ESCOLA VALL DE NÉSPOLA: ninot que li creixen els cabells\nEl dimarts passat vam anar a escoles compartides a Monistrol de Calders. Després del pati vam fer quatre tipus de tallers. Un era un taller de cuina, un altre de fer paper, un de fer sabó i el que us explicaré era un ninot que li sortiran cabells. Ara us explicaré com :\nComencem agafant un mitjó prim o una mitja. Li fem una cara amb retoladors permanents o amb taps li cosim uns ulls com a vosaltres us agradi més. Agafem la mitja ( quan ja tenim la cara feta) i a on se suposa que té la cara li posem una mica de pinso d’ocell ( no us passeu) i després pel cos li posem serradures. Li feu un nus i ja el teniu! Cada dia heu d’anar-ho regant i al cap d’un temps li creixerà cabell.


Comprar domini .STORE.NF a Catalunya | Dominis lliures\nCercar dominis .store.nf\nDisponibilitat i preu de dominis .store.nf\nMitjançant aquesta utilitat podràs comparar el preu dels dominis d'internet .store.nf de i comprovar si nom de domini web que necessites es trova lliure o ja ha estat registrat prèviament per una altra persona, entitat o empresa. Si desafortunadament el domini ja ha estat registrat podràs realitzar un whois per conèixer les seves dades de registre, o també el podràs visitar directament per comprovar si està en línia.\n2.- En principi, si es tracta d'un lloc web d'empresa, hauries de comprovar si el nom de la marca està lliure. Per exemple, si vens rentadores MarcaX, sempre serà millor comprar el domini MarcaX.store.nf en lloc rentadoresbones.store.nf. Si no és possible, hauries de buscar un nom de domini que tingui implícita la paraula que millor representi l'activitat del teu lloc. En aquest cas, podríem triar rentadoresMarcaX.store.nf\n3.- És essencial que el nom de domini sigui fàcil de recordar. Per això, procura utilitzar un nom de domini curt, amb paraules bensonants i que contingui alguna keyword (paraula clau) rellevant. Però evita sempre donar-li caràcter d'eslògan, ja que els dominis tipus lamillorwebderentadores.store.nf, encara que sembli el contrari, avui ofereixen poca credibilitat i transparència de cara a l'usuari. Evita també l'ús del guió (-), pot donar lloc a confusió a l'hora de transmetre'l verbalment.


Sergio: “Si ve algú de característiques similars a les meves serà benvingut” - FC Barcelona\nHomeFutbolPrimer EquipNotíciesSergio: “Si ve algú de característiques similars a les meves serà benvingut”\nSergio: “Si ve algú de característiques similars a les meves serà benvingut”\nSergio Busquets assegura que se sent preparat i amb ganes per guanyar-se la titularitat en el Barça de Tito Vilanova i que assolir la Supercopa d’Espanya donaria confiança a l’equip\nEl migcampista blaugrana va ser el segon jugador que més partits va disputar la temporada passada -només superat per Messi- i confia en poder continuar en la mateixa línia aquesta temporada: “Crec que estic preparat. Si em respecten les lesions i el cansament espero tornar-ho a fer aquest any”. Sobre l’arribada d’algun possible reforç que ocupi la seva posició, no té dubtes: “Són l’entrenador i la secretaria tècnica els que han de valorar les posicions que volen reforçar. Si ve un jugador de característiques similars a les meves serà benvingut pel bé de l’equip. Sempre intentaré guanyar-me la meva titularitat i entrenaré al màxim per aconseguir-ho”.\nEn aquest sentit, qüestionat sobre noms propis, Sergio ha assegurat que “Song és un molt bon jugador. Jove, treballador, amb molta potència física. Pel que fa a Sergi Roberto, està molt ben preparat però jo crec que és un perfil més d’interior”. “El Barça perd molt sense Keita, tant dins com fora del terreny de joc. Era un futbolista molt estimat que donava molta força al camp”, ha afirmat el ‘16’ del Barça sobre l’adéu del malià.\nAfrontar la Supercopa sense oblidar el futur\nLa Supercopa d’Espanya és el primer repte per al Barça 2012/13. “És el primer títol. Arriba en una etapa curta de preparació. Aquest títol ens donaria molta confiança i estaria molt bé guanyar-lo però també hem d’estar bé a llarg termini”, ha apuntat Sergio Busquets, recordant que la temporada és molt llarga. “Cadascú mirarà pels seus interessos i segur que seran dos partits molt disputats”, ha avançat el migcampista.\nDe moment, la metodologia de treball és similar a les de les temporades passades: “Fins ara és el mateix. Portem quatre dies d’entrenament. Aquests dies són els preparadors físics els que dirigeixen les sessions”.\nPendent dels Jocs Olímpics\nSergio Busquets segueix aquests dies els Jocs Olímpics de Londres, “sobretot el bàsquet i el tennis”. El jugador blaugrana ha assegurat que li ha sabut greu l’eliminació de la selecció espanyola de futbol: “És molt difícil guanyar. Tant el primer partit com el segon van decidir-lo petits detalls”. Sergio ha afegit que en el seu cas “vaig parlar amb el seleccionador i em va donar la seva opinió. Jo no vaig renunciar a res”.\nPer últim, pel que fa als horaris de les primeres jornades de Lliga, Busquets ha explicat que les jugadors hi tenen poc a dir: “La Lliga i les televisions posen els horaris. Nosaltres els respectem. Només podem jugar quan ens diuen i acceptar-ho”.\nEl PSG, un equip a tenir en compte\nEl PSG, rival del Barça aquest dissabte al Parc dels Prínceps de París (19.45 hores), “és un equip a tenir en compte de cara a la pròxima edició de la Champions”. “Té bons jugadors. Necessitarà un procés d’adaptació dels nous fitxatges però jugador per jugador són un equip perillós”, ha explicat Sergio Busquets.


Dos pallareses al Senat | Pallars Digital\nDos pallareses al Senat\nAnna Azamar (ERC) i Mayte Rivero (CDC) representaran la demarcació de Lleida a la cambra\nper Jordi Ubach, 27 de juny de 2016 a les 13:57 |\nLes pallareses Anna Azamar (ERC) i Mayte Rivero (CDC) representaran la demarcació de Lleida al Senat. Ho faran juntament amb Miquel Àngel Estradé i Xavier Castellana, ambdós d'ERC, després dels resultats obtinguts aquest diumenge. Azamar ha aconseguit un 25,6% del suport amb 44.230 vots, per darrera d'Estradé, amb 48.373 vots. Rivero ha obtingut 41.866 vots i un 24,23% del suport, mentre que per últim hi trobem Castellana, amb 40.910 vots.\nAixí, els quatre senadors de Lleida seran independentistes, ja que ERC n'ha obtingut tres i CDC un. Un resultat, per cert, invers al que van aconseguir tots dos partits en les eleccions del 20 de desembre, quan va ser CDC qui va obtenir tres representants i ERC un. L'altra pallaresa que optava a aconseguir l'elecció, Ana Cava (PP), ha quedat lluny de tenir representació amb 22.070 vots.\nAnna Azamar (Sort, 1983) treballa d'infermera a l'Hospital Comarcal del Pallars de Tremp des de fa sis anys i actualment és secretària d'organització d'ERC al Pallars Sobirà. S'estrenarà al Senat després que en les eleccions del passat mes de desembre no obtingués prou suports. Azamar va formar part de la llista d'ERC a Sort en les eleccions municipals de 2015.\nAnna Azamar, votant aquest diumenge a Sort. Foto: ERC Sort\nMayte Rivero, de la seva banda, compta amb més experiència que la seva companya republicana, ja que ha estat escollida senadora en les dos darreres eleccions, defensant els interessos dels lleidatans per CiU. L'any 2015 va encapçalar la llista del partit a Esterri d'Àneu, localitat on resideix.\nMayte Rivero, al centre, en un acte de campanya. Foto: CDC\nERC s'imposa per primer cop a CDC en el conjunt del Pallars\nConsulta tots els resultats del 26-J, municipi a municipi\nMAPA: El partit més votat el 26-J, municipi a municipi\nPolítica, Mayte Rivero, Anna Azamar, eleccions, ERC, CDC, Senat, eleccions espanyoles 2016\nPer Anònim el 29 de juny de 2016 a les 10:17\nJa fa molt temps que molts ciutadans entenem i creiem que el Senat no SERVEIX PER A RES, però avui per avui encara no hi hagut una reforma constitucional que suprimeixi aquesta càmara territorial, i mentre continui esperem que els senadors i senadores facin alguna cosa per la ciutadania i pel nostre territori en particular,i que no sigui només un xollo per viure super bé amb un souàs, dietes per trasllats : viatges, apats i per moltes coses, i POCA FEINA i tot el temps amunt i a vall a pagar el contribuent, desitjo que facin alguna cosa, és tant trist pensa el que pensem molts, que és una despesa immensa que ens podriem estalviar, però clar, és un xollo tant gran que cap partit fa res per parlar de suprimir-la. La veritat sigui dita que avui en dia ser polític és un xollo, no t'exigeixen tenir estudis superiors, ni cap preparació acadèmica específica important, ni destacar en cap àmbit en concret, i així ens va en molts casos.\nServeix per algo el Senat ?\nPer Anònim el 28 de juny de 2016 a les 18:51\nDoncs, si no serveix per res, què faran ?\nFELICITAS A LES DUES PALLARESE !!!\nPer Anònim el 28 de juny de 2016 a les 09:09\nFelicitats a totes dues. I això és per l'Anna Azamar d'ERC : no et preocupis per no tenir tanta experiència com diu l'article que té l'altra companya, si el que es tracta és precisament d'això, de RENOVACIÓ i de gent que participi per PRIMERA VEGADA amb tota la il·lusió i l'empenta d'una fita nova, i segur que ho faràs molt bé, amb la força que et dóna la teva juventut (1983). La política en democràcia no està pensada perquè romanguin les persones una legislatura darrera l'altra, NO, és millor que es vagin succeïnt persones que alternativament dediquin 4 anys a la política com a servidors públics. Soc partidari que a la política si ha d'estar pel bé comú TRANSITÒRIAMENT !!!!. De totes maneres felicitats a la senadora de Sort i a la d'Esterrri, penseu en el bé dels ciutadans per sobre de tot, i a treballar amb FORÇA PEL BÉ DE LA CIUTADANIA !!!!!


La Trail Montpedró espera 400 atletes, cent més que el 2018\nActualitzada 30/04/2019 a les 13:34\n© Organitzadors i autoritats, ahir durant la presentació.\nEl circuit de les Trail Running Series Lleida té una nova cita en la cinquena edició de la Trail Montpedró, una carrera de muntanya que es disputarà el diumenge dia 5 en el marc de l’embassament de Santa Anna, que espera arribar als 400 inscrits, amb la qual cosa superaria amb escreix els 300 de l’any passat. La prova ofereix tres distàncies de 32, 18 i 8 km, totes amb sortida i arribada a Ivars de Noguera.\nLa carrera llarga, de 32 km, en la qual es requereix ja un alt nivell atlètic, és el pròpiament dit Trail Montpedró i té un desnivell positiu de 1.800 metres. La prova de 18 km porta per nom la Roia, té un desnivell positiu de 800 metres i és la que compta amb una acceptació més gran i més inscrits.\nLa novetat d’aquesta edició és que s’incorpora la carrera més curta, de 8 km i un desnivell positiu de 150 metres, que està destinada a les famílies i es denomina la Seroneta. Els participants arribaran fins a l’ermita de Sant Salvador després de sortir d’Ivars de Noguera i tornen a la localitat. Durant les proves hi haurà avituallaments i al final un àpat.\nLa Trail Montpedró tindrà com cada any el seu vessant solidari, ja que un euro de cada inscripció es destinarà en aquesta ocasió a l’Associació Espanyola contra el Càncer (AECC).\nLa presentació va tenir lloc ahir a la Diputació, que dóna suport a la prova.


