollir els seus líders, ja que la democràcia interna està molt bé, però el que no pot ser és que el partit en surti afeblit quan n’hauria de sortir reforçat.\nAquesta reflexió té part de raó, ja que la democràcia interna és altament positiva, però només si es fa correctament. Si la lluita, el debat, és únicament un combat fratricida entre dues persones, doncs és evident que la població castigarà la formació ja que considerarà que el partit no serà capaç de donar resposta als problemes que els ciutadans pateixen. Ara bé, si el debat és d’idees, de projectes, és evident també que la ciutadania respondrà positivament envers aquesta discussió.\nLa democràcia interna és positiva, però s’ha de fer bé.\nAubry té per davant a més de la necessitat d’unir el partit, on l’haurà d’ajudar necessàriament Royal, la immensa tasca d’articular un discurs, una estratègia que pugui ser alternativa real al neoliberlisme de Sarkozy. Aubry té per davant la responsabilitat de donar respostes als francesos, i també a tot el moviment europeu de l’esquerra.\nAubry però també haurà de fer possible l’establiment d’una gran coalició per afrontar les eleccions presidencials del 2012amb suficients garanties d’èxit per poder desallotjar Sarkozy del palau Presidencial.\nFrança durant anys ha estat un model a seguir juntament amb Alemanya, curiosament els partits socialdemòcrates han patit crisis profundes. Ara però amb Martine Aubry al capdavant haurà de plantejar com fer front als desafiaments que ens evoquen a repensar les polítiques que s’han estat duent a terme els últims anys, i que des del camp de l’esquerra i de la socialdemocràcia no es pot deixar orfe.\nEl futur de França passa en gran part per Martine Aubry, la dona indomable, la dona que encarna com ningú què és el socialisme francès, una dona austera però forta, una dona ferma i de conviccions.\nUna dona que ha arribat a la secretaria general del PS culminant la història que el seu pare va iniciar. El camí del 2012 ja és més a prop.\nPublicat per Pere Sàbat a 16:45 2 comentaris:\nMaragall Sí, Mas No. Aquest títol podria fer referència a molts aspectes, per exemple Maragall ha estat President de la Generalitat i Mas No o també en què Maragall ha escrit un llibre i Mas No. Un altre punt en què es compleix aquest títol és en què Maragall és d’esquerres i Mas No.\nMaragall Sí, Mas No.\nPerò no, no va per aquí. El post d’avui tracta sobre unes declaracions durant una conferència del qui si va ser President de la Generalitat de Catalunya.\nPasqual Maragall quan contestava preguntes entorn a la resposta que els catalans hauríem de donar a la retallada que el molt legítim Tribunal Constitucional farà a l’estatut, afirmava que s’hauria de produir un nou referèndum per validar, o no, la retallada del text, ja que ell no podrà treure el vot que va dipositar el passat ja 18 de juny del 2006. Maragall en aquesta conferència va fer una declaració que va molt més lluny que qualsevol altra de qualsevol dirigent de la Casa Gran, excepte Colom quan era d’ERC.\nEl President Maragall, va afirmar que "jo firmo per la independència". Realment aquesta és una declaració sorprenent, ja que prové d’un ex president del Partit Socialista, i per tant d’un partit unionista. Maragall tot i aquesta gran afirmació, va afegir que la independència serviria per poc, però que ell hi firma. Maragall afirma que serviria de poc, perquè ell creu en una Europa unida i federal formada per euroregions i no per estats. Bé, és una opció, però mentre no arriba, el President Maragall firma per la independència.\nMaragall ja ha dit que ell firma per la independència, quan ho farà Artur Mas? Quan dirà què és el seu dret a decidir? Es pot decidir i no firmar independència. Decidir no equival a independència, equival "només" a decidir. A part de dir-li a Colom en privat, quan ho dirà públicament?