Barcelona, capital del cafè 'indie'\nTASTOS, CURSOS, TERTÚLIES I DEGUSTACIÓ\nUna antiga nau del Poblenou acollirà la segona edició de l'Independent Barcelona Coffee Festival els dies 5 i 6 de maig\nDilluns, 01/05/2017 | Actualitzat el 02/05/2017 a les 16:15 CEST\n“Que prendre un bon cafè a la ciutat no sigui una excepció sinó la norma”r;. Amb aquest objectiu entre cella i cella, els organitzadors de l'Independent Barcelona Coffee Festival tornen a la càrrega els dies 5 i 6 de maig amb una segona edició; i ho fan armats amb més xerrades, més tallers i molt cafè d'especialitat. “Amb aquest festival volem oferir la possibilitat de tastar l'anomenat cafè d'especialitat, un cafè de molta qualitat perquè cuida al màxim tot el procés: des de la matèria primera a l'elaboració del producte en el destí”r;, explica Viqui Sanglas, cofundadora del festival.\nLa segona edició de l'Independent Barcelona Coffee Festival es farà al mateix lloc que la primera, a l'Espacio 88, una antiga nau industrial del barri barceloní del Poblenou reconvertida en un punt de trobada multiusos. Per la primera trobada cafetera hi van passar unes 4.000 persones i es van servir més de 6.000 cafès. I tot apunta que les xifres es podrien doblar el 2017. “Repetim emplaçament, però ampliem a dos dies el festival. Hi afegim una jornada per a professionals, dirigida a baristes, restaurants, empreses de màquines cafeteres i entusiastes del cafè en general. Es tracta d'aprendre, d'oferir contingut tècnic, però també de fer ‘networking’, que es coneguin”r;, explica Sanglas, satisfeta amb els primers resultats obtinguts pel festival. “El nombre de cafeteries que treballen amb cafè d'especialitat -continua la corresponsable del festival- pràcticament s'ha doblat des de la primera edició. Ara n'hi ha unes 60 a la ciutat de Barcelona”r;.\nDarrere d'Independent Barcelona Coffee Festival hi ha cinc petites i joves empreses: All Those, Nomad Coffe, Right Side Coffee, Satan’s Coffee Corner i Skye Coffee Co. La primera s'ha especialitzat en l'organització de projectes gastronòmics i les altres quatre són torradors o cafeteries. “Els cinc projectes tenen moltes coses en comú. Tots tenen menys de tres anys de vida i estan integrats per joves emprenedors que creiem en el que fem”r;, subratlla Sanglas, també cofundadora, d'All Those.\nLa capital catalana s'ha erigit en els últims anys en l'epicentre del cafè d'especialitat a Espanya, i amb molta diferència. Però encara li falta bastant per poder mirar cara a cara ciutats com Tòquio, Londres, Nova York i Melbourne en matèria cafetera. “Per seguir aprenent, creixent, portem al festival grans professionals i empreses internacionals com Rodoflo Ruffatti Battle, productor i importador del Salvador, que farà una xerrada i organitzarà un tast, i la barista Joke de Caffènation, d'Anvers, que ensenyarà tècniques per fer cafè de filtre a casa”r;, detalla Sanglas.\n“Així com en gastronomia som un país punter, amb el cafè ens hem despertat una miqueta tard”r;, apunta Jordi Mestre, de Nomad Coffee, una empresa amb tres locals repartits per la ciutat. “No només torrem i servim cafè d'especialitat. També fem tastos i cursos i tenim el nostre propi laboratori de cafè, on experimentem amb receptes i fórmules de preparació de cafè i provem els sistemes de treball d'aquesta mena de negocis”r;, subratlla Mestre, que defineix el cafè d'especialitat com “un cafè que explica una història”r;. “A diferència de l'industrial o comercial -continua Mestre-, el d'especialitat es caracteritza per la seva traçabilitat. Això significa que posa l'accent en la cadena del producte, que permet al consumidor saber per on ha passat, començant pel productor, el creador, i tota aquesta informació ha d'aparèixer al paquet”r;.\nL'interès pel cafè d'especialitat només té 15 anys a nivell mundial, i encaixa a la perfecció en l'univers dels ‘foodies’, preocupats per l'origen i la qualitat dels aliments que consumeixen. “Venim d'una tradició cafetera molt semblant a la italiana, que tendeix o ha tendit a l'‘expresso’, al cafè negre pur. I òbviament, quan torrem massa qualsevol aliment alterem la seva composició química i aportem un sabor amarg que el nostre cos està dissenyat per rebutjar”r;, explica Joaquín Parra, de Right Side Coffee, una empresa torradora que serveix cafeteries o consumidors finals a través de la seva pàgina web.\nPer Parra, la jornada de dissabte, oberta al públic, suposa una gran oportunitat per trencar certs estereotips. “Mitjançant cafès gratis podem donar a conèixer un altre tipus de cafè, que no té res a veure amb el cafè molt fosc, molt torrat. Són cafès més complexos, en el bon sentit, perquè els seus sabors ofereixen diferents sensacions”r;, afegeix el jove, que viatja regularment per estar en contacte amb els productors, la gran majoria situats a prop de l'equador del planeta. El consumidor d'aquests cafès d'especialitat, d'alguna manera, també viatgen amb el paladar. I és que els cafès amb un punt àcid solen ser africans, mentre que els més dolços provenen de països com el Salvador o Colòmbia. El cafè és un món en si mateix, explica Sanglas: “A cada zona, a cada país o regió, n'hi ha diferents varietats. Així, al món n'hi pot haver unes 200. Fins i tot més. I cada vegada hi ha més gent interessada a descobrir aquestes varietats”r;.\nEls negocis i les iniciatives vinculades al cafè especialitzat no competeixen amb els gegants del sector. Són independents i estan connectats globalment. D'aquí ve el nom en anglès del festival, conegut fora del territori espanyol. “El festival porta l'adjectiu d'independent per això i perquè vol fugir de les fires convencionals i avorrides. Volem que el consumidor estigui molt a prop de l'acció. Encara que més que cafè 'indie' o independent, m'agrada parlar de cafè de culte”r;, diu Parra.


L’associació Islàmica de la Conca inaugura una mesquita a Montblanc | EFMR.cat\nInici Notícies L’associació Islàmica de la Conca inaugura una mesquita a Montblanc\nL’associació Islàmica de la Conca inaugura una mesquita a Montblanc\nL’associació Islàmica de la Conca de Barberà ha inaugurat, aquest dissabte, una nova mesquita situada a Montblanc, a la zona d’Horta de Vinyols. Es tracta d’una nau habilitada com a espai de culte que l’entitat ha aconseguit després de deu anys. Hassan Charki, president de l’entitat, destacava aquesta setmana que han estat molts anys buscant una ubicació, i aquí finalment han aconseguit tots els permisos necessaris per poder obrir portes. L’espai compta amb una sala central on s’hi celebren els actes religiosos, i amb una sala annexa on s’hi fan classes d’àrab per als nens i nenes.\nL’acte d’inauguració, que començava amb uns versos del’Alcorà recitats per l’imam, ha comptat amb l’assistència de desenes de membres de la comunitat musulmana de la comarca. També hi han assistit i han intervingut en l’acte el cònsul del Marroc a Tarragona, Abdelaziz Jatim; el director general d’Afers Religiosos de la Generalitat de Catalunya, Enric Vendrell; el plebà de Montblanc, Mn. Simó Gras i l’alcalde de Montblanc, Pep Andreu. També hi han estat presents diversos regidors de l’Ajuntament de Montblanc, el president del Consell Comarcal, Francesc Benet i el conseller comarcal de Benestar Social, Magí Trullols.\nEl centre dóna servei a una setantena de persones que hi assisteixen periòdicament. La inauguració de l’espai també ha comptat amb la presència de veïns de la zona, alguns d’ells, membres de l’associació de veïns que, inicialment, s’havia oposat a l’obertura d’aquest equipament en aquesta zona del municipi. En un inici els preocupava que la mesquita portés un volum alt de trànsit al barri. L’Ajuntament, però, ha habilitat una zona d’aparcament a tocar del centre islàmic, la qual cosa permet no accedir als carrers del barri per anar a la mesquita.\nArticle anteriorActe inaugural dels estudis de l’Espluga FM Ràdio – Retransmissió\nArticle següentInformatiu cap de setmana – 4 i 5 de març del 2017


Ràdio Balaguer - El ‘Bus de la Salut’ ha realitzat proves de diagnòstic precoç de malaltia cardiovascular i renal a 10.700 persones. Des de l’inici del projecte, el 2015, s’ha donat servei a tota la població des de 59 municipis de Ponent, amb més de 110.000 quilòmetres re\nEl ‘Bus de la Salut’ ha realitzat proves de diagnòstic precoç de malaltia cardiovascular i renal a 10.700 persones. Des de l’inici del projecte, el 2015, s’ha donat servei a tota la població des de 59 municipis de Ponent, amb més de 110.000 quilòmetres re\nEl president de la Diputació de Lleida, Joan Talarn, acompanyat del diputat de Salut Pública, Albert Bajona, ha presentat aquest dilluns en roda de premsa la investigació duta a terme pel grup encapçalat pel doctor Marcel·lí Bermúdez, coordinador científic del projecte del ‘Bus de la Salut’, un projecte de recerca pioner a l’Estat espanyol per convertir Lleida en la primera demarcació amb una aposta ferma per la prevenció de les malalties cardiovasculars i renals i en el foment de polítiques de salut en aquest àmbit.\nLa Diputació de Lleida i la Fundació Renal Jaume Arnó, conjuntament amb el Departament de Salut de la Generalitat de Catalunya, Atenció Primària de Salut de Lleida i la Unitat de Diagnòstic i Tractament de Malalties Aterotrombòtiques (UDETMA) de l’Institut de Recerca Biomèdica de Lleida (IRBLleida), impulsen la iniciativa, que compta amb 9 grups de recerca implicats, 22 subprojectes sorgits a partir del projecte i 15 articles científics publicats.\nL’equip de professionals sanitaris del projecte ha realitzat proves de diagnòstic precoç de malaltia cardiovascular i renal a 10.700 persones des de l’inici del projecte, el gener de 2015. Des de l’inici del projecte, el ‘Bus de la Salut’, s’ha donat servei a tota la població des de 59 municipis, fet que ha suposat 110.167 quilòmetres recorreguts, tal com ha explicat el president de la Diputació.\nEl projecte s’ha dividit en tres etapes. La primera fase va tenir lloc del 2015 al 2018, en què 8.330 persones van realitzar-se proves de diagnòstic precoç. En la segona fase, que es va iniciar el 2019 i ha de finalitzar aquest 2021, 2.370 persones han estat tornades a citar, fins ara, per tornar al ‘Bus de la Salut’ i veure la seva evolució, tal com ha explicat Marcel·lí Bermúdez. Durant aquest temps, 110 persones han estat derivades a l’especialista (neuròleg o cirurgià vascular), per tal d’evitar un problema cardiovascular. Amb motiu de la situació sanitària causada per la Covid-19, des del novembre del 2020 i fins al mes de febrer de 2021, s’ha realitzat un subestudi a 270 persones per valorar les seqüeles de la Covid-19 en participants del projecte, persones amb factors de risc cardiovasculars i renals.\nLes malalties cardiovasculars són la primera causa de mort a escala mundial. Anualment, a Espanya, més de 100.000 persones pateixen un ictus. Els principals factors de risc per patir una malaltia cardiovascular són la hipertensió, la diabetis, el tabaquisme, nivells alts de greixos en sang i l’obesitat, entre altres.\nPer tot això, el projecte el ‘Bus de la Salut’ es va iniciar el 2015 per tal de modificar els hàbits poc saludables de la població i conscienciar-la sobre la importància de la prevenció de les malalties cardiovasculars i renals, causades per la hipertensió, l’obesitat, la diabetis, les malalties renals cròniques i les malalties respiratòries, així com dels seus factors de risc. En aquesta fase, del 2015 al 2018, 8.330 persones van realitzar-se proves de diagnòstic precoç, 4.222 dones i 4.108 homes. Els principals resultats van ser que més del 71% presentaven algun tipus de malaltia ateromatosa, és a dir, la disminució del calibre de les artèries per l’acumulació de plaques de greix, principal causa de patir un problema cardiovascular. També es va detectar, de manera precoç, malaltia renal al 15% de les persones visitades. A més, el 53% mostraven nivells alts de colesterol, el 33% amb nivells de sucre en sang suggestius de prediabetis, el 60,9% presentaven poca adherència a l’activitat física, el 36,9% obesitat i el 52,8% una adherència baixa a la dieta mediterrània.\nLa segona fase de l’estudi, del 2019 al 2021, permetrà veure l’evolució d’aquestes persones. A més, s’han inclòs més proves de diagnòstic precoç de malalties vasculars, com una bàscula de bioimpedància elèctrica, una nova prova per estimar el percentatge de greix i massa muscular de les persones citades. Es tracta d’un mètode de mesura no invasiu que es basa en les propietats elèctriques del cos humà, en la composició dels diferents teixits que el formen i en el contingut total d'aigua del cos.\nLa situació d’estat d’alarma ocasionada per la Covid-19 va motivar que el personal del projecte s’incorporés a fer tests de diagnòstic ràpid des del mes d’abril i fins a l’octubre de 2020. L’equip va col·laborar amb Atenció Primària del Departament de Salut amb la realització de 735 test serològics i 9.069 tests PCR, a 84 residències i 43 municipis. A més, es va realitzar un subestudi comparatiu per veure les seqüeles de la Covid-19 en participants del projecte. Aquesta anàlisi es va fer del novembre del 2020 al febrer de 2021, amb 270 persones (135 participants del projecte que han passat la malaltia i 135 persones que no l’han passat com a grup control).\nEl projecte del ‘Bus de la Salut’ ha rebut el reconeixement del Partenariat Europeu d’Innovació en Envelliment Actiu i Saludable (European Innovation Partnership on Active and Healthy Ageing, EIPonAHA), que és una iniciativa de la Comissió Europea, com a projecte capdavanter en l’envelliment actiu i saludable i la innovació. En concret, el projecte ha rebut la qualificació de quatre estrelles, la màxima que atorga l’EIPonAHA i aquesta és la puntuació que ha obtingut Catalunya com a ecosistema sanitari líder i referent davant les institucions i les organitzacions europees en l’àmbit de la innovació en l’envelliment actiu i saludable.\nLes persones que compleixen els criteris d’inclusió del projecte són citades al ‘Bus de la Salut’, on es realitzen diferents qüestionaris i proves, com l’espirometria i la presa de tensió arterial, entre altres. A més, se’ls recull una mostra de sang i una d’orina per guardar en un biobanc per a futurs estudis. Se’ls extreu una mostra sanguínia, punxant el dit, i se’ls analitza una petita mostra d’orina per saber com funcionen els ronyons, quin és el nivell de colesterol i altres paràmetres. Mitjançant una ecografia, es visualitza l’estat de les artèries caròtides (situades al coll) i femorals (situades als engonals). Tots els resultats queden registrats a l’historial clínic del pacient i el seu equip referent d’atenció primària determinarà les modificacions d’estil de vida o de tractament de forma individualitzada, en funció dels resultats.\nMarcel·lí Bermúdez és doctor en Genètica Molecular i Biologia Cel·lular, té estudis postdoctorals al Medical Research Council de Londres. L’any 2016 s’incorpora al grup multidisciplinari d’investigació clínica de l’IRBLleida i des de 2018 és el coordinador científic del ‘Bus de la Salut’. Combina la investigació amb docència universitària de grau i postgrau. Des de 2016 és professor associat de Medicina i Biomedicina del Departament d’Anatomia i Embriologia Humana de la UdL. Actualment, dona classes als graus de Medicina i Biomedicina, i al Màster d’Investigació Biomèdica, i és coordinador d’un curs d’experts en Ecografia vascular de la UdL.