El 989/990 un membre de la nissaga dels Banu Khazar, de nom Said ibn Khazrun ibn Falful, molest per la política omeia (aleshores els maghrawes, governats pels Banu Khazar, estaven sotmesos al califat omeia de Còrdova) que afavoria a altres membres de la família (singularment als germans Mukatil i Ziri ibn Atiyya, vegeu "Emirat maghrawa de Fes") es va dirigir a Ashir a la residència de l'emir zírida al-Mansur ibn Bulugguín (984-996) del que va rebre el govern de Tubna, al Zab. Els zírides eren els delegats fatimites a Ifriquiya, per tant rivals dels omeies.\nIbn Khaldun diu que el 1051/1052, quan es va produir la invasió dels hilàlides (Banu Hilal) al-Muntansir encara respectava la submissió concertada als zírides i va anar en ajut d'al-Muïzz ibn Badis amb mil cavallers, però fou derrotat i va fugir junt amb la resta de l'exèrcit zírida. Els hilàlides van ocupar la Tripolitana però no la ciutat de Trípoli, on al-Muntansir es va mantenir hi encara hi residia el 468 de l'hègira (1075/1076); fou en aquest temps quan va decidir dirigir als àrabs Banu Adi (un dels grups hilalians) cap al Magreb central que estava en poder dels hammàdides (del grup sanhadja); les forces d'al-Muntashir formades per maghrawes, zenetes i hilalians van ocupar i saquejar les ciutats d'Ashir i Msila i tot el Zab i el Wadi Righ establint la seva seu a la vila de Waghlanat o Waghlana (després Ouriel) al sud de Biskra sense deixar de dominar Trípoli. Els habitants d'aquestes regions van demanar ajut a l'emir hammàdida al-Nasir ibn Alannas (1062-1089) que va enviar al seu fill al-Mansur el qual va destruir Waghlanat; poc després al-Muntasir fou enganyat per Arus ibn Sindi, senyor de Biskra, que el va capturar i matar i el seu cap enviat a al-Nasir.\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Emirat_maghrawa_de_Trípoli&oldid=18994761»\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 18 oct 2017 a les 07:18.


Yolanda Oquelí | Ciutats Defensores dels Drets Humans\nDret al mediambient.\nFrente Norte del Area Metropolitana (FRENAM)- Resistencia La Puya.\nL’any 2011 va fundar el moviment de protesta “Resistencia pacífica La Puya” en contra projecte miner Progreso VII Derivada, que pretenia extreure or i plata dels municipis de San José del Golfo i San Pedro Ayampuc. El moviment, ha esdevingut un referent a Guatemala.\nLa seva tasca de defensa del medi ambient i els drets humans l’ha situat en una posició de risc extrem. Al juny del 2012, va ser víctima d’un atemptat contra la seva vida. Dos homes que circulaven en moto van aturar-se al costat del vehicle de Oquelí i van disparar-li. Va aconseguir sobreviure però duu una bala allotjada molt a prop del fetge. Els responsables de l’atac continuen impunes.\nA més, l’activista ha estat criminalitzada i involucrada en diversos processos judicials. No és un cas aïllat. L’informe de 2017 de la Procuradoria de Drets Humans de Guatemala, que alerta de la greu situació en què viuen les defensores i defensors de drets humans del país, adverteix que “en els darrers anys s’ha utilitzat el dret penal de manera indeguda per bloquejar la feina de les persones defensores de drets humans”.\nViu a l’Estat Español des de fa ja 3 anys. Es tracta d’un desplaçament forçós polític, doncs va haver de sortir del país per culpa de les amenaces que rebia contínuament per la seva tasca de defensora del territori. A dia d’avui ja li han concedit l’asil polític i des de fora de Guatemala continua involucrada amb la resistència al seu país, però amb molta més seguretat.\nOquelí segueix amb la convicció de seguir lluitant pels drets humans i a favor de la justícia i continua participant en nombrosos actes públics, on denuncia la duresa de les lluites que lideren les defensores de la terra llatinoamericanes. Des d’aquesta banda de l’Atlàntic continua denunciant els vincles entre l’activitat de les empreses transnacionals i les vulneracions de drets humans que es produeixen a Amèrica Llatina.\n“He après que des d’aquesta banda també es pot fer molt per denunciar i aturar aquests megaprojectes”\nAixí mateix està també vinculada a diverses organitzacions que treballen amb persones migrades a l’Estat Español i treballa en la defensa del territori-cos amb el grup de TZK’AT, Red de Sanadoras Ancestrales del Feminismo Comunitario, que va néixer a Guatemala l’any 2015. Es tracta d’una organització formada per dones maies que s’autodenominen feministes comunitàries i que participen en els processos de recuperació emocional i espiritual de les dones indígenes que defensen territoris ancestrals enfront de les problemàtiques de criminalització i judicialització i que lluiten per la vida a les seves comunitats.\n> Vas encapçalar el moviment de Resistencia pacífica La Puya, un referent de lluita a nivell nacional i l’única resistència encapçalada per dones al país. Com va començar l’organització?\nQuan vaig participar en la fundació de la Resistencia de La Puya, al 2011, la meva tasca es va centrar a fer incidència, parlar amb les comunitats, explicar quins problemes comportava la mina, i exposar el paper tan important que havíem de jugar les dones en la resistència.\nAleshores, les dones van començar a venir a les reunions, i van entendre que havíem de posar-nos al capdavant de la lluita. Perquè l’estratègia de l’empresa i del govern era enviar la policia a reprimir. De seguida, la policia començava a agredir els homes, els empenyien, i els homes responien… se’ls enduien a la presó. Ens quedàvem sense gent. Nosaltres fèiem barricades de dones, cos a cos, i per a la policia era un delicte tocar-nos. Ho feien, però ja eren ells els qui perpetraven el delicte.\nA escala nacional, La Puya ha estat l’única resistència en què hem aconseguit posar els homes darrere. Val a dir que en altres lluites, el paper importantíssim que hi han jugat les dones ha estat invisibilitzat. Sempre són els homes qui es posen al davant, fan de portaveus i fan declaracions. A La Puya no ha estat així, hi hem sigut totes, en col·lectiu.\n> Per ordre de la Corte suprema de Justícia s’hi ha cancel·lat totalment la llicència d’explotació de la mina. És una lluita guanyada?\nSí. Des del moment que nosaltres vam crear el precedent que no permetríem l’ingrés ni la sortida de més cotxes i màquines al projecte, ja estàvem guanyant. L’empresa ha sol·licitat empara després del dictamen de la Cort Suprema de Justícia, però penso que encara que ho continuïn intentant, el projecte no podrà tirar endavant. Les comunitats i la resistència de La Puya han rebut suport de totes les lluites a escala nacional. Si l’empresa intentés tornar a treballar, vindrien totes les comunitats del país.\n> El perill, però, és latent\nLegalment hem guanyat la lluita. La resistència ha aconseguit l’objectiu que es cancel·li, però com que vivim en un sistema tan corrupte (quan les lleis no estan a favor les desobeeixen) el moviment continua vigilant. Encara es fan torns en el punt de resistència tot i que la minera té prohibit remoure una pisca de terra.\nTot i que sembla que hagi baixat l’ofensiva de les mines, estic segura que tenen la intenció d’entrar per altres àrees del país i que faran mans i mànigues per a intentar tenir algun vincle amb la minera que nosaltres hem aturat.\nEl nostre moviment de resistència pacífica, va guanyar, però estem en resistència perquè poden entrar per altres bandes.\n> La conjuntura actual del país no ajuda\nGens. El president Alejandro Giammattei és del partit Vamos, un partit que prové de l’extrema dreta i que reprimeix els moviments en defensa del territori. És, a més, un titella a favor de les multinacionals. Les empreses mineres sempre són de fora, però ell manté que és beneficiós que vinguin, per les empreses d’aquí, perquè les d’aquí són les que mouen la terra.\n> Què passa amb les consultes prèvies informades?\nDe fet ara és l’empresa que està promovent que es faci la Consulta comunitària, ho veuen com una última estratègia després que se’ls hagi cancel·lat la llicència. Pensen que poden convèncer la gent perquè l’accepti.\nIgualment, però, les consultes prèvies acaben no sent vinculants. He seguit totes les que s’han fet a nivell nacional i a la llarga no les vinculen. Juguen amb la gent i ens cansen. La consulta hauria de ser “prèvia i informada” i no informen.\n> Creus que poden comprar la gent, inclòs després de la resistència?\nS’aprofiten de la desinformació. En l’àmbit nacional i arreu del país, hi ha molta consciència, però en fa falta més. Arriben als pobles on la gent no te educació ni salut, punt que s’ha agreujat, i molt, en aquests temps de pandèmia.\nEls ofereixen el famós “desenvolupament “i una promesa de feina. La gent, de bon inici, veu bé l’oferta. Jo he estat en contacte amb comunitats (amb un altre nom, és clar, per cuidar la meva seguretat), i sí que hi ha casos en què s’han comprat terrenys a famílies dient-los que era per cultivar cafè i productes agrícoles. Nosaltres sabem que no és cert i que és gent de l’empresa la que els enreda. El que estan fent ara és oferir feina i hospitals.\nAixò em preocupa molt perquè juguen amb la necessitat. És com oferir pa i aigua a gent que fa temps que no menja. Això està passant. He sabut que recentment li han comprat a una família un terreny que té moltíssim or i que a cada fill (8) els ha tocat 8 milions de Quetzals (uns 800 euros).\n> Com es pot revertir aquesta situació?\nLa força per guanyar la massa d’impunitat i saquejos es troba en la joventut. Per això, m’interessa que els joves que estan estudiant s’adonin del seu paper i es llegeixin la consciència. Perquè si esdevenen enginyers, químics o biòlegs, per exemple, treballin professionalment i amb sensibilitat, i no es moguin pels diners que ofereixen les multinacionals. Cal que hi hagi la consciència que un anell no pot costar sang.\n> També es criminalitza les defensores\nTerrible enfrontar-se a la justícia sense haver fet res. A Guatemala, però no és només que ens puguin posar a la presó sinó que inclús dins de la presó i en connivència amb el crim organitzat, han matat a gent.\nÉs tant el que ens ha passat, que la por se’ns n’ha anat. El que passa és que, quan pensem en el risc que corre la nostra família ens paralitzem… aleshores sí.\n> Tot i l’elevat preu personal que estàs pagant pel teu compromís, quines victòries en l’àmbit personal té per tu la Resistència a La Puya?\nEl fet d’estar viva ja és, per a mi, una victòria. Un altre èxit és la importància que s’ha donat a les dones, haver aconseguit que la seva lluita sigui més visible i apreciada al meu país. A més, el projecte miner ha estat aturat. Cada pas que hem fet ha valgut la pena.\nA nivell personal tinc molta satisfacció per ser la primera dona en la resistència la fundadora de la resistència i després es van unir cents i mils de dones. Per a mi això és una satisfacció molt gran que em fa mantenir-me en el compromís quan de vegades em deprimeixo.\n> L’exili és un preu molt elevat.\nÉs molt difícil estar fora del país. Ningú vol marxar, i quan t’obliguen a fer-ho és molt dur. És un dol molt dur. Però quan me’n recordo d’aquestes dones que encara s’aixequen amb l’exemple de lluita pacífica que vam fer a la Puya, em puja l’ànim.\nA nivell nacional puc dir que la resistència de la Puya ha estat un referent de com lluitar exigint els nostres drets sense violentar els dels altres ni usar la violència. Hem demostrat que, encara que costi i provoqui dolor, sí que es pot lluitar pacíficament per exigir els nostres drets.\nHem de seguir conscienciant dels drets que tenim i informant. No s’hi val que protegeixin a les multinacionals amb la seguretat que nosaltres paguem amb els nostres impostos. Aquesta va ser una de les meves demandes principals a Guatemala.\n> Com connectes la Resistencia de La Puya amb altres lluites a nivell estatal?\nLa Puya ha esdevingut un referent perquè ha mantingut una lluita no violenta que no han pogut aturar. Lamentablement, altres lluites han caigut en la provocació d’empresa i govern. Nosaltres creiem que l’únic que fan és defensar-se, però cauen en delicte, se’ls criminalitza i se’ls empresona. Això desgasta molt, i finalment l’empresa i el govern guanyen. No ha estat fàcil, però a La Puya hem pogut suportar la provocació i la criminalització. De fet, empresa i govern no han aconseguit provar el que havien inventat per criminalitzar-nos.\n> Què queda per fer?\nM’agradaria que les organitzacions que lluiten per la defensa del territori s’unifiquessin, que ens uníssim. Quan estem a primera línia ens sentim soles, però hi ha molta gent darrera nostre i també moltes organitzacions defensores de drets humans. Crec que hauríem d’unificar-nos més perquè ells aprofiten que no som del tot un front comú. La unió, fa la força!