\nMaragall amb la declaració de fa uns dies ja ha fet més que totes les declaracions dels líders de la Casa Gran juntes. Maragall es pot dir que ha verbalitzat una de les seves maragallades, sí es pot dir, però el que no es pot negar és que Maragall firmaria per la independència. I això ja és molt.\nMaragall és una de les figures més importants del socialisme català, i encara que ara ja no hi militi, té una gran ascendència entre una part d’aquest sector. El debat per la sobirania, per la independència, cada cop arriba a més sectors de la societat, arribada doncs és l’hora de plantejar un camí per arribar-hi.\nPublicat per Pere Sàbat a 23:06 4 comentaris:\nAquests dies a Catalunya estan proliferant les conferències de valoració dels dos anys del govern d’entesa, com per exemple la brillant que va fer ahir el vice-president Carod-Rovira, però en una altra part de la Península Ibèrica, concretament a Euskadi, estan a punt de finalitzar els quatre anys de legislatura, uns anys que han estat marcats per la formulació del Pla Ibarretxe, així com l’intent de celebrar una consulta popular a Euskadi sobre la fi de la violència i sobre el dret a l’autodeterminació.\nEuskadi no es pot dir pas que visqui en una situació tranquil·la, més aviat la podríem considerar com a difícil. Difícil perquè és evident que conviure amb la xacra del terrorisme no ha de ser fàcil, i més quan aquest terrorisme fa orelles sordes a la crida de la fi de la violència.\nEl terrorisme és una xacra, sí, però també ho és el sistema politico-judicial espanyol que en nom de la sagrada Constitució deixa la democràcia i la llibertat tocades de mort.\nEl País Basc sincerament, no crec que aconsegueixin la independència abans que Catalunya, ja que la societat està dividida en dos blocs inamovibles. Poques coses podrien omplir el cor de més felicitat que veure com els germans bascos aconseguissin la seva llibertat, però o canvien les pràctiques i la composició política, o la cosa va per llarg. Dic que canviïn les pràctiques perquè és clar que ha faltat lideratge polític real en tot el procés endegat per Ibarretxe. Ibarretxe pot ser independentista, però el PNV no ho és, i aquí rau el problema. És com si López Tena fos el candidat de CiU, però que el partit fos dirigit per Duran i Lleida. I la independència no s’aconseguirà sense que els partits hi donin un suport clar i contundent.\nEn aquesta tessitura ens trobem davant d’unes eleccions al mes de març del 2009, unes eleccions que mostren algunes alteracions prou destacables.\nPer una banda el front constitucional ha quedat clarament descartat, ja que el candidat del PSE-EE, Patxi López, ho ha desestimant, així l’espanyolisme més rampant, seguirà ocupant els bancs de l’oposició. Una gran notícia.\nUna altra novetat és que, per fi, Eusko Alkartasuna ha decidit trencar l’aliança electoral amb el PNV i es presentarà per separat a les eleccions amb un discurs clarament independentista i d’esquerres, així doncs, un electorat que actualment estava desdibuixat a Euskadi, tornarà a emergir i recuperarà l’herència de la primera Euskadiko Ezkerra.\nEA té prou entitat per defensar un projecte sòlid i ambiciós, alhora que un projecte possible i realista, i en definitiva, un projecte que reculli les necessitats de la nació basca. La decisió d’EA serà positiva per Euskadi, l’aparició d’un partit abertzale que defuig la violència, totes les violències, és altament positiu, ja que permetrà poder avançar en pro de buscar una sortida al conflicte polític que viu Euskadi, i per extensió la totalitat d’Euskal Herria.