Una mirada a l'estructura socioeconòmica de Manacor al primer terç del segle XIX. 1824-1828 - CENT PER CENT\nUna mirada a l’estructura socioeconòmica de Manacor al primer terç del segle XIX. 1824-1828\nSebastià Sansó va presentar aquesta comunicació a les Jornades d’Estudis Locals, que parteix d’una premissa: la riquesa que els arxius municipals contenen, i la necessitat de treballar-los per tal de conèixer la història més propera.\nAixí, Sansó esmenta documents, que a les prestatgeries de l’Arxiu Municipal de Manacor esperen pacientment la visita dels interessats en l’entranyable història del nostre poble. Perquè quan s’inicia una recerca, sovint passa que es troben, paral·lelament, interessantíssims documents que parlen del mode de vida dels nostres avantpassats, i així es troben testimonis, que, una vegada buidats, permeten confeccionar treballs com aquest.\nL’objectiu d’aquest estudi, doncs, és acostar-se a la realitat de Manacor en els inicis del segle xix, moment que tindrà una gran influència en la posterior evolució del poble. A partir de les dades extretes de la documentació de l’Arxiu, Sansó analitza els diversos elements que componien la societat local, incidint en aspectes concrets, al seu entendre poc tractats, i que són molt interessants per tal de conèixer un poc més el tarannà dels nostres avantpassats.\nUn qüestionari elaborat per les autoritats municipals, segurament a petició de l’administració estatal, constitueix l’eix primordial sobre els quals es fonamenta aquest treball, puix és una síntesi quasi completa de les diverses branques que conformaven la societat local, una combinació de dades empíriques i previsions de futur de l’activitat del municipi.\nEntre Sant Llorenç i Manacor hi havia unes 9.000 persones. 28 llocs de venda ambulant, 6 tavernes, 2 posades, 15 tendes com a drogueries i 8 botugues d’ultramarins… aquestes eren activitats presents al municipi, encara que l’agricultura era el sector més potent de Manacor, el conreu de secà vorejava les 19.500 quarterades, el conreu de reguiu eren 90 quarterades, 1446 de vinya, 300 d’oliveres, garrovers; d’arbres fruiters unes 1800 quarterades. El pinar abraçava unes 274 i la resta de secà unes 8600 quarterades.\nEl sector primari i la ramaderia eren els que aportaven més riquesa de Manacor. Agrupaven entre un 80 i un 95 per cent de la massa obrera. Una massa obligada a treballar per compte aliè, encara que tenien petits bocinets de terra que els permetien guanyar la subsistència. Un jornaler cobrava uns 5 sous per dia, excepte a l’estiu que hi havia les messes i podia arribar als 12 sous.\nEl sector industrial aportava menys, però encara quedaven més endarrerits el sector comercial i el de serveis. El blat era la collita més abundant, així com les faves i les figues, que eren collites bàsiques. El vi era també bastant important. Hi havia, curiosament, una producció mínima de safrà. El ramat estava format per vaques, ovelles, porcs, mules i someres… El blat, en els cinc o sis anys que abraça aquest estudi, s’havia encarit més d’un 40%, una pujada extraordinària.\nLes branques d’activitat eren: un 79% de jornalers, criats i treballadors; un 8,5 alimentació; higiene, vestit i calçat; 4.5 % construcció. Pel que fa a l’activitat industrial, els fusters i moliners eren els més actius i després venien els picapedrers.\nAltres productes de camp eren la llana, formatge, cera… En aquell temps el vi era de mala qualitat, i si no es consumia al poble, no hi havia possibilitat d’exportar-ho; s’havia de convertir en aiguardent. Italians de Nàpols i els seus voltants vingueren, perquè eren experts calderers.\nUn artesà manacorí, el 1823 tenia una paga que oscil·lava sobre una mitjana de cinc sous, tenint en compte que no tot l’any tenien feina. L’hospital o hospici atenia una mitjana de 80 individus, atesos tots ells per un infermer i una infermera. Pel que fa a les finances municipals, i pel tipus de contribució de l’Ajuntament, cal assenyalar que entre un 80 i un 90% era pel tresor real.\nQuan la gent havia de pagar la seva contribució es donava un volant; es cobrava cada tres mesos, perquè algunes quotes eren altes. Un 40% de la població era pobre, i al bell mig, l’església es duia també un bon pessic. Cal esmenar també el sistema d’alous, que es donaven quan es traspassaven finques. Totes aquestes taxes sumades eren una càrrega altíssima, tenint en compte el que cobrava un jornaler. Ja es coneix el dit: què val sa somada? Set sous i mig, aquesta és la dita, que prové d’aquestes taxes molt males de dur per a una societat de jornalers i treballadors.\nLlei audiovisual espanyola: un nou cop contra el català i les llengües minoritàries\n*A la foto: concentració davant el Congrés dels Diputats El passat dijous el Congrés dels Diputats va votar una llei audiovisual que és insuficient per al conjunt de les entitats…\nIdees de franc per sortir de l’atzucac\nEn Joan Roca escrigué fa deu anys "poc abans del cop d'estat militar de 1936, gairebé un 40% de la població activa de Mallorca es concentrava en les activitats secundàries,…\nJoc d’espies per vulnerar tots els drets\nFoto: El País Indigneu-vos. Pep Barrull Tornada del rei emèrit sense donar explicacions sobre possibles delictes molt greus i Valtònyc absolt a Bèlgica sense poder tornar Ho hem sabut fa…\nprevious post: A la recerca dels usos terapèutics de la marihuana\nnext post: SOS Turisme, la mamella estroncada


Khayala Isgandarova - Uniopèdia, el mapa conceptual\nKhayala Isgandarova (àzeri) o Hayala İskenderova (turc) (20 d'octubre de 1988) és una jugadora d'escacs turca d'origen àzeri que té el títol de Mestre Internacional Femení des del 2009.\n13 les relacions: Àzeri, Àzeris, Campionat d'escacs de Turquia, Escacs, Federació Internacional d'Escacs, Llista d'Elo de la FIDE, Olimpíada d'escacs de 2008, Olimpíades d'escacs, Sistema de puntuació Elo, Turc, Turquia, 1988, 20 d'octubre.\nLàzeri és una llengua turquesa parlada per uns 9.000.000 de persones a l'estat de l'Azerbaidjan, incloent-n'hi 414.900 a la República Autònoma de Nakhtxivan (Azerbaidjan)Official portal of Nakhchivan Autonomous Republic: i altres 20.000.000 aproximadament als estats veïns (sobretot a l'Iran, al territori d'Azerbaijan meridional).\nNou!!: Khayala Isgandarova і Àzeri · Veure més »\nDistribució de la llengua àzeri Els àzeris o azerbaidjanesos són un grup ètnic turc que habita principalment al nord-oest de l'Iran i a l'Azerbaidjan.\nNou!!: Khayala Isgandarova і Àzeris · Veure més »\nCampionat d'escacs de Turquia\nBandera de Turquia El campionat d'escacs de Turquia és un torneig d'escacs organitzat per determinar el campió del país.\nNou!!: Khayala Isgandarova і Campionat d'escacs de Turquia · Veure més »\nNou!!: Khayala Isgandarova і Escacs · Veure més »\nFederació Internacional d'Escacs\nLa Federació Internacional d'Escacs (FIDE) (en francès: Fédération Internationale des Échecs, FIDE) és una organització internacional amb l'objectiu de desenvolupar i difondre els escacs arreu del món.\nNou!!: Khayala Isgandarova і Federació Internacional d'Escacs · Veure més »\nLlista d'Elo de la FIDE\nLa llista FIDE inclou jugadors d'escacs que, mitjançant el sistema de puntuació Elo, superin els 1401 punts.\nNou!!: Khayala Isgandarova і Llista d'Elo de la FIDE · Veure més »\nOlimpíada d'escacs de 2008\nLogo de l'olimpíada d'escacs de 2008 Lolimpíada d'escacs de 2008 fou la 38a edició oficial de les Olimpíades d'escacs, torneig d'escacs organitzat per la Federació Internacional d'Escacs.\nNou!!: Khayala Isgandarova і Olimpíada d'escacs de 2008 · Veure més »\nLOlimpíada d'Escacs és un torneig d'escacs per equips, biennal, que enfronta equips nacionals d'arreu del món.\nNou!!: Khayala Isgandarova і Olimpíades d'escacs · Veure més »\nSistema de puntuació Elo\nEl sistema de puntuació Elo és un mètode per calcular la força relativa dels jugadors de jocs com els escacs o el go.\nNou!!: Khayala Isgandarova і Sistema de puntuació Elo · Veure més »\nEl turc (Türkçe AFI) és un idioma que és parlat com a primera llengua per més de 63 milions de persones arreu del món, i és la llengua turquesa més parlada.\nNou!!: Khayala Isgandarova і Turc · Veure més »\nNou!!: Khayala Isgandarova і Turquia · Veure més »\nNou!!: Khayala Isgandarova і 1988 · Veure més »\nEl 20 d'octubre és el dos-cents noranta-tresè dia de l'any del calendari gregorià i el dos-cents noranta-quatrè en els anys de traspàs.\nNou!!: Khayala Isgandarova і 20 d'octubre · Veure més »


Vinaròs ha viscut avui el primer acte de la nova edició de la Fira i Festes de Sant Joan i Sant Pere, amb un emotiu sorteig realitzat a l'Auditori Municipal per a triar a les pròximes reines de festes.\nDe les 34 dames que representen als diversos centres educatius i entitats locals aquest 2017, la sort ha fet que en aquesta ocasió les afortunades siguen: Carla Amela (reina infantil), de la Confraria de Pescadors de Sant Pere, i Blanca Jiménez, de l'Acadèmia de ball Locura.\n"Amb aquest acte dóna inici un any molt intens i emotiu en les vostres vides, que segur que recordareu amb molt de goig, de manera que us desitjo que aquesta sigue una gran experiència per a totes vosaltres", ha assenyalat el regidor de Cultura, Festes, Tradicions i Joventut, Marc Albella.\nL'alcalde Enric Pla ha afegit que aquestes joves representen el futur de la localitat i també les ha felicitat i animat a gaudir de totes les activitats programades, representant a la ciutadania des de diverses entitats, després d'aquest acte.\nFinalment s'ha desvetllat públicament quin serà el cartell anunciador de festes, una obra d'Adrián Lendínez que centenars d'assistents han pogut veure en directe.