Elimineu o suprimiu ràpidament tots els hipervincles del text a Word\nNormalment, quan necessiteu eliminar o suprimir enllaços del document, és possible que hagueu d'eliminar hipervincles un per un en Word. Kutools per a la paraula'S Elimina els hipervincles la utilitat pot eliminar ràpidament tots els hipervincles del text en tot el document o una part del document i mantenir tots els textos i estils de formatació del document com a originals.\nElimineu o suprimiu tots els hipervincles del text en tot el document\nElimineu o suprimiu tots els hipervincles del text en una part del document\nfeu clic Kutools més > Remove. Mostra la captura de pantalla:\nSi voleu eliminar o suprimir tots els hipervincles del text en tot el document tal com es mostra a la captura de pantalla de sota, podeu fer-ho de la manera següent:\n1. Sol·liciteu l'utilitat fent clic Kutools més > Remove.\n2. Després de fer clic Remove, mostrarà una finestra de diàleg, feu clic a OK.\nNota: Si voleu eliminar tots els hipervincles de la nota a peu de pàgina i la nota final, consulteu els dos Inclou nota al peu caixa i Inclou nota final Caixa.\n3. Després de fer clic OK, es mostrarà a Hiperenllaç diàleg per indicar quants hiperenllaços s'han eliminat del document sencer.\n4. Després de fer clic OK, podeu veure els resultats com es mostra a les captures de pantalla següents.\nSi només voleu eliminar o suprimir tots els hipervincles del text d'una part del document, podeu fer-ho de la manera següent:\n1. Seleccioneu una part del document des del qual vulgueu eliminar tots els hipervincles.\n2. A continuació, apliqueu la utilitat fent clic Kutools més > Remove.\n3. Veureu els resultats com es mostra a les captures de pantalla següents.\nLlista ràpidament tots els hipervincles, elimineu tots els hipervincles i gestioneu tots els hipervincles en Word


Govern reclama prop de vuit milions d'euros per l'esllavissada de la Portalada - Altaveu el diari digital d'Andorra\nGovern reclama prop de vuit milions d'euros per l'esllavissada de la Portalada\nHi ha quatre plets oberts quan aquest dimarts es compleixen dos anys de la caiguda de terra i pedres que van provocar danys materials al Punt de Trobada, a la carretera i a la deixalleria i el magatzem de Sant Julià de Lòria\n10/08/2021 (12:11 CET)\nGovern reclama prop de vuit milions d'euros a les societats propietàries del terreny de la Portalada, lligades a la família Cachafeiro, on aquest dimarts es compleixen dos anys de l'esllavissada que el 10 d'agost de 2019 va provocar danys materials al centre comercial Punt de Trobada, a la carretera general 1, i a la deixalleria i el magatzem del comú de Sant Julià de Lòria. Hi ha quatre plets oberts.\nEl plet de Govern es va activar després que un informe d'una empresa especialitzada determinés que la manca de manteniment dels ancoratges va ser la causa principal de l'esllavissada. La demanda econòmica del Govern es fonamenta principalment en la quantitat invertida en les obres. Però també hi ha altres aspectes a tenir en compte, com ara les despeses jurídiques i d'altres d'associades, amb la qual cosa, la xifra actual se situa entre els 7 i els 8 milions però es creu que s'acostarà més cap aquesta darrera magnitud que una altra cosa.\nMentrestant, a la zona de la Portalada continuen les obres; al terreny de l'antic centre comercial Punt de Trobada que acollirà un nou gestor, el grup Pyrénées, i al de l'esllavissada. Ja s'ha acabat el mur de protecció, i a la part de dalt es fan desviacions perimetrals de l'aigua superficial cap a fora de l'obra. Al mateix temps s'efectua el seguiment per satèl·lit dels possibles moviments del vessant. La primera fase de les obres ha d'acabar aquest mes i han consistit en la protecció de la CG1, l'estabilització del vessant sud, el mur i els ancoratges.\nEl comú de Sant Julià, per la seva banda, va aprovar un crèdit extrordinari el novembre del 2020 per a la contractació d'un gabinet d'advocats. La deixalleria i el magatzem van quedar inutilitzats. La deixalleria s'ha ubicat de manera provisional a Aixovall a l'espera de construir un nou edifici a la CG1, a la sortida nord de la població. La corporació estudia atorgar en concessió la deixalleria que passaria a mans d'una empresa. D'aquesta manera s'estalviaria els diners de la construcció i de la gestió. En relació al plet de la Portalada, el cònsol major lauredià, Josep Majoral ha dit que el tema està judicialitzat amb l'objectiu de dirimir responsabilitats.