\nTot i que ideològicament no puc trobar més que encertada l’opció d’EA, a nivell estratègic s’ha de tenir molt clar i s’ha d’haver calculat al màxim detall les possibilitats de l’aposta, ja que sinó es corre el risc de fracassar, cosa que aproparia els PSE-EE a la Lendakaritza. L’opció millor sens dubte seria que els votants de l’esquerra abertzale votessin aquesta formació, formació que per anar bé, hauria de promoure una gran plataforma sobiranista i d’esquerres de cara les eleccions. Si així es fes, considero que els resultats de l’esquerra abertzale de les passades eleccions podrien quedar superats per les del 2009.\nEA té els fonaments i el discurs per abraçar tot el moviment abertzale, i així donar una força mai vista dels partidaris de la llibertat i de la independència al parlament de Gasteiz.\nFaltarà veure com evoluciona tot l’entramat de la societat basca de cara les eleccions, i en especial, el moviment independentista, ja que a les seves mans, i esperem que a les de EA, es troba el futur d’Euskadi.\nPublicat per Pere Sàbat a 17:45 5 comentaris:


El PP titlla la comissió del Procés d'"anomalia democràtica"\nEl PP titlla la comissió del Procés d'“anomalia democràtica”\nDures paraules dels populars contra la comissió d’estudi del Procés Constituent, mecanisme parlamentari de debat posat en marxa a principis de març amb l’objectiu d’analitzar com i sota quins paràmetres s’hauria de fer la Constitució catalana. La conclusió que el PP extreu de la iniciativa, que va tenir el vistiplau de Junts pel Sí, CUP i Sí Que es Pot, és que ha estat “una anomalia democràtica”.\nEls de Xavier García Albiol van decidir aleshores ser-ne partícips, encara que només fos per “vigilar”. Que no hi creguessin o hi assistissin en comptades ocasions va generar un clima “d’ocultació”, segons denuncien, i no van rebre la proposta de pla de treball “fins segons abans de la seva votació”.\nLes persones a qui es va donar la paraula, experts en aquests tipus de processos, van ser segons Albiol, “una desfilada d’amigots del règim”, un autèntic “despropòsit”. “No és propi d’una comissió d’un Parlament democràtic que només s’hi escoltin compareixents que tan sols expressen una única visió”, lamenten en un text que han presentat davant la Mesa.\nAmb tot, la idea que perseguia la proposta, durant aquests quatre mesos de duració, ha estat “contradictòria”, perquè ha analitzat “com assolir un objectiu que està al marge de l’Estat de Dret i sense que aquest objectiu tingui una majoria social que l’avali”. “És un procés inviable tant des del punt de vista jurídic, històric, social com econòmic”, defensen.\nEn conclusió, els populars entenen que la unilateralitat “genera un enfrontament entre catalans i posa en risc el marc de convivència pacífica i democràtica”. I per aquest motiu remarquen que ha estat “indigne d’un Parlament que es regeix pels principis democràtics” que aquest debat s’hagi produït.\nParlament Rull assegura que el caos de Vueling no ve pel model centralista Josep Prat\nParlament Ciutadans emplaça Junqueras, Ruiz i Amat a marxar a Extremadura El Nacional


Mostra Igualada ja té dates per la 32a edició. La fira d’espectacles infantils i juvenils se celebrarà del 15 al 18 d’abril de 2021, just després de Setmana Santa. Les companyies professionals ja poden sol·licitar actuar-hi a partir d’aquest dilluns 15 de juny i fins al 15 d’agost a través d’un formulari disponible aquí on es detallen els requisits artístics i les condicions de participació.\nLa convocatòria artística està oberta a companyies professionals que presentin espectacles de qualsevol gènere (teatre, dansa, música, circ, etc.) adreçats a un públic familiar, infantil o juvenil, tant si han estat creats per ser representats en espais tancats com a l’exterior. Les propostes poden ser de petit, mitjà o gran format i també poden combinar diversos gèneres. Es tindrà especialment en compte la contemporaneïtat de la proposta, la innovació en el llenguatge escènic, l’aportació en el format, i la dramatúrgia. S’hi poden inscriure companyies d’arreu: catalanes, de la resta de l’Estat espanyol i internacionals.