L'Ajuntament ofereix tallers sobre noves masculinitats - Regió7 :: El Diari de la Catalunya Central\nL'Ajuntament ofereix tallers sobre noves masculinitats\nEs faran al Casal de les Escodines, en quatre sessions de dues hores cadascuna\nL'Ajuntament oferirà tallers als homes i joves de la ciutat sobre les noves masculinitats. Aquests tallers, que comencen avui, tenen com a objectiu explorar i qüestionar el model de masculinitat per «generar eines encaminades a construir nous models en els que els homes puguin sentir-se més representats i còmodes», afirma en un comunicat.\nEl taller es durà a terme al Casal de les Escodines, i tindrà una durada de 4 sessions de 2 hores cadascuna, els dimecres 19 de febrer, 4 de març, 18 de març i 1 d'abril, de 2/4 de 7 a 2/4 de 9 de la tarda organitzat pel Servei d'Informació i Atenció a la Dona Montserrat Roig i el Servei d'Atenció Integral LGTBI de l'Ajuntament de Manresa. És gratuït i va adreçat exclusivament a homes.\nEls dos serveis organitzen aquests tallers amb la finalitat que els homes puguin treballar al voltant d'altres models de masculinitats «mitjançant l'aproximació dels participants a la presa de consciència del poder i privilegis que la societat atorga als homes pel fet de ser-ho i l'impacte que això provoca en la comunitat i sobretot als mateixos homes».


revista balcanes | Notes al marge\n« matadepera, veus i mirades\n1 Octubre 2013 //\nEn el post titulat Rentrée productiva esmentava que he començat a col·laborar en una nova revista digital que tracta sobre la cultura, l’esport, la gastronomia i la realitat turística dels països del sud-est d’Europa, és a dir, i per ordre alfabètic, Albània, Bòsnia i Hercegovina, Bulgària, Croàcia, Eslovènia, Grècia, Itàlia (una concessió: no és un país balcànic), Kosovo, Macedònia, Montenegro, Romania, Sèrbia i Turquia.\nRevista Balcanes està impulsada per l’ONG Probalkanes i dirigida pel català Ginés Alarcón, periodista expert en tecnologies 2.0 resident a Kosovo que ha col·laborat en més d’una ocasió amb Contents Editors.\nDe moment hi he escrit un article titulat Albania: ¿la blanca o la montañosa?, sobre l’etimologia del nom del país, que relaciono amb els Alps i les poblacions pirinenques d’Alp, Olp, Rialp i Rialb, i un altre sobre solistes i grups d’altres parts d’Europa i dels Estats Units que fan música amb influències balcàniques, La balcanización del pop.\nLa maqueta de Balcanes és elegant i clara, com la majoria d’articles que inclou. Tant si us interessa la regió com si us interessa Europa en general, feu-hi una ullada. Gaudireu descobrint un món proper i alhora molt poc conegut.\nEtiquetes Albania, Balcans, Kosovo\nGinés Alarcón (@ginesalarcon) ha dit:\n1 Octubre 2013 a les 19:09\nGràcies Llorenç per donar a conèixer la revista. Com hi ha cert debat sobre quins paisos són o no balcans, hem pres aquest model, el de la composició política: http://es.wikipedia.org/wiki/Pen%C3%ADnsula_balc%C3%A1nica I hi ha una petita regió al nordoest que sí és balcans. Ara bé, justifica incloure-la? Doncs no ho sabem, però de ben segur hi haurà un article sobre el tema, a més de la seva relació intensa amb Albania.\nPer altra banda, també es considera Turquía habitualment pero en realitat és només un 10%. I a la llista no surt Hungría quan culturalment hi té molt a veure. Estem en procés d’aprenentatge així que ho anirem descubrint…


Mesures pels joves | www.viureaaiguaviva.wordpress.com\nPàgina d'inici > notícies\t> Mesures pels joves\nMesures pels joves\n27/06/2010 Deixa un comentari Go to comments\nEl nostre Ajuntament ens ha informat darrerament de dues mesures destinades als joves del poble. La primera és l’oferta de treball pels mesos de juliol i agost. Aquesta mesura, a més d’oferir feina, proporciona punts a l’hora de participar en convocatòries laborals a determinades administracions públiques.\nUna altra actuació és l’acord amb l’Ajuntament de Vilablareix, per permetre que els veïns d’Aiguaviva, puguin optar amb els mateixos drets que els del poble veí, a l’adjudicació d’habitatges de protecció oficial d’aquest municipi. Desgraciadament, a Aiguaviva, existeixen poques oportunitats per que els nostres joves es quedin al poble quan decideixen emancipar-se.\nConcurs Fotogràfic L’èxit d’avui consolida la Festa dels Templers


La Confraria de Pescadors de Calafell s'apaga: «no durarà massa temps»\nLa Confraria de Pescadors de Calafell es troba en una situació delicada. | Ajuntament de Calafell\nLa Confraria de Pescadors de Calafell s'esllangueix: «no durarà massa temps»\nLa pèrdua de la meitat de les embarcacions deixa l'entitat centenària tocada de mort\nper Marc Guitart 18/08/2021 06:00h\nLa Confraria de Pescadors de Calafell s'encamina cap a la seva desaparició. Fa un any, la Generalitat va ordenar que les tres barques calafellenques que estaven ancorades al Port de Vilanova passessin a ser d'aquesta confraria. Les al·legacions presentades a la Direcció de Pesca per part de l'entitat de Calafellvan ser desestimades, així com el recurs d'alçada.\nAixò significa que la Confraria ha perdut les tres barques més grans que li quedaven, i s'hagi quedat només amb dues embarcacions petites. Fa un any, el patró major de l'entitat, Joan 'Nani' Soler, ja va avisar que això podria comportar la desaparició de la Confraria de Calafell. Contactat de nou per TarragonaDigital, Soler es reafirma en les seves paraules.\n«Una situació molt injusta»\n«Actualment només queden dues barques petites a la confraria i, sigui per jubilació o pels problemes de pesca que hi ha, no crec que durin massa», se sincera. «Només ens quedaran els locals com un valor patrimonial, és una situació molt injusta», lamenta el patró major. Soler aclareix que, un cop perduts els recursos, només quedava la via judicial, que no van emprendre.\nTambé s'havia plantejat fer protestes involucrant la societat, però la resolució de la Generalitat va arribar en èpoques de nous confinaments. Ara, el desànim és molt gran, perquè la decisió ja està presa. «L'han pres de forma unilateral, sense cap voluntat política per part de la Generalitat», confirma l'alcalde del municipi, Ramon Ferré.\n«Un cop molt fort»\nDes de l'Ajuntament han donat suport a l'entitat en aquest procés, però les seves al·legacions també han estat rebutjades. La situació de la confraria no és més que un reflex de com es troba actualment l'ofici de la pesca al litoral de Calafell. «Sentimentalment és un cop molt fort, perquè una vegada vam ser coneguts com la platja de la fusta per la quantitat de barques que hi havia a la sorra», recorda Ferré.\nLa Confraria de Pescadors va néixer a principis del segle XX i va ser, durant molts anys, la màxima institució del nucli de la Platja. El seu impuls va ser cabdal per obrir el primer consultori de salut i un col·legi per als fills dels pescadors. També va contribuir en la construcció de la primera església de Sant Pere.\n«En el moment més àlgid hi havia entre dotze i catorze barques de pescar sardines, cadascuna amb una vintena d’homes a dins», recordava Soler. Una puixança que va començar a anar a la baixa als anys seixanta. Les dues barques que queden en aquests moments suposen el punt més baix d'activitat pesquera de l'entitat.\nTarragona i l'Ebre enceten una verema amb previsions molt més optimistes que el 2020\nCunit estrena el seu primer parc per a gossos\nAjuntament de Calafell Ramon Ferré Calafell Conselleria d'Agricultura, Ramaderia i Pesca pesca


Burocràcia: torni demà! - Diario de Mallorca\nBurocràcia: torni demà!\nEl popular creador de Mafalda, Quino, mort ara fa un parell de mesos, va crear un animal de companyia per a la seva protagonista, una tortuga, que li posà el nom de Burocràcia. En la primera vinyeta que surt, una amiga va a casa de Mafalda perquè té ganes de conèixer-la, però la tortuga està amagada dins de la seva closca. Aleshores Mafalda s’excusa dient que vingui un altre dia si vol veure-la. Això és una mica el que passa actualment amb les diverses administracions pel que fa a tramitacions i gestions, has d’anar-hi un munt de vegades perquè sempre et falta un document, alguna cosa que no va ser dita en el seu moment. «Però vostè no em va parlar que s’hagués de lliurar aquest resguard o pòlissa o declaració. Impossible que jo digués això, diu el funcionari, perquè no es pot fer el tràmit sense aquesta instància. Torni demà, si us plau, s’acostuma a dir», com si tinguéssim tot el temps del món, la qual cosa et provoca una sensació estranya, amarga, com si el teu temps no fos gens important. Precisament un amic meu, jubilat fa uns anys, ha pogut aconseguir finalment que un pou de la seva finca fos registrat després d’haver anat infinitats de vegades a la conselleria corresponent. La jubilació ha estat fonamental a l’hora de matricular el pou, ja que dia sí i l’altre també es presentava a les oficines per veure com marxava l’expedient, perquè a l’estar jubilat, deia, no tenia altra cosa a fer que molestar a l’administració. No era qüestió de papers, tot això ja estava en ordre, era simplement que un responsable o superior donés el vistiplau a l’assumpte. El fet és que després insistir tantes vegades i fer-se fins i tot pesat, finalment el gerent principal tot pitjant una tecla del seu ordinador va deixar resolt el registre del pou. Feia tants d’anys que havia anat al darrere d’aquesta diligència que en un segon, un simple segon, amb la pressió de la punta del dit mitger, es va solucionar d’una vegada per totes. Amb tot, hi ha infinitat de pous a tot Mallorca que encara esperen ser registrats i l’administració és lenta, molt lenta i, sobretot, poca gent per a gestionar-ho. Manca personal, es lamenten sovint; potser sí que manca personal, però cal posar-hi remei, i no seré jo qui dirà com s’ha de fer. Tot això ha quedat més agreujat amb la pandèmia de la covid-19, emprada com a subterfugi perfecte per a crear més morositat encara. En la web de la Seguretat Social, per exemple, quan vols demanar cita, és impossible aconseguir-la i si telefones és encara pitjor, ningú agafa el telèfon. I si alguna vegada tens sort, et contesta una veu mecànica, de robot, demanant-te que especifiquis el teu assumpte i a continuació et prega novament que formulis una altra vegada la pregunta, ja que no l’ha entès, fins que penges el telèfon cansat de tanta burocràcia. Una companya de feina em va explicar que el seu fill fa un temps va agafar un constipat molt fort, acompanyat amb una mica de febre, i va trucar al seu pediatre, ja que no es podia anar en persona al centre de salut si no era per un cas urgent, i el metge va demanar que l’infant es posés al telèfon i que tossis per tal de fer-ne un diagnòstic. Bé, fins a aquest extrem hem arribat. Els metges passen la consulta per telèfon i no veuen al pacient i sovint es planyen que no són pas telefonistes o recepcionistes. Ara passen un munt d’hores atenent als pacients per telèfon, de tal manera que sembla el consultori d’Elena Francis. Segons a quins llocs, fins i tot han tret les cadires obligant-te a fer les gestions dempeus, la qual cosa crea incomoditat en el moment de presentar els documents que has d’inscriure. A vegades en aquests llocs els administratius et miren com si et perdonessin la vida o com si diguessin quina paciència hem de tenir amb tots vosaltres.\nFa l’efecte, tot mirant el món, que avancem en tots els camps, tant científics com tecnològics que, certament, ens fan la vida més còmoda, segurament, però no vol dir que la faci més humana. En canvi, en l’àmbit de la humanitat, fem passos cap enrere, com els crancs. Només ens cal observar tot allò que està passant amb els immigrants en el moll d’Arguineguín a les Canàries, o aquells que s’ofeguen per la Mediterrània i tants d’altres que són rescatats per les ONG que per allà patrullen, sense trobar un port on descarregar-los, perquè la majoria de països es neguen o són reticents a acollir-los. Mentrestant la Comunitat Europea discuteix, una vegada i una altra, que s’ha de fer amb ells, talment com si fossin mercaderia, sense trobar mai el desllorigador que solucioni el problema. Manca generositat i si hi ha un país que els accepta, espera a canvi una recompensa, és el do ut des (dono si em dónes). Arribarà el moment que per dir bon dia!, o fins i tot quan es digui gràcies!, haurem de pagar. Pareix que ja no hi ha res gratis, tot té el seu preu.\nLa cantarella torni demà que sovint esgrimeixen algunes administracions, em recorda la sàtira de Mariano José de Larra (1809-1837), Vuelva usted mañana, dura crítica a la gestió pública d’un dels seus escrits més coneguts i que té més de cent setanta anys i que, malgrat el temps transcorregut, no ha perdut ni tan sols una coma d’actualitat i per això mateix, és més que recomanable tornar-lo a llegir. Ell parla d’un món hostil en el qual és gairebé impossible reconciliar individu i societat. En aquest Vuelva usted mañana, Larra crítica la deixadesa, la manca de civisme, la niciesa, la negligència, la insensibilitat, que ens fa veure com funcionen les coses en la nostra societat. D’altra banda, des d’un punt de vista, diguem-ne, més positivista o pràctic —segons el sociòleg Max Weber—, la burocràcia pot ser un bon remei davant el caos que provoquen algunes accions difícils de tramitar per a nosaltres. Els buròcrates tenen la funció de posar coherència i ordre a aquest caos. Per tant, demana un control legal, impersonal, eficaç i perdurable, que actuï de manera racional. Ara bé, aquí s’amaguen dues grans amenaces. La primera és que els funcionaris mai són responsables de cap acció, tan sols mantenen i perpetuen l’statu quo sense mai qüestionar-se si el que fan està bé o malament. La segona és que si hi ha alguna cosa que ha fallat sempre es pot donar la culpa al procediment o al sistema, sota l’argument que se seguien les normes establertes.