Relat "Llums de Nadal"\nInici > detall del relat: Llums de Nadal\nL'autobús va sortint a poc a poc de la ciutat. A la Glòria li sembla un animal captiu, que vol fugir del seu confinament, però que ja és vell i ha d’aturar-se cada pocs passos a prendre aire. La màquina ranquejant va plena a aquestes hores de la tarda, a les set, hora punta. I les marquesines, sota les quals esperen els humans emmascarats i enganxats els uns als altres, se succeeixen a un ritme constant. Accelerada, tirada llarga, frenada, aturada al semàfor; accelerada, tirada llarga, frenada, marquesina i més gent que puja. És vint-i-quatre de desembre. La Glòria va pensar que potser aquest dia hi hauria menys gent. Però si algun dels habituals ha fallat avui, el seu lloc l'han suplert persones que han anat a la ciutat a fer les últimes compres, els regals de darrera hora.\nElla va asseguda cap el final del bus, al costat de la finestreta de la part dreta, al seu costat dormita un home d'uns seixanta anys que de tant en tant es desperta sobresaltat pels seus propis roncs.\nA fora, la nit es vessa com una aigua bruta que cobreix amb una pàtina brillant a qui es deixa atrapar. Fins i tot els fanals sucumbeixen a ella, regurgitant amb prou feines unes difuses bombolles de llum sota les quals la vida s'arrossega humida.\nElla consulta el mòbil. El facebook, el whatsapp, el correu electrònic... Està tot ple de les típiques frases nadalenques, barrejades amb algun correu dels companys de la feina, tots comentant el rumor que s'ha estès aquesta setmana sobre el tancament de la sucursal en que treballen.\nLa Glòria només té ganes d'arribar a casa, treure’s la mascareta, prendre alguna cosa calenta i ficar-se al llit. La seva cunyada els ha ofert passar la nit amb ells, però la veritat és que la seva família no han fet mai res la nit del vint-i-quatre, ells prefereixen el dinar de Nadal, i demà sí que es reuniran tots. Amb el seu marit van contemplar la possibilitat de passar fora aquests dies, però entre les restriccions pel covid i que ja han viatjat prou per motius de feina decidiren quedar-se. A ella li ve de gust caseta, les seves nenes, el seu arbre, el seu pessebre, la seva manteta... Li entra un whatsapp amb la foto de les bessones i un pessebre al davant. Estan a casa de la seva àvia, la mare de la Glòria, d'on ella les ha de recollir quan baixi de l'autobús. Pensa en la seva mare, vídua des de fa tres anys, en el difícils que han de ser per a ella aquests dies. Somriu, malgrat tot, les nenes es veuen boniques i felices. Guarda el mòbil i mira per la finestra.\nFa tretze anys que la Glòria segueix aquest recorregut per anar a treballar a la ciutat des del poble de vint mil habitants on va néixer i ha viscut sempre. Al matí, d'anada, quan tot sembla nou (de vegades) i la vida encara aparenta tenir parts per estrenar. I a la tarda o nit, depenent de si parlem d'estiu o d'hivern; quan les forces ja s'han acabat i ha resultat que el dia era un més i que la vida enganya i que ja no hi ha res de nou, ni sorpreses agradables, ni possibilitat d'escapar.\nDescansa el front al vidre, que vibra a ritme del vell motor. Encara no han sortit de Barcelona. Estan a la Meridiana. A fora, la gent corre, no hi ha ningú passejant, molts porten paquets, altres el pa... Fins i tot les petites botigues de barri que solen estar buides a aquestes hores, estan abarrotades. Un venedor de l'ONCE ofereix els últims números als que esperen el bus. Uns nens amb barrets de Pare Noel consulten els mòbils mentre comparteixen una bossa de patates fregides.\nEn els seus pensaments, com si es tractés d'una cinta transportadora d'equipatges d'un aeroport, donen voltes maletes amb diferents etiquetes. "Cal netejar la cuina a fons, ja". "Un company de treball fa temps que em mira de forma especial, i m'agrada". "Tant de bo tornés a tenir vint anys i cap responsabilitat". "El jardí està fet un fàstic i si no ho arreglo jo, no ho farà ningú". Ella és conscient que en aquest ball d'etiquetes hi ha temes importants i altres que no, hi ha maletes que no obrirà mai i d'altres que són autèntiques foteses, però no pot evitar que totes punxin com agulles de cap clavades al seu cervell.\nL'autobús va a pas de tortuga, més lent que mai. Hi ha molt trànsit. Gent que surt de la ciutat. Uns altres que entren. Els semàfors impassibles canviant de color. A estones, bufa el vent, com gairebé sempre en els últims mesos. La Glòria veu un grup de fulles que s’han escapolit de la màquina netejadora i que juntes es mouen en remolins per la vorera tacada d’ombres fugisseres.\nTretze anys durant els quals ella s’ha casat, ha estat mare, ha descobert que el seu marit és un mentider i un infidel compulsiu, ha perdut al seu pare per culpa d'un càncer... I l'autobús, aquest o un altre, acollint les seves alegries, les seves il·lusions, les seves pors i els seus fracassos. És l'únic moment del dia en que pot meditar tranquil·la. En el recorregut del matí té el portàtil sobre les cuixes i comença a treballar. Però a la tarda, el seu cervell ja no dóna per més. I sap que quan arribi ha de passar per casa de la seva mare a buscar a les nenes, preparar el bany i el sopar, parlar una estona amb elles, escoltar-les... I caure morta. Ja es veu prenent una dutxa amb l'aigua cremant i després embolicada en el seu barnús, bevent una infusió i quedant-se adormida al sofà... El seu marit ha avisat que arribarà cap a les deu, per uns expedients que no poden quedar per després de Nadal. De moment la Glòria s'ho empassa, no és capaç encara de prendre una decisió.\nFa temps, uns quatre anys, que la Glòria va començar a "veure per la finestra", no només mirar. Va passar sense ella adonar-se’n. Els primers anys no treia la vista del mòbil o dormitava una estona. Fins que un dia va mirar i va veure... Va sentir el cansament d'un matrimoni gran que pujaven unes escales amb una bossa a cada mà. Va percebre l'alegria d'una nena de pocs anys davant la bola de cotó de sucre que el seu pare li va posar al davant. Podia olorar la fruita i la verdura d'aquella petita botiga de la cantonada. Una aroma no molt agradable a aquelles hores, sobretot a l'estiu, quan ja gairebé tot estava massa madur.\nI el bar...\nSí, aquell petit bar pel vidre del qual la Glòria passeja la seva mirada cinc dies a la setmana. Situat gairebé als afores, a punt de deixar la Meridiana. Uns trenta metres quadrats il·luminats per una bombeta de llum groguenca que penja sense adorns sobre una barra i tres taules de fòrmica marró amb cadires a conjunt. Tot vell, tot rovellat, tot pobra, tot trist...\nI veure aquest lloc és un dels millors moments del dia per a la Glòria. No sap explicar-s’ho, és com si l'autobús fos una càpsula que la passeja per les vides dels altres. I ella cada tarda/nit sent que el seu cor torna a bategar quan apareix a la finestreta aquest requadre càlid de llum descolorida. És depriment i alhora un lloc al que tornar, un lloc buit dels problemes d'ella.\nDarrere de la barra hi ha sempre el mateix home, d'uns seixanta-cinc anys, calb excepte per una mitja lluna de pèls grisos que poblen el seu clatell fins les orelles. Se'l veu cansat, amb una panxa prominent, sempre amb una camisa de màniga llarga, amb les mànigues arremangades, sobre el ventre els botons a punt de saltar. Pantalons de vestir, vells, amb la ratlla perduda fa moltíssim temps. A aquestes hores no hi sol haver ningú. Un parell d'homes en una taula prenent una cervesa, com a molt. I una televisió penjada del sostre. No de les modernes, una de petitona, amb la part del darrere voluminosa pel tub, apagada. El terra de mosaic antic, marró clar, brut, algunes bossetes buides de sucre, algun escuradents... La Glòria es pregunta si això són restes del dia o de més dies que s'han anat acumulant.\nElla sent que són persones atrapades en el seu fracàs, si és que alguna vegada van tenir intenció de triomfar en alguna cosa. I alhora els percep com un mirall, de la seva vida, de la vida de tots. No pot mirar-los amb superioritat, tot i que ella posseeix una gran casa, un apartament a la platja, diners al banc... La paradoxa més gran sorgeix cada tarda, perquè en veure aquest bar, la Glòria sent que ha arribat a casa, que aquest lloc és un lloc càlid al que anar, que sempre està allà, un refugi. I avui, nit de Nadal, el bar també es presenta a la cita amb la mirada de la Glòria.\nEl conductor frena de cop, el motor emet una última ranera, la gent aixeca els caps, oblidant les seves pantalletes per un moment. S'han aturat just al carril bus de davant del bar. Primer hi ha la vorera, després un carril bici, una miqueta més de vorera i la llum del bar que taca tímidament les rajoles més properes. El propietari ha posat llums de Nadal, les de cada any, darrere del vidre, una tira de llums blavoses que ressegueixen el marc i que s'encenen i s'apaguen amb indolència, hi ha moments en què sembla que no s’encendran de nou, però sí, tornen a brillar tènuement per caure en la foscor tot seguit. L'home darrere de la barra passa un drap per sobre d'aquesta. Entra una dona, compra una llauna de refresc i se'n va. Surt un home del fons, el bany segurament. És un noi d'uns vint anys, saluda l'amo i s'asseu a la taula més propera a la porta d'entrada, davant d'una ampolla de cervesa.\nEls ulls de la Glòria brillen. S'imagina asseguda a una d'aquestes taules de fòrmica, amb les cantonades escrostonades, amb les potes metàl·liques rovellades. I se sent bé. Somriu. Un lloc on anar, un lloc per anar, un lloc al que fugir (li recorda la Glòria que fa temps que l'acusa de covard).\n-L’autobús s'ha avariat- anuncia el conductor, aixecant-se del seu seient amb dificultat, les cames mig adormides, la lumbàlgia desitjant-li bones festes.\nTots els passatgers es posen drets, fins i tot el bell dorment del seu costat, i comencen a baixar.\n-Esperin a la vorera, he trucat a la central, en mitja hora n’enviaran un altre.\nLa gent protesta, just aquesta nit, quins trastos que posen a circular... I després baixen tots. La Glòria és l'última a sortir de l'autocar. Porta el portàtil i la bossa. El vent la rep amb una carícia de gel al coll desprotegit. Ella s'ajusta el mocador de seda que va comprar a Bangkok durant les vacances d'estiu i repassa les gomes de la mascareta, que estiguin ben subjectes rere les orelles.\nS'aparta del grup, creua el carril bici, uns papers cruixen sota les seves botes, gairebé xoca amb una noia que arrossega un carro de la compra. Es planta davant de l'aparador del bar. Les llums de Nadal parpellegen i dibuixen estrelles a les seves pupil·les. L'home darrere de la barra segueix passant el drap tot i que no hi ha res a netejar. La Glòria empeny la porta, que emet un gemec sord al tancar-se rere d'ella. Fa olor de fregit antic, de local vell, de solitud. Fa olor de cafè acabat de fer, de silenci, de tranquil·litat.\n-Què hi posarem? -Li diu l'home darrere de la barra.\nLa Glòria s'ha sobresaltat. Per primera vegada veu els ulls d'ell, després d'observar-lo durant anys. Ulls castanys, rendits i resignats. Ella no havia pensat en prendre res, diu el primer que li ve al cap.\n-Una canya, si us plau.\nL'home la repassa de dalt a baix i de baix a dalt. El cabell ros, que sembla mentida que pugui refulgir sota aquesta trista bombeta, els ulls grans i negres. Alta i prima. Vestida amb una faldilla curta que s'endevina sota l'abric llarg fins als genolls. La roba es veu bona. És estrany que hagi entrat aquí, potser necessita anar al lavabo.\n-El lavabo és al fons a l'esquerra -diu ell per si la dona no s'atreveix a demanar-ho.\n-Aaah sí, gràcies -diu ella sense moure’s.\nEll li posa la cervesa a la mateixa barra. A la Glòria no li agrada la cervesa, se sent maldestre i ximple i pensa que hauria de tornar amb les altres ovelles. També es pregunta si hauria d'agafar el got i seure a una taula, però li sembla de mala educació deixar a l'home sol amb el seu drap i la seva mirada plena de preguntes.\n-Què, a punt per a la nit de Nadal? -inquireix ell.\n-Sí, és que s’ha espatllat l'autobús -es justifica la Glòria, assenyalant cap fora, al grup de caps que s'inclinen sobre els mòbils.\n-Cada mes en veig un o dos avariats només aquí en aquest tram -li informa ell, com perquè ella se senti bé, que no passa res.\nO aquesta és la impressió que la Glòria té, s’alça una mica la mascareta, estén l’altra mà, alça el got i fa un glop, la cervesa és freda i amarga com correspon. A ella li provoca una ganyota involuntària de disgust.\nEl noi que estava assegut a una taula s'aixeca, posa unes monedes sobre la barra i s'acomiada de l'home fins demà.\nLa Glòria pot sentir el xiulet de les taules, el mateix que sentia si es quedava sola a classe quan era petita. Un piiiiii continu que només poden trencar les veus d'altres persones. L'home ha tornat a la seva feina de passar el drap per la petita barra. De cop se li ocorre una cosa.\n-Vol que posi la tele? -li diu amb un somriure a la mirada.\nI abans que la Glòria pugui contestar, ell ja s'està enfilant a una cadira per manipular els botons de l'aparell que no reacciona.\n-Deixi-ho, deixi-ho, vaig un moment al bany -i la Glòria s'omple la boca de cervesa amb la intenció de escopir-la al lavabo.\n-Miri, ja ha arribat l'autobús de recanvi.\nL'home desisteix de posar la tele en marxa, baixa de la cadira i li assenyala el grup de persones que han començat a pujar al vehicle.\nLa Glòria no té més remei que empassar-se la cervesa que porta a la boca.\n-Què li dec?\n-Convida la casa.\nElla es queda immòbil, mirant cap a fora. La foscor, les taques de llum, els problemes. En definitiva, la vida amb les seves gargamelles obertes. No es decideix a sortir i l'home se n'adona. Surt de darrere de la barra. No, no porta uns pantalons de vestir vells. Es va equivocar la Glòria a les seves suposicions. Vesteix uns texans, molt gastats, això sí. S'acosta a ella, obre els braços, la Glòria s'aproxima també i els braços es tanquen al voltant dels seus cossos. Una abraçada llarga i intensa que atura el temps, la vida sencera. I que ho diu tot enmig del silenci del piiii de les taules. Sona el mòbil d'ella, es separen ràpidament. És la seva mare preguntant si passa alguna cosa. S’ha descuidat d'avisar-la de l'avaria. Li diu que en vint minuts serà allà.\nArriba l'última a l'autobús, mira i li sembla que tots els seients estan plens. Des del final, l'home que dormia al seu costat la crida, li ha guardat el lloc. La Glòria l'hi agraeix i s'asseu. Mira una vegada més cap el bar, l'home està esbandint el got que ella ha deixat i la tele s'ha encès per fi encara que només es veuen ratlles distorsionades. La Glòria s'adona que, apart de les seves filles, feia anys que una abraçada no la feia sentir tan bé. Li posen davant una caixa de polvorons. Algú l’ha comprat mentre esperaven a la vorera, a uns nens que els venien per pagar-se l'excursió de final de curs. Li sembla que no està bé apartar la mascareta per menjar polvorons allà, tot i així s'omple la boca de polvoró de canyella i l'autobús arrenca amb un soroll que fa presagiar una nova avaria en pocs dies. El conductor s’anima i posa la ràdio. Nadales. La Glòria s'ennuega, tus i minúscules partícules de polvoró esquitxen els pocs cabells del passatger del davant. "Això sembla un maleït anunci de la loteria", pensa mentre somriu.\nUn tros de vida molt ben descrita i amb un aire una mica trist. Tot passa a la nit de Nadal, però podia passar qualsevol altra nit...tot tal com és : l’autobús, la dona cansada física i emocionalment, el bar i l’home del bar...l’abraçada...Com el començament d’una novel·la. Molt ben desenvolupat.\nQue tinguis Bon Nadal amb els teus. (malgrat tot està com està).\nAntonio Mora Vergés | 09-12-2021 | Valoració: 10\nEl pubicarem al NADAL DE CONTE\nBona nit, Montseblanc. [Ofensiu]\nPERLA DE VELLUT | 08-12-2021 | Valoració: 10\nHola, Montseblanc gràcies per la teua visita al meu poema "Quan estic callat" i per la teua opinió. M'alegre que t'haja agradat.\nHO DIU TOT[Ofensiu]\nRavegal | 07-12-2021\n... i els braços es tanquen al voltant dels seus cossos. Una abraçada llarga i intensa que atura el temps, la vida sencera. I que ho diu tot...\nUna frase immensa i, que tal com acaba, ho diu tot.\ntenim sort, els que et podem llegir.\nSrGarcia | 07-12-2021\nUn relat d'una melancolia que es pot resumir en la frase: "ni possibilitat d'escapar".\nUn mal moment el dia de Nadal per a tenir tots aquests pensaments al cap, encara sort de les filles o potser la mare ja hauria fet fum al cap.\n"Persones atrapades en el seu fracàs": en aquest moment ens sentim portats a mirar la vida dels altres, normalment a especular; la distància sol ser massa gran i no podem fer res més que projectar el nostre desig.\nMolt emotiva l'abraçada entre l'home del bar i la burgesa. Es veu que el senyor és intuïtiu i no li han calgut paraules per a endevinar les seves necessitats.\nQueda una certa sensació d'irrealitat: "Això sembla un maleït anunci de la loteria".\nUn relat dens, costa molt treure'n tot l'entrellat; està ple de significacions.\nProu bé | 07-12-2021\nCompleta, situacions, sentiments, pensaments, frustracions, acceptacions i comprensió i "amor"... Passen davant del meus ulls mentre vaig llegint i penso i reflexiono i recordo i em dic: que bé, que bé que bé...que escrius!\nUn magnífic relat que m'arriba com un regal anticipat de Nadal! Gràcies\nUn relat que aprofita el Nadal, temps de recolliment, per descriure una vida particular. Particular? Quantes Glòries no coneixeu? Un to de tristor recórre tot el text, un destí que empresona i quasi ofega. Però, al capdavall, l'abraçada de l'home del bar i el somriure final donen una mica d'aire a una existència grisa, d'una quotidianitat aclaparadora. Et vénen ganes de sacsejar la Glòria i oferir-li opcions de futur més engrescadores (separació, nova feina...), però això requereix unes dosis de valentia que costen d'aconseguir. Ep, m'aturo, que aquest no és el moment de fer un psicoanàlisi! És el moment de reconèixer l'habilitat envejable de l'autora per captivar doblement al lector, llegint el relat i fent-lo reflexionar. Molt bones festes, Montseblanc!\nEl riu de Nadal[Ofensiu]\nLa humanitat es divideix entre quins, drets i amb els peus dins el riu de la vida estan absorts intentant endevinar d’on venen i on van els núvols i quins es llencen al riu per folgar o patir amb les seves aigües, sense parar atenció en l’origen i destí dels núvols.\nEns convides a banyar-nos en el riu de Nadal i quan hem provat la dolcesa i l’amargor de les seves aigües, que són les de l’essència de la vida, ja no en podem sortir fins ofegar-nos o trobar una abraçada salvadora.\nAutobús de recanvi [Ofensiu]\nPERLA DE VELLUT | 06-12-2021 | Valoració: 10\nUna gran història que relat tota unes accions molt interessants.\nTambé descrita que vas desenvolupant cada pas que llueixen aquelles llums de Nadal.\nMolt bones les escenes.


De porc i de senyor - Mèdia.cat - Observatori Crític dels Mitjans\nRamon Barnils, núm. 321, 13-19 d’agost de 1990\nEl Sistema dominant al Principat s’ha sentit d’allò més ofès, després de la incredulitat inicial, per la decisió de Pedrolo de sostraure el seu cadàver a la competència dels morro-de-vaques de l’esmentat Sistema.\nDesprés del mutisme inicial general, alguns indocumentats van dir-ne alguna, i alguns funcionaris, alguns palanganes independents i fins i tot algun documentat (Pere Calders).\nUn dels papers seriosos l’ha escrit Josep Maria Huertas Claveria a 3/4 de 15, la revista de Sant Guim de Freixenet, un miler d’habitants, a la Segarra. Huertas hi escriu un article sentit sobre Pedrolo, la seva mort i algunes de les reaccions que ha produït. Com alguna escadussera carta al director de lectors a diaris, s’indigna amb un article que un escriptor, B. Porcel, va destinar a enterrar Pedrolo pel seu compte.\nCom gairebé sempre, B. Porcel hi és mal comprès, i massa fàcilment interpretat; imitant-lo, els seus detractors es limiten: els falten dades pròpies, els sobren metàfores.\nEntre altres dades i en el cas que ens ocupa, aquestes dues. La primera que si Pedrolo, ajudat pel col·lectiu de mestres d’ensenyament secundari, ha venut més de dos-cents mil exemplars de Mecanoscrit del segon origen, B. Porcel, ajudat pel president de la Generalitat, (“És el millor escriptor que tenim”) i pels dos-cents mil lectors diaris de La Vanguardia que la hi va publicar en fulletó, ha aconseguit amb Berta Barca un dels més sonats fracassos comercials de la dècada. ¿Qui, en aquest increïble cas, no hauria reaccionat amb el mateix explicable ressentiment?\nLa segona dada: Pedrolo era de nissaga aristocràtica, Senyor de l’Aranyó (la Segarra). I a Mallorca expliquen, ja fa temps, que la il·lusió més o menys tàcita de l’anarquista Porcel és aconseguir algun títol del seu Borbó, especialment després del marquesat del republicà Tarradellas. Però el poble, bèstia com sempre, i a més de dreta, assegura que “de porc i de senyor, se n’ha de venir de mena”. Traduït a la raó, això vol dir que Pedrolo ha hagut d’esperar segles perquè s’ennoblís l’origen innoble de la noblesa: assassinat, traïció, cogúcia, transport de palangana, premsa i propaganda, pirateria, nepotisme. ¿I qui hauria pogut reaccionar amb noblesa sabent que, per a ser notable com el difunt, hauria d’esperar segles, i encara vés a saber?\nCom diu el noble motto universitari escocès: “No el que escriu, sinó per què ho escriu”.