LES NOVES FRONTERES DE L’EXPLORACIÓ | Albert Bosch\nEl nostre afany per conquerir nous territoris ens ha portat a que la terra és un món plenament conegut. Ja ningú pujarà més amunt de l’Everest, ni ningú anirà més lluny del Pol Sud o el Pol Nord, ni ningú podrà descobrir una nova ruta per fer la volta al món. L’exploració terrestre pura fa temps que ha arribat a la seva fi.\nPerò a partir de mitjans del segle XX, aquesta curiositat inherent a la raça humana, va tornar la vista cap al què hi havia més enllà de la terra. Primer es va aconseguir viatjar a l’espai exterior (Gagarin 1961), i finalment arribar a la Lluna (Armstrong i Aldrin 1969). I aquest és el nou límit assolit per l’exploració humana.\nLa lluna és el lloc més allunyat al que ha viatjat l’home fins els nostres dies. Però recordem que sempre, sempre, sempre hi ha noves fronteres. I aquest és el punt més apassionant de l’exploració. Aquest és el punt més apassionant de la nostra història dels grans viatges. Ara estem en aquell moment en que sembla molt difícil, de vegades fins i tot impossible, que un humà arribi més enllà de la lluna, a on va quedar establerta la darrera frontera.\nEstem iguals que en temps dels reis catòlics, quan es desconeixia què hi havia més enllà d’Europa en direcció a l’oest. Ens veiem limitats per la tecnologia, l’energia i el temps per poder plantejar viatges d’exploració més enllà de la lluna. Tornem a reconèixer que hem de ser sempre humils davant la immensitat de la natura i dels infinits territoris per descobrir.\nL’home només ha viatjat per la terra i ha arribat fins el seu satèl·lit natural, però hi ha uns altres set planetes en el sistema solar, que a la vegada, només és una de les 200.000 estrelles que formen la Via Làctia. I aquesta galàxia nostra, a la que denominem Via Làctia, és només una de les 100.000 grans galàxies i un nombre molt més gran de galàxies menors, que formen un supercúmul de galàxies coneguda recentment com Lanikea. I es calcula que, com a mínim, hi cabrien uns altres sis milions de Lanikees a l’interior de l’univers observable.\nAmb tot, arribem a la conclusió que durant tota la historia de la humanitat, només s’ha viatjat a l’equivalent una mota de pols respecte a tots els territoris que, en el futur, pot explorar l’home. Durant les nostres vides amb alta probabilitat, i si no és així, durant les vides de les següents generacions amb tota seguretat, hi haurà nous viatges que ens apassionaran, que ens faran descobrir nous horitzons i que canviaran el món. Igual que va fer Colon, Magallanes/Elcano, Marco Polo, Amundsen, Hillary, Gagarin o Armstrong.\nPer Albert Bosch|2014-09-07T00:00:00+02:007 de setembre de 2014|Generals|0 Comentaris


L'home tranquil: Gaudeamus igitur.\nLliçó final d'interès (criminologia), parlaments del president d'una sala de l'audiència provincial (correcte, dinàmic), l'alcaldessa (allargant-se, com es nota que era professora d'institut), el vicerrector (no comment), el degà (ehm, del peixopalo se'n treu més suc) i els premis extraordinaris de carrera. No, tranquils, no vaig sortir.\nI com a conclusió el cant d'un Gaudeamus igitur que ni els nens cantors de Viena... a l'edat de 90 anys.\nDes d'aquí, però, l'agraïment del qui subscriu aquests gargots a qui ha patit durant aquest temps: promesa i després soferta esposa, filles i demés família.\nI sobre la Universitat una anècdota de la fundació: 12 de desembre de 1991. Al Teatre Municipal es representa Die Zauberflöte (la Flauta màgica).\nUn potencial preuniversitari amb l'excusa d'ajudar al bar i servir els cafès a la mitja part es situa a una llotja del prosceni -les que no es venen mai- per veure l'òpera.\nAl final, ja retirant-se el públic, surt a l'escenari un regidor de l'Ajuntament, Francesc Francisco àlies Paco-Paco (a mi em feia pensar en Groucho Marx, sincerament), per anunciar que pel Parlament de Catalunya s'ha aprovat la creació de les 3 universitats perifèriques entre elles la de Girona.\nEl públic aplaudeix, el preuniversitari en potència també.\nHi ha dies en els que no te n'adones de la seva trascendència fins molt més tard. Aquell n'era un: no esperava que aquell anunci i una trobada casual marcarien part del camí que he fet.\nEls gargots són de Anònim a 22:47\nEs pot preguntar de què són els estudis finalitzats? xD\nA veure, com ho diem? Assignatures de Comptabilitat, Economia política, Estadística, Teoria social, Documentació i sistemes informàtics, Ordenament jurídic, Introducció a D. Comunitari i internacional, Teoria política... segueixo?\nAh! Un dels professors era col·lega meu des de primària. Ja vaig "amenaçar-lo" abans d'iniciar el curs: "Com no m'aprovis xerraré a tothom les bestieses que feies quan sortíem de marxa... I també a la teva dona". Qualificació final: excel·lent XDDD\nQueda clar que tenia molt a perdre!\nL'anunci queda clar... i la trobada casual?\nAixò mateix: Diplomat en Gestió i Administració Pública per la Universitat de Girona (Dret Administratiu)\nPer aquí n'hi ha un de tan discret que costa d'esbrinar els estudis finalitzats... ;)\nAaa, gràcies, Sílvia, ara m'ha quedat clar :-)\nJuan, la trobada casual d'aquell dia tindria conseqüències passat poc més d'un any i fins ara.