22 abril: La febre d’alta velocitat – pedrafoguera.cat\n22 abril: La febre d’alta velocitat\nPublicat el 22 Abril, 2008 per Esther del CampoIn Uncategorized4 Minutes Read\nEs comença a parlar dels possibles efectes de l’estació del Camp de Tarragona després de tres mesos de rodatge\n“Ara ja entenc el que vol dir Camp de Tarragona”. Amb aquesta expressió i una cara il·lustrativa, un taxista secuitenc narrava quina és la primera impressió d’aquells que tot just baixen d’un dels luxosos Alta Velocitat Espanyola i es troben enmig del no-res, concretament a Mas l’Hereuet. Després dels múltiples rebomboris –ara els taxistes, ara la senyalització, ara torna’m els diners pel retard- la vida continua a la flamant estació de trens d’alta velocitat anomenada Camp de Tarragona, ferint la sensibilitat dels reusencs.\nEls trens llisquen per les seves vies des del passat 19 de desembre, però el terra extremadament llampant i net del coliseu ferroviari confessa que no gaire gent l’ha trepitjat encara. Tanmateix, es vol vendre el monstre de ciment de gairebé 55.000 metres quadrats plantat al terme municipal de la Secuita, i vorejant Perafort, com un imant que atraurà un flux important de persones cap a un territori on abans la tranquil·litat era el pa de cada dia. Els més optimistes creuen que les 2 hores i 55 minuts de camí a Madrid faran de la Secuita i Perafort dues grans metròpolis a destacar en el mapa, i tot gràcies a un ànec de metall.\nBons auguris per l’estació del Camp\n«Més de 20.000 viatgers passen per aquest edifici cada mes», afirma rotundament Matías Ortega, supervisor comercial de l’estació del Camp de Tarragona. N’està ben orgullós dels primers passos a Tarragona d’ADIF, l’ens hereu de l’antiga Renfe i que és gestor de les infraestructures ferroviàries de tot l’Estat espanyol, ja que els 5.500 bitllets que cada mes es compren a l’estació demostren que la cosa rutlla. Així doncs, fent un simple càlcul es pot comprovar que els trens d’alta velocitat, de 350 places cadascun, no van buits però tampoc plens a vessar.\nPel que comenta Ortega, el futur és molt esperançador, sobretot amb la continuació de la línea d’ample internacional que espera que algun dia arribi a Barcelona i a la frontera francesa. De cara al 2010, Renfe Operadora, la companyia que s’encarrega de l’explotació dels ferrocarrils, perdrà l’exclusivitat d’ús dels rails i, a partir d’aquest moment, entraran en joc les empreses privades de transport ferroviari, tant de persones com de mercaderies, tot i que l’estació del Camp de Tarragona només es dedicarà als passatgers. Ara per ara, 6 empreses compleixen els requisits per a intentar fastiguejar el que havia estat el monopoli de Renfe, encara que «ja veuran si els convé arriscar-se o no» afegeix el supervisor quan explica que ho tindran ben difícil sense comptar amb subvencions del govern espanyol. L’abaratiment de costos que ha trasbalsat els aeroports amenaça seriosament a fer-se un lloc en el sistema ferroviari. Matías Ortega ho té present, però això no li treu la son.\nExecutius, madrilenys i satisfets\nEl que sí que li treu la son a la propietària de l’única cafeteria que per ara ha obert a l’estació són les queixes dels usuaris de les classes Preferent i Club dels trens AVE, que donarien el que fos per relaxar-se en una «sala VIP». Amb un cop d’ull ràpid a l’estació es pot comprovar que els únics que la poblen són els executius que complementen el seu vestit jaqueta amb la sobrietat del maletí i la corbata. «De moment, en aquest període de rodatge només hem atès a homes de negocis provinents de Madrid que es dirigeixen a la BASF i a la refineria», constata Miguel Rodríguez, empleat d’una de les dues empreses de lloguers de vehicles, «però esperem que canviï la tendència a partir de Setmana Santa i sobretot a l’estiu, quan les famílies acomodades viatgin».\nI és que creuen que el parc temàtic Port Aventura i les platges de la Costa Daurada seran, més que mai, un bon reclam. Tot i així, mentre la noia del taulell d’informació turística fa badalls per manca de feina i la jove de l’altra companyia de lloguer de cotxes es dirigeix a la cafeteria que «no té preus pensats en l’economia dels treballadors», l’encarregada de l’atenció al client explica que només té constància de dos retards dels trens el gener per culpa del temps, però que ara «tot va perfecte, els horaris i la velocitat» i que això es reflecteix en «la satisfacció dels viatgers». El que alguns usuaris no troben tan perfecte és que no hi hagi cap quiosc a la vora i les llargues cues per a validar el tiquet al pàrquing de 633 places; d’altres reivindiquen la «descentralització» i la ubicació de l’estació que «dóna dinamisme als petits ajuntaments dels pobles veïns».\nFins ara, la polèmica ha estat servida durant mesos per l’estació del Camp de Tarragona –o com s’hi vulguin referir- i fins que no hagi passat un temps prudencial no es pot parlar de problemes, ni de mancances ni de beneficis. Les noves perspectives per a la indústria, el comerç i el sector turístic són només esperances en boca de tots aquells qui treballen per a oferir el millor servei a l’usuari en una estació moderna i amb possibilitats. Temps al temps. De moment, tot aquell qui s’hi vulgui atansar per a formar la seva pròpia opinió no es perdrà pas, els cartells i indicatius cap a “Camp de Tarragona” s’han convertit en una autèntica plaga.\n* Reportatge escrit el maig de 2007 per a alguna assignatura que no sé ben bé quina era. Ara mateix n’estic intentant fer un altre i no em surten les paraules. Tinc la sensació que abans tot era més fàcil. Uf.\n25 abril: Caos →\n22 Abril, 2008 a les 19:48\nAra he entès això de l’AVE, era perquè els executius de Madrid poguessin anar a la BASF i la petroquímica. Tant costava que ens ho diguessin des d’un bon principi?\n23 Abril, 2008 a les 11:06\nHabia un tren que le llamaban Ave y discurria por una llana via plácida, adivina de que fruto seco hablo ?t’envio un rosa virtual i que tinguis una molt bona diada


Modernisme | Hop on Hop Off Barcelona\nEl moviment artístic que va definir Barcelona\nPrincipals obres del Modernisme\nEl modernisme va ser un moviment cultural que va sorgir a Occident a finals del segle XIX i principis del XX. A més de la vessant artística, a Catalunya el moviment va adoptar un caire polític, esperonat per la voluntat dels modernistes catalans de produir una cultura moderna i nacional.\nEl modernisme català es va desenvolupar a Catalunya i especialment a Barcelona al llarg d’unes tres dècades, aproximadament entre 1885 i 1920. Tot i que es tracta d’un moviment molt eclèctic, va destacar especialment per la seva arquitectura, caracteritzada per la inspiració en la naturalesa i les formes orgàniques i per l’ús de la línia corbada i l’asimetria.\nL’arquitecte modernista més important va ser Antoni Gaudí, que va deixar un impressionant llegat artístic a la ciutat de Barcelona, amb obres úniques com són la Sagrada Família, la Casa Batlló, La Pedrera o el Park Güell. Un altre gran mestre que va abraçar el modernisme va ser Lluís Domènech i Montaner, qui, a més de la Casa Lleó i Morera, va dissenyar l’immens conjunt de pavellons de l’Hospital de Sant Pau i l’original Palau de la Música Catalana. Per últim, cal destacar l’obra de Josep Puig i Cadafalch, que sovint va combinar l’estil modernista amb elements gòtics del nord d’Europa, com en el cas de la Casa Amatller o la Casa de les Punxes. Moltes d’aquestes construccions formen part de la llista del Patrimoni de la Humanitat de la UNESCO.\nPerò el modernisme també va tenir la seva manifestació en la pintura i en el disseny de cartells i mobiliari. Per contemplar la pintura modernista podeu visitar el Museu Nacional d’Art de Catalunya i, si voleu tenir una visió més completa del que va ser el moviment, entreu al Museu del Modernisme Català, que aplega obres d’art, mobiliari i objectes quotidians.\nGran part dels edificis modernistes es troben a l’Eixample al voltant de l’eix de Passeig de Gràcia que recorren tant la Ruta Vermella com la Ruta Blava del Barcelona Bus Turístic. Des de la parada Casa Batlló - Fundació Antoni Tàpies, podreu visitar la Casa Batlló, la Casa Amatller, la Casa Lleó i Morera i el Museu del Modernisme Català, mentre que la parada Passeig de Gràcia – La Pedrera us apropa a La Pedrera i a la Casa de les Punxes.\nLa Ruta Blava del Barcelona Bus Turístic té diverses parades des de les quals es poden visitar grans obres modernistes, com la Sagrada Família i l’Hospital de Sant Pau, des de la parada Sagrada Família; el Park Güell, des de la parada que porta el seu nom; la Casa Vicens si baixeu a Gràcia, o els Pavellons Güell, que es troben a l’avinguda Pedralbes, a la parada Palau Reial – Pavellons Güell. Si arribeu a la parada Tramvia Blau – Tibidabo, també podreu visitar la Torre Bellesguard.\nAmb la Ruta Vermella del Barcelona Bus Turístic podreu veure les obres modernistes que es troben a Ciutat Vella, com el Palau Güell, al que podeu arribar passejant des de la parada Colom – Museu Marítim, o l’impressionant Palau de la Música Catalana, accessible des de la Plaça Catalunya o des de la parada del Barri Gòtic.\nCom arribar a: Modernisme


El Món | Galdós final de cicle\n"El crèdit del PSC amb aquest tipus de tàctiques sembla que ha tocat fons"\nEl PSC, amb un líder i president de la Generalitat que no pot ni assumir fer-se la foto amb un lema com “Som una nació. Catalunya decideix”, és el gran damnificat d’aquest moment que tant flaira a final de règim i que tot apunta que és un final de cicle claríssim. Tot els surt malament. Tot se’ls gira en contra. No n'encerten ni una. No convencen ni els seus.\nQue a més el PSC hagi utilitzat tan grollerament la senyera com a instrument al servei de la seva tàctica política ofèn el catalanista més light. I tot al servei de no exposar el seu màxim mandatari a una foto incòmoda per al PSOE, per a Espanya. Fixin-se com ens hem de veure. Quin paper més galdós, no troben?\nPerò tot plegat ha quedat massa grotesc, massa explícit, massa injustificable. Vaja, que no ha colat. El crèdit del PSC amb aquest tipus de tàctiques sembla que ha tocat fons. I si finalment Montilla i els seus s’imposen a tota la resta, hauran aconseguit una victòria pírrica via xantatge de rebentar la unitat si no es fa allò que un únic partit exigeix. Una gran i immensa irresponsabilitat. Impropi d’una força que en la passada campanya pretenia vendre que “ningú no farà més pels catalans”.\nLa resta de partits i els ciutadans anònims, per responsabilitat, per sentit de país, perquè hi creiem, dissabte ens manifestarem malgrat el molt que la nostra màxima institució política ha fet aquests dies per desmobilitzar-nos. Perquè la gent s’hi abocarà. No en tinguin cap dubte. Perquè aquesta societat cada dia que passa té més clar que vol decidir. Per començar, en pocs mesos, sobre si vol seguir presenciant en directe un govern que sembla que estigui demanant un relleu a crits.