Creure de tot cor | Bisbat de Lleida\nInici » Creure de tot cor\nConstantment parlem de les qüestions importants de l'ésser humà. En converses de cafè, escoltant una conferència o llegint un llibre afloren les preguntes vitalsdecada persona. Dialoguem o volem indagar sobre el treball, la societat, l'educació, l'oci o la sexualitat. Encara que mantinguem posicionsdiferents generalment ens agrada l'intercanvi d'opinions i ens sembla enriquidora l'aportació d'idees i experiències dels nostres semblants.\nTambé posem sovint a debat els plantejaments sobre la fe, la religió, l'Església o la coherència de la vida cristiana. I això, als creients,ens obliga a donar raó del que sustenta la nostra vida, a purificar les nostres motivacions, a repensar o demanar disculpes per les nostres limitacions o incoherències i a tractar d'anunciar amb goigla nostra fe. Ens alegra, a més, ajudar els nostres interlocutors perquè es qüestionin la seva vida i s'acostin a la persona de Jesucrist. Ho fem com l'oferta de sentit que ens presenta l'evangeli,sense coaccionar ningú i respectant la consciència de l'altre.\nPer a molta gent que coneixem o que ens trobem pel carrer la fe és una qüestió fonamental:se la prenen molt seriosament, s'esforcen per adherir-se a Jesucrist, es lamenten de les seves pròpies incorreccions i els agrada ser tractats sense cap mena de discriminació. La fe els ha enriquit la seva vida, que es concreta en un gran servei als altres, sobretot als qui més sofreixen i tenen necessitat d’atenció. Tots coneixeu cristians compromesos en millorar la vida dels altres, que no amaguen les seves motivacions i són un gran exemple de disponibilitat. Tant de bo que cada dia augmentés en nombre i en qualitat el servei que des de moltes plataformes i comunitats s’ofereix a totala societat.\nCreure és un acte autènticament humà. No és contrari ni a la llibertat ni a la intel·ligència de la personaposar la confiança en Déu i adherir-se a les veritats revelades per Ell. Per descomptat quela gràcia va davant d’aquesta disposició humana i l’inicia, l’acompanya i jutja l'actuar de cadascú. Creure és també un acte eclesial. La fe de l'Església precedeix, engendra, condueix i alimenta la nostra fe, fent compatible la dimensió personal i la comunitària. Ens donem suport els uns als altres per fer el bé i ens acollim a l'Església com a mare de tots els creients.\nNo pretenem fer gala de la nostra fe amb un plus que ens fa sentir superiors als altres. Això seria contrari a l'essència d'aquesta confiança i adhesió a les veritats de Jesús de Natzaret. Volem manifestar la nostra joiaper aquest suport fonamental que ens impulsa a ser solidaris amb els qui més sofreixen i que trobem al llarg de la nostra vida. La fe no ha passat de moda ni és una antigalla per guardar en el bagul dels records; no és una característica de persones febles o incultes; no està reservada només per a determinades èpoques o moments de la nostra vida. La fe ens acompanya sempre, ens fa viure alegres i esperançats i augmenta la nostra caritat.\nM'ha impressionat la lectura de l’obra del sacerdot txec, Tomás Halík, titulada Paradojas de la fe en tiempos postoptimistas, on se’ns demana no reduir la fe a un mer compliment de les veritats ni a una cosa rebuda en la nostra infantesa, sinó que hem d’experimentarel “cristianisme del segon alè”, l’esforç personal i continuat per concretar i canalitzar la fe, l'esperança i la caritat.


Es presenta la cursa Trail solidari La Bassa-Petits voladors\nIniciInformacióEs presenta la cursa Trail solidari La Bassa-Petits voladors\nEl passat divendres 19 de juny es va fer la roda de premsa de presentació de la cursa Trail solidari La Bassa-Petits voladors a la Sala de Plens de l'Ajuntament del Vendrell. Hi van assistir l’alcalde del Vendrell, Martí Carnicer; Jaume Serra, organitzador, i Pere J. Callau, de Protecció Civil de l'Ajuntament del Vendrell.\nEl proper 27 de juny de 2015 tindrà lloc la primera edició d’aquesta cursa davant la granja La Bassa (Camí Vell de Sant Salvador). A les 9 h es donarà el tret de sortida de la cursa de 5.000 m i a les 9.45 h la de 10.000 m. Un cop entregats els trofeus de les categories adultes, s’iniciarà, a les 12 h, les categories infantils, començant els de 3-5 anys (200 m), després els de 6-9 anys (600 m) i, finalment, els de 10-14 anys (1.200 m).\nEl recorregut passarà per camins municipals de la vila del Vendrell i per camins particulars. Per a les curses infantils i d'adults, la inscripció serà solidària i anirà a favor del refugi d'animals La Bassa (inscripció de 2 € per a les curses infantils i de 10 € per a les d'adults).\nAixí mateix, la cursa donarà el tret de sortida de la Labamufe, una jornada familiar on hi haurà tallers vegans, contacontes, concerts i altres activitats interessants que s’aniran desenvolupant durant tot el dissabte.\nPer a més informació i inscripcions: http://run-la-bassa.webnode.cat/


DSK Radio, emetent per la 108.0 de la FM.: 01/02/14\nRemodelant el blog i colonitzant la xarxa\nNo podem ignorar-ho més: internet ja no és el futur, sinó el present. També al món de la ràdio. Per aquest motiu, des de l’Associació Cultural Taller Jove DSK, estem duent a terme diversos projectes per tal d’adaptar la nostra ràdio als temps que corren. Com ja vam comunicar als diversos mitjans de comunicació de la zona, a part d’intentar expandir l’amplitud d’ona del nostre emissor, estem treballant en la possibilitat d’emetre en streaming (i esperem no tardar molt de temps en poder fer-ho possible).\nPerò adaptar-se als temps que corren no comporta només açò. Som conscients que la presència de la ràdio local en la xarxa és essencial per a la nostra visibilització i supervivència. Per aquest motiu, a banda de treballar en l’anteriorment citat, també volem augmentar la nostra presència ací, a la xarxa. En un primer moment, la nostra intenció és recuperar aquest blog, per tal d’anar penjant tota aquella informació que puga ser d’interès per a la nostra audiència: notícies sobre la ràdio local, informació sobre els diferents programes, enllaços als podcasts d’aquests, etc. Volem convertir aquest blog en el cor de la ràdio DSK dins la xarxa.\nLa colonització de les diferents xarxes socials és també una tasca que tenim pendent; sabem que són el mitjà que pot conduir-nos més ràpidament a l’audiència i el garant d’una major interconnectivitat entre vosaltres, els oients, i la gent que composem l’associació. Realment necessitem aquest feedback.\nPer ara només podem demanar-vos que sigueu pacients.\nEtiquetas: blog, dsk radio, novetats, streaming


Octubre de 2020 – Cati Artigues\nIl·lustració naturalística i científica\nIl·lustració naturalística, Publicacions\n5 Octubre, 2020 Cati Artigues\nHa tornat a sortir un nou número de la revista de divulgació naturalística de les Illes Balears, Es Busqueret http://www.esbusqueret.com, i de nou he pogut il·lustrar algunes de les seves planes. Aquesta vegada els dibuixos han acompanyat el text d’en Xisco Truyols, estudiant de biologia, membre del grup interdisciplinari de l’àrea d’ecologia de la UIB, i un gran apassionat dels lepidòpters, què assessorat per Pau Colom, del laboratori d’ecologia terrestre de l’IMEDEA, ens explica l’interessant cicle de vida de la papallona dels cards, Vanessa cardui i el seu increïble viatge migratori. No cal dir que em sent una afortunada.\nPlanes de la secció Més que aucells d’Es Busqueret\nPodeu accedir a aquest número de la revista digital i tots els números anteriors a http://www.esbusqueret.com\nIl·lustració naturalística, Ornitologia\nHortolà de canyar, s’Albufera de Mallorca\nJa ha passat poc més d’una setmana des del ferotge incendi a s’Albufera de Mallorca. Ens haurem quedat sense hortolans de canyar Emberiza schoeniclus witherbyi? Són molts els que pensen que el canyet tornarà a créixer aviat desprès de l’incendi, i segurament serà així, però mentre, què serà de l’única població que teníem d’aquest aucell al parc i que depèn exclusivament d’aquest tipus d’hàbitat? No ho tindrà fàcil… I molts altres insectívors tampoc.\nEmberiza schoeniclus witherbyi\nEtiquetat OrnitologiaDeixa un comentari\nAPAEMA Artà Aus urbanes Botànica Consell de Mallorca Curs Dibuix Entomologia Exposició Fauna Felanitx Flora GOB Hivern identificació Illustraciencia Il·lustració científica La Trapa Lloret Mondragó Nívola Uyà Ornitologia Orquídies Pandion haliaetus Parc Natural Phylloscopus collybita Portocolom Premsa Publicacions serps UIB Ull de bou\nIllustraciencia, Curs Il·lustra Entomologia, 2019\nIL.LUSTRA INFOGRAFIA AMB ILLUSTRACIENCIA\nAdhesiu Virot Petit, Puffinus mauretanicus\nOmple i clica per seguir aquest blog i rebre notificacions de noves entrades per e-mail\nTotes les imatges publicades en aquest blog estan sotmeses als drets de l'autora, i per tant no poden ser utilitzades sense la seva autorització.


Pa amb oli i sucre: Rosquilles de Sant Isidre amb ratafia\nCom cada any per aquestes dates, Castellers de Barcelona celebren el "dia de la colla", tot un cap de setmana d'activitats que marquen el final de temporada; i com cada any, hi ha concurs gastronòmic. Aquesta va ser una de les dues receptes que vaig presentar. Aquestes rosquilles són típiques de la Noguera, jo he canviat l'anís per la ratafia simplement.\nIngredients (2 dotzenes aproximadament):\n250-300 g de farina aprox (dependrà de la mida dels ous i de la farina)\n1 cullerada de cafè de matafaluga\n1 tassa de cafè de ratafia (originariament, anís dolç)\nComençarem per escalfar l'oli en una paella. Quan sigui calent, apaguem el foc i deixem refredar.\nEn un bol, batem els ous i el sucre fins que es torni una pasta esponjosa i blanquinosa. Hi afegim l'oli ja fred, la ratafia, la matafaluga i remenem. Incorporem la farina amb el llevat i treballem la pasta, ha de quedar flonja.\nAmb les mans untades d'oli, fem unes boletes de la mida d'una nou i els hi fem un forat al mig. Les anem deixant en una llauna untada de mantega o folrada de paper de cuina. Deixem reposar les rosquilles una hora.\nEnfornem a foc fort durant uns 15 minuts o fins que siguin rosses les rosquilles.\nPublicat per Anirac a 10:14\nEtiquetes de comentaris: pastes i galetes, postres, ratafia\nM'encanten! Amb ratafia no n'he fet mai però ho haurem de provar!\nHe de provar tantes coses bones que tinc una llistaaaa\n18 de desembre de 2011 a les 14:16\nAmb anís o ratafia...unes rosquilles increibles!! no les havia vist abans i m'agrada molt, sobretot perquè es fan al forn!! petons\n18 de desembre de 2011 a les 17:57\nM'agraden molt les rosquilles, i amb el toc de la ratafia genials!\n18 de desembre de 2011 a les 19:09\nUna recepta tradicional i ben antiga! Segur que van tenir molt èxit a la trobada castellera ;)\n19 de desembre de 2011 a les 16:05