“Europe: Old Roots, New Stories” a Itàlia – Escola Garbí Pere Vergés Badalona\nVuit alumnes de 3r d’ESO viatgen a Àndria (Itàlia) a la primera trobada del al programa Erasmus+ KA2 Europe: Old Roots, New Stories.\nPublicat el 19 de febrer de 2019 22 de febrer de 2019 By bibliotecabdn\nDurant la setmana del 10 al 16 de febrer un grup de vuit alumnes de 3r ESO ha participat en la primera mobilitat del nou projecte Erasmus+ que engeguem aquest curs: Europe: Old Roots, New Stories. En aquest intercanvi participen una escola d’Itàlia, una escola hongaresa, una escola alemanya i la nostra escola, tota una oportunitat per conèixer altres cultures i costums.\nAquests dies els alumnes dels diferents països han estat treballant conjuntament per tal de dur a terme una recerca sobre diferents períodes històrics, com l’Imperi Romà, el Cristianisme, la Il·lustració i la Secularització, tot fent una comparació entre la societat i l’educació en aquell temps i avui en dia. També han visitat diferents ciutats antigues com Alberobello, patrimoni de la Humanitat per la UNESCO des de 1996; Matera, patrimoni de la Humanitat per la UNESCO des de 1993 i capital europea de la cultura 2019; i Ostuni, la ciutat blanca, amb molta tradició històrica.\nAquest projecte té com a objectiu cercar les arrels europees trobant els punts que ens uneixen i que tenim en comú. A més, és una bona manera d’interaccionar amb alumnes de diferents països utilitzant, com a llengua vehicular, l’anglès.\nEn resum, ha estat una experiència molt enriquidora tant a nivell personal com acadèmic. Tot seguit trobareu algunes fotos de l’estada.\nErasmus+ KA2 Europe: Old Roots, New Stories from Pere Vergés\nEtiquetes: CLIL, ErasmusPlus, Europa, Projecte Escola, Roots of Europe, Sepie\nNotícia prèviaActivitats d’estiu 2019


El Síndic actua d'ofici i investiga el tall elèctric a la comarca de la Ribera d'Ebre - Síndic de Greuges de Catalunya - El defensor de les persones\nEl Síndic actua d'ofici i investiga el tall elèctric a la comarca de la Ribera d'Ebre\nUn dels aspectes que més indignació ha despertat entre els afectats és la manca d'informació i d’explicacions per part de la companyia\nEl Síndic de Greuges de Catalunya ha obert una actuació d'ofici per investigar el tall en el subministrament elèctric que va tenir lloc a la comarca de la Ribera d'Ebre el passat 31 de juliol. D'acord amb les informacions publicades, l'incident va afectar set municipis i gairebé 4.000 abonats, que es van quedar sense llum durant dues o tres hores.\nEl Síndic ha demanat informació a la Direcció General d'Energia, Mines i Seguretat Industrial i a la companyia Endesa sobre els motius pels quals es va produir el tall i per què es va trigar tant a recuperar el servei. També s'ha interessat per la gestió de la informació facilitada als usuaris, un dels aspectes que ha despertat més indignació entre els afectats. Segons els mitjans de comunicació els usuaris es queixen de no haver rebut cap tipus d'explicacions per part de la companyia elèctrica.\nTotes les queixes que es rebin sobre aquest incident s'afegiran a l'actuació d'ofici iniciada. Cada promotor rebrà puntualment les actualitzacions sobre l'estat i la situació de la tramitació.