Els olímpics egarencs de waterpolo ja viatgen a Tòquio - Canal Terrassa\nEls dos equips de waterpolo, a l'aeroport Adolfo Suárez de Madrid\nEls olímpics egarencs de waterpolo ja viatgen a Tòquio\nLes delegacions espanyoles que participaran als Jocs Olímpics de Tòquio ja estant partint cap a la capital nipona al llarg d’aquesta setmana. Aquest djous ha estat el torn de les seleccions olímpiques de waterpolo, que abans d’agafar l’avió s’han fet la protocolària fotografia amb els responsables de la Federació Espanyola de Natació (RFEN) a l’aeroport Adolfo Suárez de Madrid. Per protocol Covid-19, no hi ha hagut els tradicionals contactes amb la premsa com en d’altres cites olímpiques.\nLa representació egarenca està integrada per cinc waterpolistes. En l’equip masculí hi figuren els terrassencs Álvaro Granados (CN Atlètic-Barceloneta) i Bernat Sanahuja (CN Sabadell). En el conjunt femení, hi ha tres integrants del CN Terrassa: l’egarenca Paula Leitón, la rubinenca Bea Ortiz i la madrilenya Pili Peña. A més, en l’staff tècnic femení també hi ha l’egarenc Jordi Valls, assistent de Miki Oca.\nEls dos equips olímpics buscaran pujar al graó més alt del podi. Actualment són els vigents subcampions mundials i, en els darrers Europeus de Budapest, el combinat femení es va penjar l’or i el masculí, la plata.\nTags: Álvaro GranadosBea OrtizBernat Sanahujacn terrassaJocs Olímpics TòquioPaula LeitónPili PeñaRFENwaterpolo\nEls veïns i veïnes del Pla del Bon Aire es manifesten contra el tancament d’oficines bancàries\nEl Terrassa FC renova el migcampista Manu González per dues temporades


Escombra, negre (Ferran Torrent)\nFERRAN TORRENT 22/05/2011 00:00\n260x366 Escombra, negre / SUSANA SUBIRANA Escombra, negre / SUSANA SUBIRANA\nen el magnífic canal Historia programen un documental del combat de boxa a Manila entre Cassius Clay (posteriorment Muhammad Ali) i Joe Frazier. Recorde el llibre que sobre aquell combat va escriure Norman Mailer, Rey del ring , el va titular, una petita obra mestra de seixanta o setanta fulls, del qual John Updike digué que el que més el sorprenia de Mailer és que alhora podia ser el millor i el pitjor dels escriptors. Bé, coses del gremi.\nEntenc el rebuig que la boxa provoca en molta gent, però deixem els prejudicis de banda i examinem les connotacions polítiques i socials que, com en el cas del futbol, hi ha al voltant d'aquest esport. Personalment, és l'aspecte que més m'ha interessat. Clay era un mestre marcant les pautes abans d'un gran combat, que s'anomenaven "Combats del segle". Contra Frazier, negre com ell, va aconseguir tornar-lo blanc, que la població negra el veiera com el representant de les classes dirigents nord-americanes i a ell com el líder que defensava els drets civils dels ciutadans de raça negra. No tinc al cap la llista de directors de cinema que basaren l'argument en la boxa, però Martin Scorsese i John Huston filmaren dues obres mestres, per bé que des d'angles diferents. Les recomane: Toro Salvatge i Fat city .\nUn exemple polític de la boxa, entre d'altres, als Estats Units, fou el combat entre Max Schmeling i Joe Louis. Hitler envià Schmeling a disputar el ceptre mundial dels pesos pesants a Louis, per demostrar la superioritat de la raça ària. Tots els blancs nord-americans es posicionaren a favor de Louis, quan per norma estaven en contra dels negres. Louis va perdre el combat. Els blancs s'indignaren. En el segon combat, Joe Louis va derrotar Schmeling al primer assalt. Els negres isqueren dels guetos a celebrar-ho, els blancs es mostraren satisfets. Setmanes després, en una entrevista, Joe Louis va declarar que ho havia fet per ell, per amor propi. El negre Joe Louis ha estat considerat com un dels millor boxadors de la història. De vell, a Louis, arruïnat, els blancs el contractaren perquè escombrara el Madison Square Garden.\nfermí puig és un tio esplèndid, generós i bon tertulià. Els amics es trien, els coneguts no, però jo els salude a tots. Un dels motius de satisfacció de pujar a Barcelona és veure'l. El Barça i la literatura és un dels nostres temes predilectes. Quan trobem un llibre interessant ens el recomanem amb entusiasme. També ens intercanviem opinions d'autors que ens agraden però que han badat a fi d'evitar-nos lectures insatisfactòries. Així que jo acabe la primera redacció d'una novel·la la imprimisc, l'enquaderne i li la done a llegir, perquè n'opine i contraste els canvis de la primera escriptura fins a la definitiva.\nSi ell m'explica els secrets de la cuina jo li mostre com es cou la cuina literària: el trajecte des de l'estómac (l'ansietat del primer escrit) fins a la resolució posterior on impera el domini del cervell. Fermí és un home interessat i identificat pels fenòmens de la societat valenciana. Em fa multitud de preguntes que jo li responc. La definició del que és un amic és complicada. Durant anys n'he tingut alguns convençut que ho eren. Aquí, el temps actua inexorablement. Fermí i jo passem mesos que ni tan sols ens telefonem; tanmateix quan ens comuniquem és com si ho haguérem fet el dia anterior (i quan ens trobem ens saludem amb l'efusivitat de dues persones que han passat anys sense veure's).\nno sé quines eleccions (potser a principis del 2000 o un poc abans) em telefonen des del Bloc que necessiten candidats als pobles. Com que en el meu ja n'hi ha un, en busque un altre per a Llocnou de la Corona (Poblenou), una pedania d'Alfafar. Vaig al casinet i veig Sebas, el Roget, jugant al parxís. Li dic: Dóna'm el carnet d'identitat. Immers en la partida me'l dóna d'esma. Faig dues còpies i les envie per fax a la seu del Bloc. Roget, vas a ser alcalde de Poblenou. Es descollona. Acaba la partida i fem una volta per la pedania: dos carrers, un d'entrada i l'altre d'eixida. Vint electors, si fa no fa. Ens desplacem fins a l'ajuntament, local que també és llar de jubilats. Preguntem pel pressupost. Quinze milions de pessetes. ¿Hi ha terme per construir? Si voleu construir la plaça... No tenen ni un pam de solar. Com que som dos paios honestos diem als jubilats que amb el pressupost celebrarem unes festes de colló de mico: la vedet Rosita Amores, orquestres, paelles... Au, ja hem fet el míting. Resultat electoral: ni un vot. ¿Què pretenien, que els asfaltàrem els dos carrers i els posàrem il·luminació?


Més de 300 persones i onze colles fan gran la X Trobada de Gegants de Solsona | Nació Solsona\nMés de 300 persones i onze colles fan gran la X Trobada de Gegants de Solsona\nper Redacció , Solsona, 10 de juliol de 2017 a les 10:58 |\nLa Colla Gegantera del Carnaval ha estat l'amfitriona de la 10a Trobada de Gegants de Solsona, en què participaren onze colles procedents de Catalunya, Andorra, el País Valencià, el País Basc i Madrid.\nCom ja és tradició, una vegada cada dos anys, la Colla Gegantera del Carnaval de Solsona organitza la trobada de gegants per tal de tornar els intercanvis realitzats amb diferents colles geganteres d'arreu del país.\nAl llarg del matí del dissabte van anar arribant les colles geganteres procedents de Tàrrega, Blanes, Barcelona, Manresa, Premià de Mar, Balsareny, Sant Julià de Lòria, Sant Cugat del Vallès, Torrejón de Ardoz, Legazpi i Benicarló. Malgrat el temps insegur al migdia, les colles van poder dinar tranquiles a la Sala Polivalent, i a la tarda, amb un sol radiant, es va poder fer la plantada a la Plaça del Camp, que va donar pas a una gran cercavila pel nucli antic, finalitzant amb la ballada de gegants a la Plaça del Camp i el fi de festa.\nFires i festes, trobada, Colla gegantera, gegants\nPer Anònim el 11 de juliol de 2017 a les 00:52\nSolsona está envoltada de diverses alternatives que no tenen a vejre amb els gegants, com l'agricultura i la ramaderia, articles fets a má i de productes propers i artesans, el problema es que a ningú l'hi interessa traure'n profit d'aquest tipus de turisme, ja que cada vegada es més reduit.\nD'acord amb de gegants tot l'any\nPer Anònim el 10 de juliol de 2017 a les 20:54\nA mi tampoc m'agraden i no hem de marxar del poble. Sempre gegants cansa i molt. Per cert q el del comentari gf a tu et donen de menjar, et paguen l'hipoteca etc etc\nPer Anònim el 10 de juliol de 2017 a les 20:24\nAixò és la tirania gegantera: "Si no t'agrade!n els gegants, marxa de Solsona". Aquest que diu això en deu viure dels gegants... Però quants solsonins són els que en viuen? I quants som els que els paguem? Tots els que paguem contribució i taxes a l'Ajuntament. Solsona necessita una mica més d'alçada que aquesta epidèmia gegantera.\nPer Anònim el 10 de juliol de 2017 a les 19:57\nSi no t'agraden els gegants msrxa de Solsona si ets tan Intel.ligent digues altres vies per explorar.\nGegants tot l'any?\nPer Anònim el 10 de juliol de 2017 a les 19:08\nHem d'explorar altres vies. Ens estem empobrint molt culturalment. Solsona és moltes més coses...