CONCESSIÓ DEMANIAL PER A LA IMPLA...\nCONCESSIÓ DEMANIAL PER A LA IMPLANTACIÓ DE DUES ESTACIONS DE RECÀRREGA RÀPIDA DE VEHICLES ELÈCTRICS (ELETROLINERES)\nConcessió demanial per a la implantació de dues estacions de recàrrega ràpida de vehicles elèctrics (Electrolineres) en les següents ubicacions:\na)Plaça de la Concòrdia de Calonge\nb) Avda. Catalunya, 26 de Sant Antoni\n10/11/21 23:59 h\nEl cànon de la concessió del domini públic, que podrà ser millorat a l'alça pels participants en el procediment d'atorgament de la concessió, s'estableix en:\n-\tUn QUATRE PER CENT (4,00%) dels ingressos bruts obtinguts anualment pel concessionari com a conseqüència de l'explotació dels serveis que es presten en el domini públic concessionat.\nAquest cànon no es troba sotmès a IVA.\n11/10/21 10:45 h Publicació acreditada pel Consorci Administració Oberta de Catalunya\nPonderació: 50.00 - Criteri: Millor cànon ofert\nPonderació: 40.00 - Criteri: Millora sense cost: Instal.lació a cada estació d'una pèrgola amb plaques solars fotovoltaiques\nPonderació: 10.00 - Criteri: Millora sense cost: Poteccions en el PRVE d'interruptor diferencial amb corba B,sobretencions 4 pols,mànegues alimentació 5m i sortidors sistema bloqueig mecànica ant.\nDeclaració relativa a la xifra anual de negocis del licitador o candidat, que referit a cadascun dels tres últims anys conclosos haurà de ser almenys de 200.000 ¤ de mitjana.\nAlternativament a aquesta documentació, es podrà presentar certificat de l'import net de la xifra de negocis de l'AEAT (Agència Estatal d'Administració Tributària) dels anys corresponents, així com l'aportació del resum de la declaració d'IVA anual (model 390), només a efectes de justificar la xifra anual de negocis.\nSi el licitador és una persona física i no està obligat a portar llibres d'inventaris i comptes anuals legalitzats pel Registre Mercantil, podrà substituir aquesta sistemàtica de justificació per l'aportació de les declaracions de les rendes corresponents.\nEn el cas que el període transcorregut des de la data de creació o d'inici d'activitats de l'empresa o persona que presenta oferta sigui inferior a tres anys, el requeriment es referirà al període efectiu d'activitat. En el supòsit que aquesta data o període sigui inferior a un any, el requeriment podrà ser proporcional.\nDisposar d'un contracte privat on es pugui valorar l'experiència en la instal·lació, manteniment i explotació d'una o vàries electrolineres, o disposar d'una concessió demanial similar a la que és objecte d'aquesta concessió, en ambdós casos, atorgats dintre dels últims 5 anys.\nCERTIFICAT JGL 12.08.2021 APROVACIO INICIAL.pdf\nPROJ. AUDIT APROVAT DEFINITIVAMENT.pdf\nPLEC DE CLAUSULES TECNIQUES.pdf\npergola fotovoltaica aparcament.pdf\nANUNCI DE LICITACIO BOP SIGNAT.pdf


Col·laboracions | Ecotxe\nLa cooperativa de cotxes elèctrics compartits\nReserva un Ecotxe\nLa SMAP dona suport a Ecotxe\nLa SMAP, l’empresa municipal propietària de l’aparcament del nostre primer Ecotxe, dona suport a la cooperativa cedint gratuïtament l’aparcament en 2018.\n4 04Europe/Brussels Març 04Europe/Brussels 2018 in Aparcament, Col·laboracions.\nGRÀCIES per pujar a Ecotxe!\nLa campanya #PujaaEcotxe, que vàrem llençar a través de la plataforma Goteo a principis de desembre, ha arribat a la seva fi! Després de 80 intensos dies, hem aconseguit recaptar 14.200 € per la compra del nostre primer cotxe elèctric compartit! Des de la cooperativa Ecotxe Som Moviment, volem enviar el nostre sincer i…\n22 22Europe/Brussels febrer 22Europe/Brussels 2017 in Col·laboracions, Economia, Goteo.\nJa som a l’equador de la primera ronda per tenir el primer cotxe elèctric compartit de la cooperativa. Hem aconseguit el 70% per assegurar el mínim gràcies a 77 co-finançadors. Gota a gota anam sumant fins als 7.380 euros actuals. Però encara falta camí per recórrer. Ara que venen festes, aprofita per a convidar els…\n22 22Europe/Brussels Desembre 22Europe/Brussels 2016 in Col·laboracions, Economia, Goteo.\nSom Energia Mallorca dóna suport a Ecotxe\nLa cooperativa d’energies renovables Som Energia a través del seu grup local a Mallorca ha decidit donar suport a Ecotxe com a forma de mobilitat sostenible compartint recursos i amb energia renovable. Som Energia és un dels models inspiradors de la nostra cooperativa i un dels nostres objectius és carregar els nostres vehicles amb la…\n8 08Europe/Brussels Juny 08Europe/Brussels 2016 in Col·laboracions, Cooperatives, Energia, Energies renovables.\nL’associació Biciutat de Mallorca dóna suport a Ecotxe\nUn nou suport per a la cooperativa de cotxes elèctrics compartits. L’associació palmesana de ciclistes urbans ha decidit donar suport a la cooperativa Ecotxe. Biciutat té com a objectius assolir la plena normalització de l’ús de la bicicleta, pacificar el trànsit o transformar Palma en una ciutat multimodal. Per això, dins aquest marc de mobilitat…\n18 18Europe/Brussels Abril 18Europe/Brussels 2016 in Col·laboracions, Mobilitat.\nEl Comerç Just també amb Ecotxe\nMés bones notícies! L’associació palmesana de Comerç Just S’Altra Senalla s’ha fet sòcia d’Ecotxe. En la seva botiga és on el passat setembre vàrem realitzar la presentació pública del nostre projecte. Ara han decidit fer-se sòcies no només per donar encara més suport al projecte sinó també per a fer ús dels vehicles quan necessitin…\n9 09Europe/Brussels febrer 09Europe/Brussels 2016 in Col·laboracions, Socies.\nViviendas José Gómez: una immobiliària compromesa, també amb Ecotxe\nA Ecotxe també s’hi ha sumat la primera empresa familiar! Viviendas José Gómez és una immobiliària de Palma especialista en venda d’habitatges de segona mà, membre de l’Associació Balear de Serveis Immobiliaris. Des del principi s’han compromès amb Ecotxe per la seva preocupació pel medi ambient però també perquè li donaran un ús professional al…\n28 28Europe/Brussels gener 28Europe/Brussels 2016 in Col·laboracions, Socies.\nAmics de la Terra aposta per Ecotxe\nEcotxe compta amb una nova entitat sòcia: Amics de la Terra Mallorca és una associació insular integrada en una de les federacions ecologistes més importants del món (Friends of the Earth International). El seu objectiu és la conservació del medi ambient per a aconseguir un món més just i igualitari. Es fan sòcies d’Ecotxe tant…\n27 27Europe/Brussels gener 27Europe/Brussels 2016 in Col·laboracions, Socies.\nPartago: la nova mobilitat amb cotxe\nA Europa existeix un multitud de cooperatives de cotxe compartit però moltes menys empren exclusivament cotxes elèctrics. Nosaltres, des de fa molts mesos, estam en contacte amb una jove cooperativa belga de la ciutat de Gant que ens està mostrant el camí a seguir: Partago.\n25 25Europe/Brussels gener 25Europe/Brussels 2016 in Col·laboracions, Cooperatives, Cotxe compartit.\nFundació Deixalles: nova sòcia d’Ecotxe!\nLa Fundació Deixalles és una entitat sense ànim de lucre que des de fa 30 anys treballa per la inserció sociolaboral de persones en risc d’exclusió social a les Illes Balears mitjançant activitats relacionades principalment amb els residus i la millora del medi ambient. La Fundació ens ha donat suport des del primer moment, que…\n17 17Europe/Brussels gener 17Europe/Brussels 2016 in Col·laboracions, Socies.\nHan triat Ecotxe:\nClica aquí per subscriure't\nCanal de subscripció\nSegueix el bloc per correu-e\nEns hem mudat de pàgina!\nEsporles: presentació d’Ecotxe el 14 de juny\nEl segon Ecotxe, més a prop\nInverteix en Ecotxe\nCercam places d’aparcament per a cotxe elèctric compartit