Horaris de les activitats de la facultat de psicologia i logopèdia | Contra Bolonya Ocupem les Aules a la UAB\n« Continua l’ocupació a psicologia i logopèdia\nVideo resum de la facultat ocupada d’educacio »\nHoraris de les activitats de la facultat de psicologia i logopèdia\nPublished Desembre 4, 2008\tUncategorized 9 Comments\nAquí tenim l’horari d’activitats de la facultat de psicologia i logopèdia del divendres 5 de desembre. Us convidem a participar-hi!!\nHorari divendres 5-D\n9 Responses to “Horaris de les activitats de la facultat de psicologia i logopèdia”\n1 alumna psico Desembre 5, 2008 a les 1:04 pm\nla pròxima assamblea per decidir la continuació o no de l’ocupació quan serà i en quina hora??\n2 Qualsevol Desembre 5, 2008 a les 7:54 pm\nIndependement d’anar a favor o en contra de Bolonya, l’ocupació (per totes aquestes persones que parlen sense participar en cap tipus d’activitat) ha sigut i està sent una formació ESSENCIAL I NECESSÀRIA per TOTS els estudiants que ens veiem afectats pel pla Bolonya!\nAprofito per felicitar l’Assemblea de psicologia!! Per la currada d’aquesta setmana i el seu èxit!\n3 juli Desembre 6, 2008 a les 6:58 pm\nalumna de psico, no ho se però segur que al punt d’informació de la teva facultat t’ho diuen molt amablement\n4 Joanet Desembre 6, 2008 a les 9:39 pm\n5 Joanet Desembre 6, 2008 a les 9:40 pm\n6 estudiant Desembre 8, 2008 a les 3:18 pm\na quina hora és demà l’assemblea? a les 14:00 a les 14:30 o a les 19:00? o a cap d’aquestes hores’\n7 Desgracia Lopez Moreno Desembre 8, 2008 a les 9:13 pm\nENKARA seguiu amb l’okupaició??¿? no creieu que ja n’hi ha prou? ja heu estat jugant una setmana, ja heu fet els campaments i heu jugat a ser escoltes, doncs vinga vaaa ja va sent hora de posar-se a estudiar! si no volieu ser estudiants doncs mira haver-vos-ho pensat abans, però escolteu k akest numeret duri un dia, vale, dos mira enkara, però tota una setmana i més?!?! és indignant!!! ja n’hi ha prou!! si amb una setmana no heu aconseguit el k volieu (uns kuants) potser k us limiteu a acceptar la realitat enllok de ser tan intolerants a la frustració!!!!!\n8 encarnación Desembre 8, 2008 a les 10:22 pm\nt’has passat, tu ja saps que hi ha gent k s’ho està currant molt. jo tmb estic en contra de l’okupació, i tmb crec k la majoria sho prenen com si de campaments es tractessin, però nhi ha molts k sho curren.\n9 realment importa? Desembre 9, 2008 a les 10:39 am\nHola, algú dels okupants de la nostra facultat em pot assegurar que NO ens treuran la setmana blanca, em pot assegurar que NO ens allargaran el curs acadèmic, que malgrat esitgui faltant en un munt d’assignatures sere una BONA professional??? algu de vosaltres m’ho pot afirmar????\nno us en adoneu que sempre sou els mateixo els que aneu a l’assamblea? per què no feu que es pugui votar també per la web? per què no feu l’assamblea a 2/4 de 9 del matí?\nper què quan el qui parla està en contra de l’okupació no se’l aplaueix? per què kuan el ki parla diu que té dret a fer klasse sento de fons un kuans: psst? per què?\nkuan vaig a l’assamblea em sento com si fos un socialista dins de la seu del PP.\nen el fons sou una minoria, el k passa, i això va a favor vostre, és que teniu un parell de collons i us sabeu organitzar. però ara, ja n’hi ha molts que volem fer classe.\nMireu, jo us dic: NO a l’okupació, podeu contar akest vot per la votació d’avui al vespre? jo NO puc venir, no a akestes hores, i més tenint en compte que s’allarga un munt, però sí k vull votar, I VOTO NO A L’OKUPACIÓ!\nkè passa, k si no em kedo fins al final de l’assamblea, si no escolto deu mil vegades el mateix, no tinc dret a votar? jo sóc estudiant, i tinc dret a votar. el meu vot és akest. vull k se’m tingui en compte.\nper què no podem fer com a la UB?? ells segueixen fent classes!!! tenen la facultat okupada però segueixen fent klasses!!!\ni com un cop va dir una persona molt sàvia, tots estem subjectes a canvis, bolonya és un canvi.