XAREL·10: de març 2017\nE881.- N'hi ha de primes i gruixudes / i per més senyes rodones. / Se'n serveixen molt les dones / i no són gota peludes. / Les puntes són ovalades, / degoten de tant en quan. / Sempre es porten al davant / i es mantenen estirades. / Han ocasionat disgustos / en cases molt importants, / fan vint centímetres justos / i s'agafen amb les mans.\nBy McAbeu a 20:15 5 comentaris\n881.- A la zona nord de l'illa de l'Escaquer hi ha una gran extensió gelada que poca gent ha aconseguit creuar. La primera expedició que se'n va sortir estava formada per cinc membres (Abel, Benet, Carles, David i Eudald) que van partir a l'aventura tots junts amb provisions per a cinc dies de camí. Després del primer dia, Abel no es va veure amb cor de continuar i se'n va tornar a la base prenent, és clar, les provisions necessàries per arribar-hi. Successivament, Benet, Carles i David van fer el mateix els dies següents, deixant al final tot sol a Eudald. Podeu calcular quants dies són necessaris per travessar aquella zona gelada si sabem que Eudald va poder fer-ho esgotant al màxim les provisions que li quedaven?\nBy McAbeu a 17:00 4 comentaris\nE880.- Tinc els ulls dintre la boca. / No menjo i bec a desdir, / tot quant a ma boca fiquen / pel nas em torna a sortir. / Estic sempre a la taverna / si en cercar-m'hi tens afany. / Molts em diuen que tinc llei / però ma llei és un engany.\n880.- Quina és la planta que es cultiva a gairebé tot el món, que es ven i es compra arreu però que en canvi no es fa servir per aliment, ni per vestir, ni per fer mobles ni tan sols per fer bonic?\nE879.- N'hi ha de llargues i de curtes, / de primes i de gruixudes, / i quasi sempre la dona / és qui les fa ser mogudes. / Tant si és llarga com si és prima / en el cap hi té un forat, / i tota ella és per tapar-ne / d'altres, estrets i eixamplats.\nBy McAbeu a 11:15 5 comentaris\nBy McAbeu a 14:00 4 comentaris\nE878.- Quan entro a ca meua / li plant es capell, / quan surto defora / se queda sense ell.\n878.- Per l'aniversari del meu petit nebot li he comprat un joc de construcció format per diferents figures de fusta. Cada figura pot ser d'un de tres colors (blau, vermell o blanc), d'una de les tres mides (petita, mitjana o gran) i pot tenir una de quatre formes diferents (quadrada, rodona, triangular o ovalada).\nSi sabem que el joc consta d'una figura de cadascun del tipus possibles, podeu dir-nos:\na) Quantes figures formen el joc?,\nb) Quantes figures triangulars hi ha?,\nc) Quantes figures són petites? i\nd) Quantes figures es diferencien de la figura «triangular vermella gran» en exactament dues característiques?\nDes del blog RELATS CONJUNTS ens proposen escriure un relat inspirat pel quadre "El matrimoni Arnolfini" (Jan van Eyck - 1434).\n- Estimat, em fa molt feliç que hagis comprat aquesta mansió per a que sigui la nostra llar després de casar-nos. Està tan plena de detalls luxosos que, miri on miri, tot m'agrada...\nBé, tot menys això que hi ha en aquesta paret. Em pots explicar perquè t'has encaparrat a penjar aquesta andròmina a la nostra alcova?. Si volies un mirall en podies triar un altre més gros que faria millor la seva funció i si el volies com ornament t'haig de dir que no em puc imaginar una cosa més lletja!\n- Em sap greu que no t'agradi, estimada, però t'hi hauràs d'acostumar. Aquest objecte és l'únic record que em queda d'allà on jo vinc i no hi penso renunciar.\nPer cert, i ja que has tret aquest tema, penso que ha arribat el moment d'explicar-te una cosa. Si ens hem de casar millor que no hi hagi secrets entre nosaltres. Així que escolta bé el que et diré i no m'interrompis fins al final per molt estrany que et sembli.\n- M'estàs espantant, Giovanni. Parla si et plau, t'escolto.\n- Doncs mira, i començant pel nom, t'he de dir que no em dic Giovanni Arnolfini. El meu nom real és John Arnold Finney i vaig néixer als Estats Units d'Amèrica. Un país que encara no existeix perquè Cristòfor Colom no descobrirà aquell nou continent que hi ha més enllà del gran oceà fins d'aquí uns 60 anys. I, de fet, no hauria de dir "vaig néixer" sinó que seria més correcte dir "naixeré" perquè jo vinc de vuit segles en el futur, de l'any 2245 per ser exactes.\nAquest objecte que tan poc t'agrada no és un mirall, és una màquina del temps portàtil. Funciona creant un petit forat de cuc individual que provoca una curvatura de l'espai-temps. Aquesta curvatura posa en contacte el passat i el futur, permetent així l'immediat desplaçament entre llocs i èpoques de qualsevol moment de la història. A mitjans del segle 23, aquestes màquines s'havien començat a comercialitzar i vaig ser del primers a comprar-ne una. La volia estrenar anant a l'Europa del segle XV, sempre m'havia fascinat aquesta època on l'Edat Mitjana deixa pas a l'Edat Moderna. El viatge va anar tal com estava previst però, per culpa de la meva precipitació, no vaig acabar de llegir tot el llibre d'instruccions i no vaig tenir en compte que, abans de marxar, havia de carregar completament la bateria de l'aparell. Quan va ser l'hora de tornar a casa, la màquina del temps va fer figa i em vaig quedar atrapat aquí. No pateixis que no va ser tan greu com pot semblar. Vaig aprofitar el meus coneixements històrics per prosperar i m'he convertit, com ja saps, en un ric i influent banquer. No enyoro la meva vida anterior, entre altres coses allà no et tenia a tu, però no m'obliguis a despendre'm d'aquest únic record d'un temps on no podré tornar mai.\n- És clar que no, amor meu. Ara que sé l'important que és per a tu, t'asseguro que a mi també em comença a agradar.\n- I ja està?. No em penses fer cap altre comentari?. Segur que no has entès res del que t'he explicat...\n- He entès que, quan funcionava, aquest mirall permetia fer viatges en el temps perquè el girava com si fos un mitjó posant en contacte el passat i el futur. No és així?.\n- Sí, exacte. És això mateix. Però, insisteixo, no hi tens res a dir?. No et sorprens gens?. No els trobes ni una mica estranys els viatges en el temps?.\n- Home, que no em veus?. Embarassada de sis mesos i ens casem d'aquí a quinze dies. D'això se'n diu «fer Pasqua abans de Rams». Estic acostumada a les giragonses temporals, no et sembla?.\nBy McAbeu a 11:30 8 comentaris\nE877.- Sóc rodó i no em fan rodar, / la mestressa em vol ben pla. / Serveixo per estalviar... / I més clar no puc parlar.\nBy McAbeu a 17:15 6 comentaris\nBy McAbeu a 12:30 8 comentaris\nE875.- Com més s'alça / més s'abaixa.\n875.- Dos amics van comprar fa temps dos rellotges de paret i estan tan satisfets d'aquella compra que des d'aleshores no en fan servir cap altre. Per desgràcia, ahir a la nit un d'ells va oblidar donar corda al seu rellotge i aquest matí se l'ha trobat parat. Evidentment necessita tornar-lo a posar a l'hora i, per fer-ho, decideix que anirà de visita a casa del seu amic que fa temps que li deu un cafè i així aprofitarà per veure quina hora marca l'altre rellotge de paret. Ho fa doncs així: Surt de casa seva al número 12 del carrer del Cucut, va caminant fins al número 48 del mateix carrer on viu el seu amic, pren un cafè amb ell, xerren una estona i torna a casa. Quan hi arriba posa el seu rellotge a l'hora exacta basant-se en l'hora que marcava el rellotge del seu amic. És possible això?. Com s'ho ha fet?.\nE874.- Un senyor, quan l'han purgat / i a la taula està ben posat. / de tot pren, de tot fa soc, / i està sempre sec i floc.\n874.- La seguretat de les dades a la xarxa és un tema preocupant, per això els experts aconsellen que canviem sovint les contrasenyes. Jo ho vull fer en la que utilitzo per accedir als serveis de la meva banca online. Actualment tinc una contrasenya numèrica de cinc xifres de manera que la tercera és quatre, les dues primeres formen el menor nombre que compleix que la suma de les seves xifres bàsiques és la meitat de la tercera i les dues últimes formen el segon nombre natural que té les mateixes propietats que el primer. I he decidit canviar-la per un número de sis xifres, de manera que les dues primeres siguin les dues últimes de la contrasenya vella i les quatre restants les obtindré agrupant de menor a major els factors primers que surten al descompondre en factors el nombre format per les tres primeres xifres de la meva contrasenya bancària anterior. He entrat doncs a la web del meu banc per canviar la contrasenya però sembla que m'he embolicat amb alguna de les xifres (no acabo d'entendre el perquè) i m'acaba d'aparèixer una pantalla on diu: «Intent 3 de 3. Introdueixi ara la contrasenya anterior i després la contrasenya nova per fer efectiu el canvi. En cas de nou error els seus comptes quedaran bloquejats. Posis en contacte amb la seva oficina. Gràcies per utilitzar els nostres serveis». Evidentment no vull anar a l'oficina per explicar que no he sabut fer un simple canvi de contrasenya online, així que us demano la vostra ajuda. Podeu recordar-me, si us plau, la meva contrasenya anterior i dir-me quina és la nova?\nBy McAbeu a 17:30 4 comentaris\nRecordeu com (i per què) vau entrar al món dels blogs?\nAquesta és la pregunta que ens fa en XEXU tot preparant la celebració del desè aniversari del seu "Bona nit i tapa't". En un post previ ens demana que escrivim un petit text d'unes 120 paraules explicant-li quines van ser les circumstàncies dels nostres inicis en aquest món virtual (que alhora també és ben real).\nSegur que tots recordeu com vau començar amb els vostres blogs, podem parlar-ne als comentaris però igualment us animo a fer cas a la crida d'en XEXU i a enviar-li les vostres particulars històries blogaires. Serà molt interessant llegir-ne tot el recull que ens presentarà en el seu post dels 10 anys.\nUn post que ha de sortir el proper dia 21, així que no us entretingueu gaire. Pel que fa a mi i encara que la meva història ja l'he explicat algun altre cop, ho torno a fer ara mateix...\nTot va començar el 2 d'octubre de 2008 quan un amic em digué que al poble havien obert feia poc una web que permetia crear i allotjar el nostre propi blog. Ell ja ho havia fet i a mi, que fins aquell moment ni m'havia passat pel cap aquesta possibilitat, em va fer gràcia provar-ho.\nAquella mateixa tarda va néixer «XAREL-10, el blog».\nEl primer que vaig publicar-hi va ser un comentari sobre un nou centre comercial recent inaugurat i, en una secció a part, vaig afegir-hi un enigma mental. No vaig tardar ni dos dies a decidir eliminar els «comentaris d'actualitat» i fer dels enigmes l'única raó de ser del blog... i així segueixo vuit anys i escaig després.\nI fins aquí el text que ens demana en XEXU que, com que sóc molt disciplinat, he fet de 120 paraules justes. Però, ja que m'he posat a recordar, m'agradaria complementar-lo afegint algunes dades més. Ho faig amb les següents...\n1.- De WordPress a Blogger:\nLa primera imatge de capçalera que va tenir el XAREL-10 va ser la que encapçala aquest post i el seu primer url fou http://xerraires.net/macabeu. Era un blog de Wordpress perquè XERRAIRES.net, la plataforma blogaire que l'acollia, estava basada en aquest sistema de gestió de continguts per internet. Jo no tenia cap problema en que fos així (quan t'hi acostumes WordPress és tan fàcil de fer anar com Blogger i, en certes coses, el supera) però em vaig trobar que la immensa majoria dels blogaires que anava coneixent eren de blogspot i, per fer més fàcil la interacció amb tots vosaltres i com que no tenia gens clar que XERRAIRES.net es mantingués funcionant durant molt temps més, vaig decidir passar-me a la casa gran de Blogger quan feia sis mesos que havia obert el blog. Per cert, vaig encertar en les meves prediccions sobre la desaparició d'aquella plataforma blogaire local i per això actualment la primera adreça del meu blog no porta enlloc però si voleu saber com era el XAREL-10 quan va començar, podeu anar a veure la còpia que fa un temps vaig publicar aquí:\n2.- El nom:\nSi unes hores abans de crear el blog no m'havia ni passat pel cap que mai en podria tenir un, molt menys tenia pensat un nom per posar-hi arribat el cas. Quan va ser el moment d'escollir-ne un podria haver anat per qualsevol banda però, com que sempre m'ha interessat molt el món del vi i m'han agradat moltíssim els jocs de paraules, vaig optar per posar-me el nick de "macabeu" (molt poc temps després ja vaig adoptar la variant escocesa de Mac McAbeu que encara mantinc) i batejar el blog aprofitant la famosa errada de Mª Teresa Campos recollida pel programa "Malalts de Tele":\n3.- Els enigmes:\nPer què un blog d'enigmes?. Doncs perquè sempre m'han agradat i en tenia uns quants de guardats que havia anat trobant i traduint al català per fer-ne un recull personal. El segon dia de blog vaig publicar-ne cinc més d'aquest recull (que aleshores era un simple document word) i aquella mateixa tarda vaig rebre els primers comentaris amb algunes solucions. També va ser així amb els següents que van sortir, en canvi el post sobre el centre comercial no va suscitar cap interès. Com a mi tampoc m'interessava gaire, aquesta és la veritat, vaig replantejar-me la primera idea (que tampoc és que hagués estat massa "plantejada", d'altra banda) i vaig decidir dedicar el blog només a compartir els meus enigmes mentals deixant còrrer els altres tipus de posts... i fins ara.\nParlant de reculls i com ja he explicat alguna vegada, aquell octubre de 2008 tenia recopilats exactament 150 enigmes mentals i 0 endevinalles. Per "culpa" del blog i gràcies a que sempre heu estat a l'altre costat intentant solucionar-los, espero arribar als 1000 de cadascun que és la fita que, ara com ara, m'he marcat a mi mateix i al LLIBRE (que ja fa temps que no és un Word sinó una base de dades de LibreOffice). Evidentment si avui he de destacar-ne algun, no pot ser altre que el primer de tots i, encara que el podríeu trobar fàcilment anant a l'inici de l'arxiu d'entrades, crec que es mereix que en deixi constància gràfica aquí mateix. Va ser aquest:\n4.- La interacció:\nAl seu post, en XEXU a més de voler saber què em va portar a aquest món (que ja us he explicat) també pregunta per què m'hi vaig quedar. A casa, d'això en diem ser un xafarot però, tot i així, li contestaré. La resposta a aquesta segona part de la pregunta és "la interacció blogaire". Publicar enigmes mentals està molt bé però trobar gent que es molesta a intentar solucionar-los és genial. I, mal m'està el dir-ho, això ho vaig aconseguir gairebé immediatament. Ja he explicat que el segon dia de blog vaig rebre els primers comentaris. El primer va ser d'aquell amic que em va engrescar a obrir un blog, l'ESTEVE. Lògicament els següents també van venir d'altra gent de XERRAIRES.net però ben aviat van aparèixer blogaires de lluny de casa que hi deien la seva. En aquest sentit em va ajudar molt el fet que, quan el XAREL-10 encara no havia complert el primer mes de vida, va tenir l'honor de ser BLOG RECOMANAT a la secció BLOGGIES del programa de ràdio EL MÓN A RAC-1.\nPer la meva banda, jo també em vaig interessar de seguida en el que oferien altres blogs que anava descobrint. Aviat la meva llista "Altres blogs" (que aleshores feia de forma manual) va anar creixent, mentre anava trobant més gent amb qui compartir interessos. Recordo gratament l'efervescència dels blogs d'aquells primers anys (els homenatges blocaires que es muntaven sovint, els meus sonets als jocs literaris d'en Tibau, els Premis C@TS i tantes altres iniciatives compartides en les que participava tant com podia). Ara tot s'ha calmat força (jo inclòs) però, ni que sigui a un ritme menor, la interacció no s'ha aturat mai i això és el que importa. Que per què continuo al món dels blogs?... doncs perquè vosaltres també hi sou. Ni més ni menys.\n5.- Un document històric:\nCom us he explicat, XERRAIRES.net va ser la plataforma blogaire creada al meu poble que va acollir els primers mesos de la història del XAREL-10. Ara ja fa una colla d'anys que va desaparèixer però al principi va ser força activa promocionant aquest món virtual i una mostra és el document que us enllaçaré a continuació. Es tracta d'un Powerpoint creat per presentar una xerrada sobre els blogs que es va fer el 21 de novembre de 2008. Són 21 diapositives que ens parlen sobre el que ens ofereix internet, ens anima a participar-hi obrint un blog i ens dóna instruccions i consells per fer-ho. Segurament en alguns aspectes ja s'ha quedat obsolet però encara que únicament sigui pel que té de document històric de la Catosfera, trobo que val la pena que li feu una ullada (i sinó almenys feu-ho perquè a la sisena diapositiva hi surto jo :-D). Aquí el teniu:\nBy McAbeu a 13:30 10 comentaris\nE873.- Jo aterro les cases, / jo les reforço també, / jo sóc a totes les cuines. / Endevina tu el que és.\n873.- Quants nombres de nou xifres hi ha que tinguin tots els dígits diferents?\nBy McAbeu a 17:00 12 comentaris