Nació Digital / Osona.com by Gerard Guix - Issuu\nCultura | ACN | Actualitzat el 08/03/2011 a les 16:41\nGerard Guix: «He patit molt escrivint aquesta novel?la, he plorat» L'escriptor vigatà ha guanyat el Premi Pin i Soler amb la novel?la ?Tot el que hauries de saber abans d'estimar-me?.\nL'escriptor vigatà ha guanyat el Premi Pin i Soler amb la novel·la «Tot el que hauries de saber abans d'estimar-me» Foto: Margalida Amengual/ACN\nA vegades una espurna de realitat es pot convertir en tota una ficció. Això és el que ha fet Gerard Guix amb la seva última novel·la, «Tot el que hauries de saber abans d'estimar-me» (Columna), Premi Pin i Soler 2010. És la història del Gerard, l'alter ego de l'autor, i l'Anastàsia, una jove russa, una parella en crisi que emprèn un viatge amb cotxe al centre d'Europa. «He patit molt escrivint la novel·la, he plorat», ha dit l'autor d'aquesta obra a cavall entre l'autobiografia i la ficció i amb moltes referències cinematogràfiques i musicals. Guix també va publicar «El prodigi», el primer volum d'una trilogia de literatura juvenil, de la qual ja n'ha quasi enllestit els altres dos volums. - Què és aquest 'Tot el que hauries de saber abans d'estimar-me'? - Ha estat un repte molt gran perquè havia de trencar una mica amb el que havia fet fins ara i ficar-me en una novel·la molt personal, que toca temes molt personals i propers, i, a més a més, he volgut jugar fent aquesta mena de biografia meva barrejant elements reals i ficticis. Era un risc i un repte molt gran, perquè em posava de protagonista de la novel·la. A més a més havia de ser una cosa que pugui enganxar, que atrapi, que no sigui un exercici meu per buidar, de teràpia i http://www.naciodigital.cat/osona/noticia/25177/gerard/guix/patit/molt/escrivint/aquesta/novel/plorat Pàgina 1 de 4\npsicoanàlisi, sinó que sigui un element de ficció prou interessant pel possible lector. - Ho ha acabat sent, però, una teràpia? - En gran part sí, en la novel·la hi ha un moment que dic que al llarg de la meva vida m'he estalviat molts psicòlegs perquè escriure et serveix per buidar moltes coses. Ha estat un exercici molt gran. He patit molt escrivint aquesta novel·la, he plorat, he passat moments molt. durs. No volia fer una novel·la que fos complaent amb mi mateix. En una segona revisió de la novel·la, si veia que m'excusava, em deia que no ho podia fer, que havia d'explicar les coses perquè després cadascú en tragués les conclusions. Hi ha també un joc literari, de ficció, on tampoc ni tot és veritat ni mentida. Era un exercici de sinceritat i per això hi ha un patiment a darrere difícil de suportar o de voler assumir, perquè ningú m'ha demanat que ho fes. Ha anat molt bé com a teràpia per trencar coses i tancar etapes. - Comences el llibre amb aquesta autocita: 'Totes les biografies són una mentida perquè tots els escriptors són uns mentiders'... Què hi ha de veritat en això? - Una mica tot. És veritat que els escriptors som mentiders, mentiders compulsius, i a més a més hem de saber mentir molt bé perquè el lector no vegi que estem mentint. D'entrada és molt certa. És una aclucada d'ullet al lector en el sentit que és un joc literari i des d'aquesta primera frase ja s'entra en aquest joc de metaliteratura, de realitat-ficció, que, de fet, es va diluint a mesura que avança la novel·la perquè ja no acaba sent important saber si sóc jo de veritat o no. - El que sí que és real és el fet inicial de la història, no? - Al 2006 estava a Londres amb una beca del British Council i ja tenia les primeres notes de la novel·la, el meu cervell ja havia començat a treballar en el que seria aquesta novel·la, era embrionària. Caminant a prop del Big Ben de Londres se'm va acostar una noia jove i rosseta que em va demanar si podia caminar amb mi, un fet estrany en una ciutat com Londres. Entre l'estupefacció i la curiositat vaig acceptar, primer pensant que algú la molestava, però després em va explicar que senzillament era una estudiant russa, que estava de vacances amb els seus companys d'escola i que tenia ganes de visitar la ciutat, però com que ningú més volia havia decidit fer-ho ella sola i demanar a un estrany per acompanyar-lo. Jo no tenia molt temps i varem fer un cafè. Això sí que s'explica en la novel·la tal i com va passar. Són reals tots els meus pensaments d'aquell moment. Em va donar el telèfon quan ens varem acomiadar. No la vaig trucar mai més, però conservo el telèfon. La novel·la parteix del punt que jo l'endemà l'hagués trucat i haguéssim començat una relació. És on entra la ficció, tot i que les coses internes del protagonista poden ser molt meves. - On està el límit entre allò real i allò fictici? - Hi ha un punt en la novel·la en què es fa evident que és ficció. Les parts de realitat són més les dels pensaments, tot i que hi hagi parts de la trama que sembli ficció i són veritat, són les que em guardo. A part de l'inici, que és real, és un joc de pensaments, actituds, de com crec que sóc i de com crec que la gent em veu. És el joc literari de la novel·la, però que no afecta l'estructura dramàtica de l'obra, que si no podria ser molt pesada. - El protagonista és el teu alter ego, com el construeixes perquè no sigui del tot tu? - Al principi de tot, la intenció no era posar-me com a protagonista, ni fer una autobiografia, ni una autobiografia falsa. No se m'havia ni passat pel cap. La qüestió va ser que en un moment determinat em vaig adonar que escrivia la història d'un escriptor, d'una trentena d'anys, que tenia una sèrie de coses molt semblants a mi. Però l'havia de crear literàriament, li havia de donar un «background», perquè realment fos coherent i tingués credibilitat. Que no fos un estereotip, sinó que fos molt real i creïble. Em vaig adonar que el més creïble i fàcil era posar-me a mi de protagonista. Llavors ja em podia relaxar i concentrar en inventar una història. A partir d'allà sí que http://www.naciodigital.cat/osona/noticia/25177/gerard/guix/patit/molt/escrivint/aquesta/novel/plorat Pàgina 2 de 4\nvaig anar en compte perquè ja era un personatge, el tractava com qualsevol altre personatge que he escrit. En algun moment sí que pensava que portava el meu nom i que algú podia pensar que jo havia fet tot això. Però era el risc. No sóc el primer autor que ho fa i els altres no n'han sortit malparats, espero que jo tampoc. - La novel·la parta de crisis personals, professionals, de parella... i de com tenen a veure. És aquesta la hipòtesi de la teva novel·la? - És una cosa molt característica de l'edat. A partir dels 30 i pocs anys hi ha una crisi d'identitat de qui som, que fem, que volem. Aleshores comença a haver-hi aquesta pressió d'haver de fer alguna cosa a la vida, de ser algú. Són pressions externes que a mi ningú m'ha posat, però que tots ens les acabem posant. Acaba sent el detonant de petites crisis de parella, laborals, familiars. En aquest món d'escriptors i teatre has d'estar constantment fent coses i es va generant més pressió extra. I arriba un punt, que per sort jo no he passat però el Gerard protagonista sí, en què totes les petites crisis es van inflant i sembla que sigui millor començar de zero. La novel·la planteja que s'ha de fer en moments així. Un dels problemes de la meva generació és que no sabem que volem i és una mica el que reflecteix la novel·la. - Un altre dels grans temes de l'obra és la incomunicació humana... - El títol, «Tot el que hauries de saber abans d'estimar-me», ja parteix com l'amenaça d'una cosa que no fem els éssers humans en cap dels nostres àmbits: explicar les coses, parlar, comunicarnos. Donem per fet les coses, no es diuen, es sobreentenen, les imaginem i creem estranyes boles que es van fent grans i es converteixen en problemes tant grans que són impossibles d'arreglar. Els dos protagonistes, el Gerard i l'Anastàsia, no s'han explicat mai res l'un de l'altre, la seva vida ha anat avançant i arriba un punt que es troben que un no sap res de l'altre, encara que porten molts anys junts, realment els dos són un misteri l'un per l'altre. L'amenaça del títol és el que hauria de passar, explicar les coses, no totes, perquè li trauríem el misteri. La novel·la mostra com la manca de comunicació genera coses insostenibles i és una mica un manual de com intentar evitar-les. - Parla també de l'enyorança dels orígens i del passat? - Una de les coses que caracteritza els humans és la memòria, el que ens va construint com a persones, els nostres records i vivències ens donen aquest pes emocional que ens ajuda a tirar endavant en moments difícils. En la novel·la plantejo dos personatges completament oposats: un que té un excés de memòria i pensaments, de coses al cap, que pensa massa en el que ha fet i el que no, i en canvi l'Anastàsia és tot el contrari, és la pau interior perquè no recorda que ha fet a la seva vida, és l'aparent tranquil·litat de no tenir tot aquest pes al darrere, però li falta el pes dels records bonics que l'ajudarien a tirar endavant. Els dos personatges es complementen, perquè un és un excés i l'altre és la mancança d'una cosa que ens fa falta, els records bons i dolents. - Què suposa haver guanyat el Premi Pin i Soler? - És un reconeixement a que la feina feta està molt bé, perquè a més a més aquest any hi havia molts originals presentats i sé que la decisió del jurat va ser difícil. Que l'hagin triat t'assegura, com a mínim, que la novel·la té una qualitat. A més, la recompensa econòmica també és una ajuda perquè són 21.000 euros. Esperem que sigui un reconeixement per part dels possibles lectors que donin confiança a una novel·la d'un autor que potser no coneixen, que és jove i potser no llegirien. - De cara al futur, tens alguna altra cosa escrita? - Estic acabant la tercera part de la trilogia que he començat amb «El prodigi». Havia de ser una novel·la juvenil molt senzilla i l'hem convertida en trilogia, m'he complicat la vida com vaig dir que no faria. Per altra part, fa dos anys que m'estic documentant i llegint per a una propera novel·la, i quan acabi la trilogia em posaré a escriure-la. Serà un altre canvi que no tindrà res a veure amb el http://www.naciodigital.cat/osona/noticia/25177/gerard/guix/patit/molt/escrivint/aquesta/novel/plorat Pàgina 3 de 4\nque he fet fins ara, perquè necessito allunyar-me de les coses íntimes i personals. Serà una novel·la històrica que no té res a veure amb el que s'ha fet fins ara, passada pel meu sedàs, una novel·la històrica una mica particular.\nhttp://www.naciodigital.cat/osona/noticia/25177/gerard/guix/patit/molt/escrivint/aquesta/novel/plorat Pàgina 4 de 4\nNació Digital / Osona.com\nHe patit molt escrivint aquesta novel·la, he plorat (Margalida Amengual)


Bleda i Rosa: «La interpretació de la nostra obra té molt a vore amb el propi espectador i les seues vivències» | AJUNTAMENT DE GODELLA\nBleda i Rosa: «La interpretació de la nostra obra té molt a vore amb el propi espectador i les seues vivències»\nMaría Bleda i José María Rosa, dos dels fotògrafs més destacats del panorama espanyol, exposen la seua obra al centre d'art Bombas Gens de València fins el mes de novembre.\nLa història i el pas del temps és un dels segells d'identitat del treball de María Bleda - veïna de Godella-, i el seu company José María Rosa, considerats dos dels autors més influents en el panorama de la fotografia espanyola contemporània.\nAra tornen a València per mostrar alguns dels seus treballs en l'antiga fàbrica Bombes Gens, renascuda com a centre d'art i seu de la fundació Per Amor a l'Art, on estaran fins el 19 de novembre amb l'exposició Geografía del tiempo.\nEns desplacem fins a l'emblemàtic edifici de l'avinguda de Burjassot de la capital per conèixer el treball de Bleda i Rosa i intercanviar amb ells una xarrada carregada d'història.\nPorten més d'una dècada col·leccionant premis, entre ells el Premi Nacional de Fotografia en 2008. Què va suposar per a vostès?\nAquest premi va servir per reconèixer la nostra trajectòria que, encara que en 2008 encara era curta, ja havíem destacat en el mitjà i armat bona part del nostre treball amb totes les vies d'exploració obertes. Va suposar, sobretot, una qüestió de visibilitat, però també un impuls i un reforç a allò que estàvem fent, si bé és cert que no hi ha hagut un canvi radical en la nostra forma de treballar. El que sí va canviar és que des d'aquell moment deixàrem de presentar-nos a beques i premis perquè consideràrem que havíem de deixar un relleu generacional.\nTreballen en equip i la seua obra la presenten com la d'un únic autor. En una camp tan personal com la fotografia, on cadascú té una mirada molt personal, de quina forma es cohesiona aquest tàndem?\nEl fet de formar-nos alhora, en un mateix entorn, i començar a treballar amb la fotografia de forma conjunta amb un gust similar ha fet que no siga tan conflictiu treballar junts. A més, amb les nostres fotografies tractem de crear una imatge aparentment objectiva, en la qual l'autoria d'alguna forma es dilueix. Són projectes que estan molt consensuats, tenim una forma de treballar molt meditada, amb una càrrega conceptual i un desenvolupament previ important. Hi ha un gran treball de documentació prèvia.\nLa presència de la història i del pas del temps està present en tota la seua obra. Consideren que és aquest el seu segell d'identitat?\nNo existeix una intenció inicial de treballar a partir d'un element que ens distingisca de la resta. Ens interessa la història des de sempre, i treballar amb aquesta idea de com el temps influeix en els espais ens semblava molt atractiu. Tampoc és una cosa exclusiva de nosaltres. Altres autors com Humberto Ribas, Eugène Atget o Hiroshi Sugimoto també ho han fet. En el nostre cas, el concepte del temps convertit en història ho comencem a abordar amb Campos de Batalla, i potser a partir d'ací sí siga el nostre segell d'identitat.\nCampos de Fútbol va ser el punt de partida a partir del com començàrem a incloure una mica de text en el nostre treball. Des d'aquell moment, la inclusió de la paraula escrita començà a expandir-se en la nostra obra. És una cosa que no abandonem i que ha anat adquirint protagonisme i complementant-se amb la imatge fins a arribar a l'últim treball, Prontuario, al qual hi ha una relació entre el text i la imatge que no es pot dissociar. Les limitacions que el text i la imatge tenen per separat es poden suplir unint tots dos elements.\nEn Campos de Batalla hi havia una qüestió que havíem de resoldre. Partíem d'un referent pictòric sobre la Batalla d'Almansa, una imatge panoràmica i en color. La nostra imatge final no és una altra cosa que una interpretació d'aquell quadre. Necessitàvem una panoràmica que construírem amb dos negatius. L'espai físic que deixem entre les dues fotografies té molta importància, doncs amb això aconseguim aportar capes de lectura i una major complexitat a la fotografia, que pot llegir-se com el que és, una batalla entre dos exèrcits.\nEl lloc en el qual exposen, també és important? En aquest cas, ens trobem en un edifici carregat d'història, l'antiga fàbrica de bombes hidràuliques que posteriorment va ser un refugi antiaeri durant la Guerra Civil.\nSí, en aquest cas sí, encara que no sempre és així. Moltes vegades els artistes exposem en l'anomenat "cub blanc", un lloc completament neutre. En aquest edifici en el qual estem ocorre tot el que es narra en les nostres fotografies, eixa qüestió del pas del temps està molt present. En les nostres fotografies intentem que s'abracen diversos temps, i ací es manté també aquest arc temporal.\nEn l'art i també en la fotografia, l'ull de l'espectador juga un paper important. En aquest sentit, han notat diferències d'interpretació de la seua obra en uns i uns altres llocs?\nEn el cas de Campos de Batalla la memòria de cadascun juga un paper fonamental. És molt complicat que la gent s'implique amb un lloc quan no coneix res d'ell. Sabem que la història s'explica d'una forma molt parcial segons en quin país et trobes. Hi ha una desconnexió entre el que s'estudia ací i a Amèrica del Sud, per exemple, quan realment està tot molt connectat. Per tant, la recepció per part de cada espectador és ben diferent, perquè la lectura de la imatge sempre té a vore amb un mateix, amb el que tu eres i les teues vivències.\nProntuario és el nostre últim treball. Ho començàrem en 2001, però és un treball obert, i ocorre el mateix amb Origen. D'ací a unes setmanes viatgem a Àfrica, i l'any que ve deuríem viatjar una altra vegada. Bona part dels nostres projectes estan vius. Abans tenien un principi i una fi, però des de fa uns 15 anys decidírem treballar de manera que en un mateix període conviuen diversos projectes, que s'allarguen en el temps per la seua complexitat.\nEl fet de tenir publicat el nostre treball és important perquè s'assenta en el temps. A més, és una forma d'arribar a la gent. Quasi sempre pensem en els nostres treballs com a exposicions, però aquestes solen ser temporals i els llibres perduren per sempre. Alguns llibres són un catàleg d'una exposició i en altres casos s'assemblen més a un llibre d'autor, com és el cas de l'exposició que hem vist.