Treient ferro a l'Analítica Web\nDMS3 > El blog de màrqueting digital > Blog de comunicació i màrqueting digital > Treient ferro a l’analítica web\nTreient ferro a l’analítica web\nper Marc Queralt i Bassa | 24-04-2012 | Blog de comunicació i màrqueting digital\nAquesta setmana ens hem llegit el llibre Web Analytics Demystified (2004) d’Eric Petersen seguint la recomanació de Manu Arianoff.\nCom és evident pel títol, es tracta d’un llibre sobre analítca web i està en anglès.\nNo obstant ha estat una lectura grata i útil. El llibre té una estructura ordenada i coherent que permet endinsar-se còmodament i sistemàtica en el món de l’analítica web en menys de 300 pàgines.\nCreiem que té interès tant per a lectors amb fonaments tecnològics com per als que necessiten conèixer l’analítica web per aplicar-lo als seus negocis. El llibre està orientat a explicar el sentit de les mètriques web i l’anàlisi de l’efectivitat de les campanyes de comunicació digital i per això no entra en aspectes tècnics com ara com configurar google anaytics i altres eines similars. Aquest enfoc li permet ser vigent encara avui.\nHem trobat especialment interessants els capítols darrers on fa èmfasi en cadascun dels indicadors útils a les diferents fases del cicle de vida dels usuaris de la web.\nLa lectura resulta enriquidora tant a persones amb perfil tecnològic com de màrqueting que vulguin conèixer o aprofundir en l’analítica web.\nCal destacar-ne tres aspectes positius:\nEl llenguatge és amè i distès però concís i ben pensat.\nLa relació qualitat preu és exceŀlent. En primer lloc perquè l’autor l’ofereix lliurement a internet i en segon lloc perquè és una mostra que els continguts gratuïts poden ésser molt bons.\nEs tracta d’un molt bon exemple de contingut lliure per generar viralitat.\nAra, no tot són coses positives, encara no hi ha la versió catalana, no s’hi fa esment de les mètriques específiques de les xarxes socials.\nPer tant, si tens un negoci amb presència a internet, si vols conèixer l’analítica web o si senzillament t’agrada descarregar-te coses gratuïtes, baixa’t el llibre.\nValoració de DemomentSomTres: 4.5/5


Guppies joc de la bombolla en línia\nBubble Guppies: Trencaclosques\nBubble Guppies: La salvació de la rinitis\nBubble Guppies: Festa de Nadal\nBubble Guppies: trencaclosques dels blocs\nBubble Guppies: Feliç Dia de Sant Valentí\nBubble Guppies: Bombolles Diversió\nBubble Guppies: Gosset Educació\nBubble Guppies: Tots els personatges\nBubble Guppies trencaclosques: Gil i Molly\nBubble Guppies: Troba 6 diferències\nEl Sr. Mero – perca mestre, que ja ha estat esmentat.\nGobi – infatigable somiador, amant dels jocs de rol, obres de teatre, carnavals i emocionants aventures. Quan els amics propers, els atrau en les seves fantasies.\nde les Nacions Unides – una mica de peix amb una ànima vulnerable. Ell es preocupa pel món, ajudant els amics estan sempre disposats a ajudar.\nNonni cura i mantenir-se lluny de l'esdeveniment, però comentar sobre l'esdeveniment. A vegades maldestre, però sempre pel seu compte.\nDemouy a penes ser cridats a sang freda. Ella és energètica, emocional, manca de contenció, amb tendència a exagerar i dramatitzar. A ella li agrada jugar amb el to de veu, per atreure l'atenció.\nAmb Gil simplement no avorrir-se. Ple d'optimisme, la curiositat i la set d'aventura, que porta tot per nous descobriments.\nMolly, com correspon a un peix ben educada, amable, alegre, combina bellesa i intel·ligència, un líder per naturalesa.