Sònia Serrano Subirà: “La sostenibilitat és una gran ocasió perquè les empreses siguin més eficients, més competitives i més resilients”\nMicrosites / BBVA Creant Oportunitats 03/04/2021\nSònia Serrano Subirà és gestora de sostenibilitat a BBVA Catalunya BBVA\nPer què la sostenibilitat és ja una peça clau per salvar el planeta però també per a les empreses?\n— Més enllà de per salvar el planeta, la sostenibilitat és una gran oportunitat per a les empreses per ser més eficients, més competitives i més resilients, tant en el context actual com per fer front a futures crisis.\nI les empreses en són conscients d’aquest escenari?\n— Ho són en gran mesura, però veiem que hi ha cert desconeixement de les més petites sobre el fet que ser sostenibles les pot fer més rendibles, ja que en general creuen que ser sostenible és car, però no és així.\nDes de BBVA, ¿com ajudeu en la transició ecològica a les empreses?\n— A BBVA, a més de donar-los suport amb solucions de liquiditat i finançament, volem acompanyar els nostres clients en la seva recuperació. Per això, els donem els coneixements i les solucions necessàries perquè els seus negocis puguin tenir una recuperació ràpida i de forma sostenible.\nFa anys que BBVA treballa per ser líder en transformació digital. La digitalització ajuda a la sostenibilitat?\n— Per descomptat. BBVA ha estat el primer banc del món en fer servir analítica de dades per calcular la petjada de carboni de les empreses;és un primer pas per implementar accions que ajudin a reduir les despeses en energia. En aquesta línia, hem arribat a un acord amb l’Associació Nacional d’Empreses de Serveis Energètics (ANESE) i amb ATEINSA per ajudar les nostres empreses clients a prendre mesures d’estalvi energètic i a gestionar subvencions en aquest àmbit.\n— Amb inversions per a la renovació dels equips de producció, la implantació d’instal·lacions d’autoconsum fotovoltaic i l’adopció de pràctiques de gestió energètica més avançades, les empreses poden reduir de manera significativa les seves despeses en energia i millorar la seva rendibilitat. En base a casos reals de projectes realitzats en diferents sectors, els estalvis es podrien situar entre el 10% i el 45% de la despesa energètica.\n— A BBVA vam adquirir el Compromís 2025, basat en tres línies d’actuació: finançar per contribuir a frenar el canvi climàtic i aconseguir l’assoliment dels ODS amb la mobilització de 100.000 milions d’euros entre els anys 2018 i 2025; integrar els riscos ambientals i socials associats a l’activitat del banc per minimitzar els potencials impactes negatius directes i indirectes; i involucrar tots els grups d’interès per impulsar de forma col·lectiva la contribució del sector financer al desenvolupament sostenible. Tot i la pandèmia, ja tenim 50.154 milions d’euros mobilitzats. També hem incorporat els riscos i les oportunitats del canvi climàtic a les nostres decisions d’inversió i de finançament. A tall d’exemple, acabem d’anunciar que BBVA reduirà a zero l’exposició a activitats relacionades amb el carbó, ja que deixarà de finançar empreses que hi estiguin vinculades.


Setmana de la Poesia de Barcelona: Els cors de Miquel de Palol\nParlem un xic amb Miquel de Palol, el guardonat d’enguany amb el premi dels Jocs Florals de Barcelona 2015 per l’obra Dos cors per una bèstia. Nascut a Barcelona el 1953, és arquitecte i autor de diferents llibres de poesia i narrativa, entre els que destaca El jardí dels set crepuscles. El llibre guanyador dels Jocs Florals sortirà la propera tardor a Proa edicions, on ja hi va publicar el seu darrer recull Aire amb cel de fons (2012).\nEl títol fa referència a una partició i no pas a un destinatari. Així, es tractaria de “dos cors a canvi d’una bèstia”, subratllava l’autor durant la roda de premsa de presentació de ‘La Setmana’ (evitant possibles confusions amb “Dos cors per a una bèstia”). El llibre, que funciona com un sol poema, és un cicle de variacions al voltant del pas del temps i com aquest erosiona els sentiments, ja no tant el desig com la meditació, tot des d’angles diferents i dit des d’un ‘Jo’ que també vol ser el del lector. Potser ens ho aclarirà ell mateix en la cerimònia d'entrega que es farà demà dia 12 a les 19.00h al Saló de Cent de l'Ajuntament de la ciutat.\nA continuació, la conversa que vam mantenir:\nMiquel de Palol, al recital "Espais de poesia" d'Alella\n1) Miquel, què et va portar a presentar el llibre als Jocs Florals de Barcelona? I què et suposa haver-ne estat el guanyador d’enguany?\nL’oportunitat de tancar un cercle de records. El primer premi que vaig guanyar va ser la Flor Natural dels Jocs Florals de 1974, que es feien a l’exili, aquell any a Amsterdam. Tenir-lo el 2015 té una dimensió sentimental, tot i que en l’aspecte estrictament literari no significa res. Pobre l’autor a qui un premi li canvia els plans de la seva obra.\n-Depèn del que hi vagi a buscar, i des de quina circumstància personal. Companyia, complicitat, desig, melencolia [ni malenconia ni melancolia: MELENCOLIA] nostàlgia, ira.\n-Les dues coses alhora. Per més inflexió o ruptura que hi hagi en un llibre, sempre tindrà continuïtat amb treballs anteriors, i per més continuista que sembli, els individus canviem constantment, i sempre hi haurà alguna cosa diferent.\n4) Ets un autor prolífic: narrativa, poesia, assaig... què et porta a escollir un gènere o un altre?\n-No em tinc per un autor prolífic, m’agradaria ser considerat per altres atributs. L’elecció del gènere no és ni apriorística ni conseqüència de res, sinó que va lligada a la d’altres elements: argument, intenció expressiva, referents, destinatari o destinataris.\nMiquel de Palol (Font foto)\n5) Llegeixo a la Viquipèdia –corregeix-me si és fals- que vas deixar de fer d'arquitecte per dedicar-se exclusivament a la literatura i la poesia. Potser eren altres temps. En l’actualitat la pregunta és -no per tòpica menys obligada-: creus possible guanyar-se el pa en literatura i poesia avui?\n-Si per guanyar-se el pa en literatura i poesia entenem viure de drets d’autor, tret dels autors de gran èxit, que comptaríem amb els dits de les mans, la resposta és “no”. Però si hi afegim actes públics, articles de premsa, traduccions, classes i altres activitats relacionades amb les lletres, “possible” és una qualificació raonable.\n6) Has publicat més de vint llibres de poesia al llarg de quaranta anys, la qual cosa em porta a una altra pregunta obligada: com veus el panorama editorial i poètic català actual?\n-Més de vint no (si se’m permet la precisió), si no hi comptem les plaquettes i alguna petita edició no venal; en conjunt són setze. Vet aquí una qüestió d’abast molt ampli que no es pot liquidar amb quatre ratlles. Per no deixar-ho en blanc, detecto un cansament estructural del sistema tradicional, difícilment recuperable, i un impuls renovador molt interessant en petites editorials en general menades per poetes joves, o no tan joves, que segueixo amb atenció.\n7) I ja per acabar: projectes de futur? Algun nou llibre a les mans? Què n’hem de fer de la cultura (catalana i no)?\n-Sempre hi ha algun llibre més a la cadena de muntatge, en fase de planificació, de redacció i de correcció. Ara mateix, un altre llibre de poemes, tres nouvelles i una novel·la. Què en fem de la cultura? Els qui la fem, o intentem fer-la, no podem aspirar a gaire més que a realitzar-la cadascú el millor que pugui. Aquesta és una pregunta pels polítics, pels empresaris, pels gestors de patrimoni. Tractar la cultura, tal com està fent aquí [vols dir “s’està fent”, referit al nostre país?], com un producte d’entreteniment del qual s’espera un rendiment material, depèn de l’humor i del sentit tràgic de l’existència de cadascú, és criminal, o tan sols idiota.\nMiquel de Palol, foto de Robert Ramos\n8) [Sobre una pregunta que t’hauria agradat respondre: tria la teva aventura]\n-La trio: cal haver tingut tracte directe amb el mal, com va dir un, per reunir en tu mateix la prudència de la serp i la innocència del colom? Cal haver follat amb més de cent cossos diferents per mirar als ulls la fera de l’amor? Cal haver menyspreat la mort al mig de la tempesta i a la vora del penya-segat per respirar la vida amb compassió? Us ho deixo en forma de pregunta.\nBenvolguts i benvolgudes, amb l'acte d'entrega dels premis dels Jocs florals es desprecinta 'La Setmana'. Hi seran benvinguts!\nPublicat per Ramon Boixeda a 5:10