El grup argentí 'IÓNICO' oferirà tres concerts a Vidreres durant el mes de juliol\nLa Selva - 11/07/2019 - 10:01\nEs troben immersos en el 'Tour Che América Argentina-Catalunya 2019', i tenen previst actuar al municipi els dies 22, 24 i 28 de juliol\nImagen 1 de 1 - 'IÓNICO'\nNo és la primera vegada que la formació musical argentina 'IÓNICO' actua a Vidreres. Sense anar gaire lluny, a finals del 2018 van oferir un espectacle que va agradar, i molt, a tots els assistents, i enguany repetiran l'experiència. I ho faran per partida triple, ja que 'IÓNICO' oferirà tres concerts durant el mes de juliol: zona esportiva (22), Teatre Casino (24) i La Goba (28) de Vidreres.\nEl retorn de la banda argentina a Vidreres s'emmarca dins del 'Tour Che América Argentina-Catalunya 2019', i també és fruit de l'interès, per part dels integrants del grup, de portar a terme un intercanvi entre professors i alumnes de Vidreres cap a l'Argentina i viceversa. Es dona el cas que els membres del grup són professors de música a Chacabuco, una ciutat situada al nord-est de la província de Buenos Aires. La intenció és que l'intercanvi es pugui fer el novembre d'enguany.\nEl periple de 'IÓNICO' per terres catalanes no hauria estat possible sense la col·laboració de l'Ajuntament de Vidreres. I és que cal recordar que la primera actuació de grup a casa nostra va tenir lloc al municipi selvatà.\nDes d'aquella actuació, la banda argentina ha pogut construir una gira que, evidentment, també els portarà a actuar a Vidreres. De fet, l'últim dels tres concerts es celebrarà el dia abans de l'inici de la Festa Major, i des de l'Ajuntament s'ha demanat a la ciutadania l'opció d'acollir-los a casa.\nRenata Marchessi (teclats, veu i violí), Andrés Amade (guitarra i veu), Pablo Ferraro (guitarra) i Claudio 'Apo' Meneses (percussió i veu) són els integrants d'un grup que passeja la música llatinoamericana amb especial interès pel folklore argentí i el tango.\nEls 'IÓNICO' són un quartet de música amb una dilatada experiència en escenaris de tot el món i es caracteritzen per tocar amb una gran perícia i per fusionar la música tradicional argentina, la milonga i el tango amb repertori de diferents països llatins. El resultat d'aquesta mescla permet gaudir d'una música que ens resulta molt familiar però amb l'autenticitat que només ells poden transmetre.


cinc cèntims: CORREBARRI 2013 - 13/10/13 - 43’24’’\nCorrebarri es consolida, amb només dues edicions, com la cursa popular de Barcelona on cada color de samarreta és un districte, i cada districte és un rival. La complicitat entre els corredors d’un o altre districte sembla anar en augment. Enguany, l’orgull dels graciencs es vesteix de verd, i el dorsal (a joc amb la serigrafia de la samarreta!) de lila. Al revers, un detall (força inusual en curses populars) de bon gust en el disseny i estampació de samarretes: el nom de cada districte dins la petjada que acompanya l’espònsor, subtil i original.\nA les nou del matí una estimulant gernació multicolor avança pel passeig de Joan de Borbó en direcció a la imponent Torre de Sant Sebastià. L’ombra d’aquest històric transbordador aeri acull la línia de sortida, avui distribuïda en quatre calaixos de temps. Entre més de 3500 participants, vés per on, em creuo amb l’il·lustríssim Sergi Alegre, que s’estrena defensant el salmó (encara cru) del districte de l’Eixample.\nTot i que l’arc inflable de la sortida es desinfla, puntualment, a les 9.30, la cursa comença amb només quatre minuts de retard. La bona ubicació dins del segon calaix em garanteix una sortida ràpida i sense empentes. Després d’uns vuit-cents metres d’escalfament intensiu, molt a prop del Museu d’Història de Catalunya m’esperen uns animadors incondicionals que m’injecten energia extra per forçar el ritme en els següents dos quilòmetres, que van i venen per l’agradable passeig de Colom.\nA punt d’incorporar-me al Pla de Palau reapareix per sorpresa la menuda comitiva de fans, obstinada a fer fotos d’aquest orgullós corredor. Tanta gustosa distracció em situa, quasi sense adonar-me, davant la captivant Estació de França. Les sensacions, de moment, immillorables.\nUn tomb a l’esquerra i un altre a la dreta serviran per a encarar el passeig Lluís Companys, deixar l’Arc de Triomf a mà esquerra i fer un odiós gir de 180º que pot malmetre el ritme assolit. Quan giro pel carrer de Buenaventura Muñoz distingeixo l’inflable de ‘meitat de cursa’ i els inconfusibles xiulets dels xips que em precedeixen. Esprinto inconscientment per registrar un excel·lent parcial de 21’23’’.\nNo estic gens segur de poder mantenir aquest ritme durant els següents cinc quilòmetres, i menys encara quan entro al Parc de la Ciutadella per l’accés principal, canviant l’asfalt per una molesta superfície de terra plena de clots i irregularitats. La rotonda del monument al general Prim ens impulsa, per fortuna, cap a l’exterior del Parc. Tot i la retrobada placidesa de l’asfalt encaixo el tram més insuls i avorrit del recorregut: el que transcorre pel passeig de Circumval·lació, a esquenes dels dofins, camells, mandrils i suricates que vaguen resignats pel zoo.\nAra toca resseguir la ronda del Litoral, direcció Llobregat, i combatre la monotonia pensant que aviat caurà el vuitè quilòmetre. Just abans de girar pel marge del parc de la Barceloneta, i gaudir d’una vegada per totes de la brisa de la façana marítima, m’entretinc amb la nova seu del grup Gas Natural, una colossal estructura modular de vidre, francament impressionant.\nPer fi, una costa amunt, curta però intensa, ens aboca al passeig Marítim, tot i que en sentit contrari al del punt d’arribada. A l’altra banda de les tanques ens creuem amb els qui, encara a un quilòmetre de la meta, ja es preparen per l’esprint final. Al meu voltant localitzo un parell de graciencs i em pregunto si estem poc o molt lluny dels trenta-cinc corredors de cada districte que puntuen en la classificació per equips.\nLa deliciosa recta que tanca la cursa insinua la meva millor marca personal en deu quilòmetres. Encara abans de creuar la línia de meta una última empenta dels meus supporters (la meva mare, la Lluïsa, l’Arnau i en Martí) per a acabar la Correbarri d’enguany amb un temps de 43’24’’; com preveia, MMP!\nD’acord, probablement sigui una de les curses catalanes amb un traçat ideal per polvoritzar cronòmetres, però la distància està homologada per la Federació Catalana d’Atletisme així que no li traurem mèrits.\nReviso la classificació per equips i... a veure, a veure... aix, he quedat en trenta-novena posició del meu districte i, per tant, fora d’una puntuació que han tornat a liderar els veïns de Sant Martí, seguits de l’Eixample i, en tercera posició, Sants-Montjuïc (un podi idèntic al de la primera edició). A Gràcia ens consolem guanyant una posició respecte l’any passat, acomodant-nos en una discret sisè lloc.\nResolc els compromisos amb els meus fans (una bossa de cheetos, tres cafès amb llet i un croissant), relaxadament, en una de les terrasses obertes al mar, a pocs metres de la sorra d’aquest barri que, no massa temps enrere, fou mariner.\nAviat arriba el Sergi amb uns altres amics, tots ells satisfets per la cursa, i amb ànsia per reposar en alguna de les poques taules lliures. També s’ha guanyat un reconstituent esmorzar, només faltaria, com a bon funcionari. Bon profit!\nI, bé, abans d’acomiadar-nos hem pretès retre un homenatge al meravellós periple compartit aquell mes de juliol d’ara fa nou anys: deu inoblidables jornades pel camí francès de Sant Jaume. Hem improvisat, amb poc encert, una de les positures absurdes que amenitzaven el recull fotogràfic d’aquell peregrinatge; quin parell de sonats!\nCorrebarri: 13 d'octubre de 2013\nCamí de Sant Jaume - segona etapa: 18 de juliol de 2004\nEn Martí no perdonarà el seu moment de distensió per la platja. Els organitzadors del Correbarri s’afanyen a aquestes hores a retirar tota la infraestructura en aquest nus logístic. Mentrestant, aprofitant la dormideta que n’Arnau ens regala, jugarem una estona: rebolcant-nos per la sorra i buscant pedretes... I, per descomptat, farem unes últimes fotos, amb el litoral barceloní perdent-se en l’horitzó.\nN’hi ha que han decidit tornar a casa en autobús. El rum-rum del motor, el vaivé de la línia 39 i un paisatge canviant que es difumina més enllà de la finestra són els ingredients perfectes per a un endormiscament força inoportú. L’Arnau ja dorm plàcidament mentre que a en Martí els ullets se li han anat fent petits, petits, petits...\nEnllaç al CORREBARRI 2012\nPublicat per ALBERT SANCHEZ ROIG a 13:03


Çandarli Halil Paixà - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\nÇandarli Halil Paixà\n(S'ha redirigit des de: Çandarlı Halil Pasha)\n1r juny 1453 (Gregorià)\n1439 (Gregorià) – 1r juny 1453\n← Koca Mehmed Nizamüddin Pasha – Zaganos Paixà →\nÇandarli (II) Ibrahim Paixà\nÇandarli Ibrahim Paixà\nÇandarli Halil Paixà (en turc Çandarlı Halil Paşa, pronunciat Txandarli Khalil Paixà) (mort 1453) fou gran visir otomà, fill gran del gran visir Çandarli Ibrahim Paixà.\nVa ser nomenat gran visir per Murat II el 1443 quan era kadiasker. Va ser partidari d'una treva per evitar una croada occidental contra els otomans i principal negociador a les converses acabades en el tractat d'Edirne de 12 de juny de 1444.\nQuan després de la batalla de Jalowaz Murat II va abdicar en el seu jove fill Mehmet II (de 13 anys), va restar gran visir d'aquest i fou per Khalil que Murat fou cridat el setembre de 1444 per dirigir l'exèrcit copntra els invasors mentre ell va restar a Edirne amb el jove sultà i Murat II va obtenir la victòria de Varna. Fidel a Murat, el 1446, a causa d'una revolta dels geníssers que potser va fomentar ell mateix, va cridar a aquest sultà el qual va recuperar el tron, que va conservar fins a la seva mort el 1451; llavors va fer venir a Mehmed II des d'Edirne i va conservar el càrrec però el sultà li guardava rancúnia pel que havia passat; després d'un atac karamànida va negociar la pau amb aquestos però va despatxar a l'ambaixador bizantí que volia negociar un augment del pagament que es feia a l'imperi per retenir presoner al príncep Orkhan.\nKhalil buscava la pau en tots els fronts i el trencament amb els bizantins per aconseguir la conquesta de Constantinoble. Aquestos èxits diplomàtics foren reconeguts pel sultà que li va donar terres a Plovdiv o Filibe el setembre de 1451. Però després es va oposar al setge de Constantinoble. Finalment aquesta fou ocupada el 20 de maig de 1453 i en endavant van triomfar les tesis del partit de la guerra dirigit per Zaganos Mehmed Pasha.\nMehmet II el va acusar llavors de col·laborar amb els bizantins i el va fer arrestar (30 de maig) i enviat a Edirne on fou executat el juny de 1453. Fou el primer gran visir que va morir executat. El va succeir Mahmut Paixà Angelovitx.\nF. Taeschner i P. Wittek, Die Vezirfamilie der Gandarlyzade (14/15 Jhdt) un ihre Denkmäler, 1929\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Çandarli_Halil_Paixà&oldid=18419604»\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 7 maig 2017 a les 21:15.


Càritas remodela un espai per atendre a joves vulnerables | Canal Terrassa\nCàritas remodela un espai per atendre a joves vulnerables\nJosep Maria CodinaData: 10/06/21\nCàritas reformula el seu projecte d’alfabetització de joves immigrants i s’adapta a les noves necessitats dels nouvinguts. Aquest dimecres ha estrenat un nou espai en el seu local del carrer Topete, per fer activitats per a joves d’entre 16 i 25 anys amb situacions familiars inestables. Es tracta d’aconseguir un vincle de confiança i proximitat, a través de les activitats que proposin.\nA l’acte hi han assistit representants de l’Ajuntament, del Bisbat, d’entitats i de Càritas. En els parlaments s’ha destacat la dignificació d’un espai que servirà per dignificar les persones i s’han rebutjat els actes d’intolerància cap als immigrants. Càritas ha remodelat aquest espai gràcies al suport de l’empresa Bricomart i la feina dels voluntaris i dels mateixos joves.\nAra l’antiga guarderia per l’alfabetització de les dones, s’ha adaptat a les noves necessitats per al projecte Vivim i s’ha reconvertit en una cuina, un bany i una sala d’estudi i de reunions. Una sala on, per cert, s’ha omplert de desitjos en aquesta jornada inaugural.\nSecundaria, grup d’indie-rock terrassenc, debuta amb el senzill ‘La tienda de cómics’