\nEl vial també es va presentar – és un favorit guppies cadell. Enèrgic i de bon caràcter, li encanta jugar i una gran intranquil·litat.\nTot el camp de joc!\nDes Guppies bombolles de joc en línia dissenyat per als nens, que estan cridats a ensenyar d'una manera lúdica. Encara guppies són molt amables, tenen enemics en la cara d'un malvat bruixot que va dispersar bombolles verdes verinoses espatllar ells. Una vegada que ella era capaç d'atrapar les bombolles per sorpresa, i ara no és un gosset, i gripau. Per lletrejar mascota Molly i Gil van ser acampar, recollint llaminadures en el camí i les boles màgiques. Només cal anar amb compte de no caure en el parany de la bruixa. Guppy Jocs i bombolles oferta gratuïta adreces útils:\nEls nens li encanta Halloween i no veu res dolent en això, sinó perquè guppies i jocs en línia Bombolles convidem a celebrar amb el peix. Seleccionar fons: castell gòtic, la seva sala, carrers deserts, casa il·luminada, estudi d'art oa la platja. A continuació, seleccioneu els guppies, col·locant-ho en la imatge, el vestit i els seus atributs, decorar els ratpenats d'habitacions i canelobres, cofres, caps de carbassa, miralls, nines i altres objectes. En acabar, vostè pot imprimir el resultat.\nTambé pot convertir-se en bombers per apagar els incendis, i la recol·lecció de galledes d'aigua. Altres jocs Guppy i bombolles en línia duran lluny a la recerca del tresor pirata en la gira mundial, que té com a objectiu – per obtenir més informació sobre els animals i el que mengen. Ja que va ser el seu bombolla de confiança, i per tal de satisfer la seva gana, captures bombolles amb pedres, mentre que la captura de formes geomètriques.


divendres, 4 de març de 2016 02:13\nL'acte de presentació del llibre es va fer a la biblioteca Josep Soler Vidal.\nRamon Esteban presenta el seu nou llibre a Gavà\nL’assaig titulat “¿Por qué unos comercios venden y otros no?” va adreçat al comerç i a l’hosteleria\nEl gavanenc Ramon Esteban ha presentat, aquest dijous, a la nostra ciutat el seu nou llibre titulat “¿Por qué unos comercios venden y otros no?”. L’obra, segons assegura el propi autor, “rau de la demanda del sector a tirar endavant una mena de guia amb consells i reflexions, més enllà del que s’exposava en el meu anterior llibre on se’m deia que anava massa encaminat a l’empresa”.\nEsteban treballa molt amb comerços, tant a nivell formatiu, com en consultaria, i ha constatat que “la gent està preocupada per la davallada de vendes”. A partir d’aquí, l’autor reflexiona sobre "la línia fina que separa vendre o que et vinguin a comprar, conceptes que sovint es confonen”, i precisa que “no ens podem conformar en posar el producte i esperar que els clients vinguin, cal fer una venda proactiva i això suposa anar a buscar la gent fora del local o no deixar escapar aquells que entren al nostre negoci ocasionalment i que potser no tornaran més”\nRamon Esteban també diu que “una altra mancança va en relació a la informació que un té del seu propi comerç. Cal controlar les dades i analitzar-les correctament per poder adaptar el negoci a la clientela i als canvis”.\nAltres consells de l’expert són, “a més de saber vendre, s’ha de saber comprar”, “s’ha d’intentar acabar la temporada sense estoc”, i “cal tenir presència a internet”. Sobre aquest últim aspecte, Esteban afirma però que “no n’hi ha prou en ser presents a les xarxes socials cal mantenir les canals de comunicació tradicionals i vetllar sempre per oferir un bon servei i un bon producte, perquè sinó, no hi ha res a fer”.\nDarrera actualització de divendres, 4 de març de 2016 08:54