Curtmetratges d’animació a cura de Marcel Pié – La Volta\nCurtmetratges d’animació a cura de Marcel Pié\nPresentació de la selecció dissabte 26 de setembre a les 17:30 h a la plaça de l’Assumpció 25.\nL’ALTRA MEITAT DEL FILM (1)\nAl voltant de l’animació s’agrupen persones de perfils professionals molt diferents: il·lustradors, dissenyadors gràfics, realitzadors i artistes visuals. I encara que les seves inquietuds, interessos o gustos poden no ser els mateixos, tots ells coincideixen en tenir una especial predilecció pel moviment, pel moviment a seques. Com deia el nostre estimat Norman Mclaren (2), “l’animació no és l’art dels dibuixos que es mouen sinó del moviment que es dibuixa”, i el moviment és el primer de tot, i no hi ha res més divertit en el món que el moviment. L’aforisme d’en McLaren, no funciona tan bé si ens referim al cinema convencional, perquè la càmera agafa prestat el moviment de l’acció que es desenvolupa al seu davant, mentres que l’animació no té més remei que crear-lo. Aquest interès pel moviment en sí, per la seva gènesis, provoca en la majoria d’animadors un trastorn obsessiu (encara per diagnosticar) que els permet estar dibuixant durant hores imatges gairebé idèntiques i sentir un plaer genuí. El motius d’aquest plaer són del tot desconeguts, alguns el comparen amb l’estat de profunda concentració que els budistes assoleixen quan reciten mantres (3), altres amb l’estat d’alienació que provoca el treball en cadena. I si bé és veritat que la reiteració pot ser alliberadora o subjugant, jo m’inclino per un motiu més indescriptible. La meva impressió és que l’animador projecta en cada un d’aquests fotogrames el moviment latent, i com que no el pot veure l’imagina representat en la pantalla. Aquest plaer el troba en l’inevitable el·lipsis que separa els fotogrames, allà és on habita el moviment, és l’espai on es produeix la màgia (4). L’animador és addicte a aquesta màgia, li encanta descobrir com el moviment creix persistentment entre fotogrames de tota mena, i furga entre les imatges com un arqueòleg entre les restes d’un jaciment. Paradoxalment, és en aquesta altre meitat invisible del film, on el moviment es visibilitza, i on la personalitat de cada animador es fa evident (5). Catalunya ha estat sempre un bon viver d’arqueòlegs del moviment, i aquesta sessió vol ser un petit reflex d’alguns dels millors exponents.\nLos cielos cabizbajos – Vídeoclip Lagartija Nick – Laura Ginès i Pepón Meneses – 2019 – 6’22”\nEl moviment s’escola entre tota mena de imatges i tecnologies. La Laura i el Pepon el troben entre les fotografies d’una càmera Oktomat Lomo de 8 lents i en el comportament imprevist d’un programa de translació de formes pixelades (El programa Tinker Yonder de l’animador Tedd Wiggin). Tecnologies analògiques i digitals al servei d’una mateixa idea, el moviment que neix en els marges.\nXIX – Vídeoclip Hidrogenesse – David Domingo – 2015 – 3’51”\nEl nostre segle no només està saturat d’imatges sinó també de moviment. David Domingo (a.k.a. Stanley Sunday) agafa prestat aquest moviment de l’univers visual contemporani per representar un segle XIX esperpèntic. La promesa de la industrialització, d’un progrés imparable i alliberador, sembla ara una broma. Potser el nostre segle recarregat d’imatges simplement és una parodia del segle XIX.\nJIMII: Bailar – Dedociego (Ana Gale i Joaquín Urbina) – 2017 – 3’31”\nA vegades per trobar el moviment només has de mirar a través d’una lupa. El canvi d’escala magnifica la textura i ens permet endinsar-nos en un món fet de tinta i paper, així com de les seves trames, distorsions i imperfeccions. Dedociego mostren un renovat interès pel cinema abstracte i les possibilitats visuals de la música amb una tradició tan llarga com el cinema, que va de Walter Ruttman, Hans Richter o Viking Eggeling als videojockeys de l’actualitat.\nStorms – Colores (Para Lole Pt. 2) – Martin Allais – 2014 – 3’02”\nAmb una lupa encara més potent descobrim un món que es mesura en àngstroms i que està fet d’enllaços químics i estructures moleculars. Aquest món no es pot filmar amb una càmera i potser per això és un univers ric en representacions. Storms és una recreació colorista en stop motion, talls de plastilina (animació per seccions en estrats d’una peça de plastilina), formes líquides i formes animades, de l’univers microscòpic.\nBlanc Festival – Open titles – Olga Capdevila i Genís Rigol – 2015 – 2’32”\nLes lleis del dibuix animat a vegades són tan indesxifrables com les lleis de la física quàntica. Un dels principis més emblemàtics de l’animació clàssica és la del squash and stretch (aplastar i estirar), segons el qual la deformació dels objectes o personatges permet emfatitzar la sensació de pes, flexibilitat o velocitat. Recollint una tendència que es remunta a les primeres animacions de Mickey o a les sèries animades de Tex Avery o Chuck Jones, Olga Capdevila i Genís Rigol fan una interpretació grotesca d’aquest principi, i el converteixen en protagonista.\nCalifornia Inspires Me: Mark Mothersbaugh from Devo – Manson – 2015 – 3’39”\nEl curt és un relat en primera persona de la infància de Mark Mothersbaugh, líder de la banda new wave Devo. L’animació és una eina perfecte per reconstruir la memòria d’una persona, ens permet situar-nos en un lloc entremig entre el món que ens envolta i el que som capaços de recordar, un col·lage animat fet de fragments, dibuixos distorsionats i imatges desenfocades.\nPeriquito Doppelgänger, Mirage i no – Pere Ginard – (2014-2018) – 40”\nAixò és el que pot passar si el Pere Ginard té un bolígraf, un paper i una mica de temps. L’animació és moviment però no té perquè ser acció. A vegades un curt animat pot ser una nota a peu de pàgina, una petita aclaració o un punt i final.\n(1) Les notes a peu de pàgina d’aquest text són només pels més obsessionats amb l’animació.\n(2) Animador entre animadors i un dels màxims exponents de l’animació experimental.\n(3) L’animadora Lourdes Villagómez parla de la repetició en el seu text The joy in repetition i reivindica el seu caràcter terapèutic: “Recomanat per professionals colapsats, professors i/o coachs d’animació. Un petit fragment: “Se sabe que al animar, el cuerpo entra en trance y opera en un timeline paralelo a la realidad, ya que se activan regiones del cerebro que disminuyen el ritmo cardiaco y respiratorio –de ahí que muchos animadores aparenten una edad menor a la real (como en todo, el exceso ha llegado a causar problemas en el desarrollo de algunos individuos, sobre todo en el sector de la animación 3D de efectos especiales y videojuegos)”. The Joy in Repetition, Lourdes Villagómez (2010).\n(4) L’aforisme de Norman Mclaren també fa referència a aquest espai entre fotogrames. “El que passa entre fotogrames és més important que el que passa en cada fotograma. Per tant, animació és l’art de manipular els intersticis que hi ha entre fotogrames”.\n(5) Això és dir el que ja deia el reconegut animador Alexandre Alexeïeff d’una altre manera. “La síntesi cinematogràfica és pot concebre no només com una sèrie d’imatges, sinó també com una sèrie d’el·lipsis entre les imatges. Aquesta sèrie d’el·lipses l’anomenaré l’altra meitat de la pel·lícula. (…) L’’altra meitat de la pel·lícula, el treball pur de l’animador.”


Parlem de sexe i vampirs. Parlem de José Ramón Larraz | Els Bastards | Blog en català de cinema, sèries i tot allò que envolta el món audiovisual\n17 setembre, 2013 Comentaris (2) Visualitzacions: 1271 Cinema Víctor Gonzàlez\nAquest setembre va morir el millor director català de cinema explotation i slasher amb un ressò pràcticament nul per part dels mitjans de comunicació del nostre país. Estic parlant de José Ramón Larraz, nascut a Barcelona el 1929 i que va començar la seva carrera com a dibuixant de còmics i fotonoveles a principi dels 50, …\nParlem de sexe i vampirs. Parlem de José Ramón Larraz\nAquest setembre va morir el millor director català de cinema explotation i slasher amb un ressò pràcticament nul per part dels mitjans de comunicació del nostre país. Estic parlant de José Ramón Larraz, nascut a Barcelona el 1929 i que va començar la seva carrera com a dibuixant de còmics i fotonoveles a principi dels 50, essent un dels principals dibuixants d’El Coyote de José Mallorquí.\nEl 1954 sortiria de l’encartonada Espanya franquista per anar a França i Bèlgica i treballar a la revista Spirou. Una de les seves creacions més famoses va ser Paul Foran sota el pseudònim de Gil, una joia del còmic basada en un aviador que passa aventures sobrenaturals de caire alienígena i monstruós i que alguns vàrem llegir amb avidesa. Va ser a Brussel·les on l´any 1964 sortiria de farra amb Morris, el creador de Lucky Luke , i Pierre Culliford (conegut com a Peyo) amb el que, en una nit de borratxera, dibuixarien junts als set nans fornicant amb la Blancaneus i de la que sortiria la idea dels famosos barrufets blaus.\nEl 1968 coincidiria en un cinema de la capital belga amb Josef Von Sternberg. Segons Larraz, el director austríac i ell estaven sols a la sala veient un film de terror de la Hammer, i va ser Sternberg el que se li va apropar per demanar-li l’opinió sobre la pel·lícula. Varen acabar sopant en un restaurant parlant de la Marlene Dietrich a El Angel Azul o de com O’Selznick va acomiadar a Sternberg de Duelo al Sol per negar-se fer més primers plans de la Jennifer Jones; ¨Llençat al carrer i fes films. La manca d´experiència és un avantatge. Tens una ment oberta, sense prejudicis¨, li va aconsellar Sternberg aquella nit.\nLarraz va aleshores decidir convertir-se en director de cinema. Whirpool (1970) va ser el seu primer film. Rodat a Londres, la pel·lícula apuntaria les obsessions del director amb el sexe (l’eros) , la violència (el tanatos). Symptoms (1974) seria poc després la seva entrada a Canes, representant el Regne Unit amb un film de terror i apuntalant les bases del seu cinema; escenaris petits i atmosfèrics dels camps anglesos, grup d´actors mínim (tres o quatre), enquadraments cuidats com si fossin quadres pictòrics i escenes viscerals de sang i fetge amb molt de sexe. Els crítics es van quedar literalment al·lucinats. Aquell director menut de l´Espanya franquista havia trencat amb els esquemes del gènere. Ni la productora Hammer s’havia atrevit mai a tant.\nLarraz però es superaria poc després amb Vampyres (1974). Aquesta joia és sens dubte una de les millors pel·lícules de terror de la història del cinema. La crítica britànica i americana es va fondre literalment davant les imatges del film i encara ara Quentin Tarantino i Francis Ford Coppola la mencionen com una de les pel.lícules que els ha marcat més a les seves vides. No és només el sexe lèsbic, les escenes grotesques o l’atmosfera dels plans; és també la trama, memorable, excepcional i increïble que deixa en calçotets a tot el cinema de James Wan. Larraz coneix a la perfecció les històries d´horror de d’Arthur Machen i les trasllada (indirectament) amb un toc de modernitat a la pantalla deixant l’espectador amb la boca oberta. Explica el director que Vampyres va passar la censura britànica ja que el responsable de retallar les escenes de sexe es va posar tan calent que les va considerar apropiades per l’audiència adulta (!). El film no ha envellit, ben al contrari. Segueix essent una obra mestra.\nA final dels 70 tornaria a l´estat espanyol de la mà de José Frade dirigint films de riure i de caire eròtic com El Periscopio (1979) o Los Angeles de Fuego (1979), i rodant alguns capítols de la sèrie Goya (1985) i Las Aventuras de Pepe Carvalho (1986). Va acabar malauradament la seva carrera amb produccions de terror marcianes amb diners nordamericans que no arribaven com Al Filo del Hacha (1988). Quan es va retirar a principi dels 90 va rebre un parell de premis honorífics (Sitges el 2009 o Crypshow el 2012). queixant-se de que ningú al seu país ¨li havia fet putu cas¨ a excepció dels crítics de cinema Diego Galán i la incombustible Maruja Torres.\nRespectat al món anglosaxó i despreciat a l’Estat espanyol, José Ramón Larraz és encara una gemma a descobrir per molts. Recordem-lo ara que està mort. Almenys d’aquesta manera li farem justícia.\n» Cinema » Parlem de sexe i vampirs. Parlem de José Ramón Larraz\n2 comentaris to Parlem de sexe i vampirs. Parlem de José Ramón Larraz\n17 setembre, 2013 a les 6:50\nVaig corrent a cercar Vampyres!!!\n17 setembre, 2013 a les 8:37\nNo el coneixia. Gràcies per recordar-lo, en el teu cas, i per descobrir-lo a gent com jo.