Diputació de València i Generalitat coordinaran les ajudes per danys de l'incendi de Llutxent - Diari Jornada\nCua de vehicles a Pinet. Tornada a casa dels desallotjats. FOTO: EFE/Natxo Francés\nLa prioritat serà restablir les infraestructures i els serveis danyats, amb especial atenció a la situació de les persones que s'han vist afectades per l'incendi\nDiputació de València i Generalitat coordinaran les ajudes per danys de l'incendi de Llutxent\n| 09 d'ag, 2018 - 18:14\nLa Diputació de València coordinarà al costat de la Generalitat ajuts per cobrir els danys causats per l'incendi de Llutxent (Vall d'Albaida). La prioritat serà restablir les infraestructures i els serveis danyats, amb especial atenció a la situació de les persones que s'han vist afectades per l'incendi.\nEn un comunicat, la corporació provincial ha assenyalat que prop de 350 brigadistes de la Diputació i 50 efectius del Consorci Provincial de Bombers amb 17 vehicles han participat en l'extinció de l'incendi, estabilitzat aquest dijous. Així mateix, ha indicat que ha començat a treballar en aquestes ajudes i que estarà en tot moment a disposició dels municipis afectats.\nEl president de la Diputació, Toni Gaspar, ha assegurat que «la urgència, des del moment en què es va declarar l'incendi, era la protecció de les persones i l'extinció del foc», però ara es comença a treballar «al postincendi, pensant en l'escenari en el qual articular i coordinar al costat de la Generalitat les ajudes per a pal·liar els danys i resoldre els problemes causats».\nEls efectius de la corporació, amb diferents responsables d'operacions que han estat coordinats per Emergències de la Generalitat, es completen amb els equips tècnics que al seu torn han dirigit l'operatiu mobilitzat en les muntanyes de la Safor i la Vall d'Albaida des les sales de control de Divalterra i el Consorci provincial de Bombers.\nDes de l'àrea de Carreteres de la Diputació, en coordinació amb la Guàrdia Civil, s'ha procedit al tall i la senyalització de la CV-675, entre Gandia i Simat, i la CV-608, de Llutxent a Pinet. Un cop estabilitzat l'incendi, esperen que les dues vies, incloses en la xarxa provincial de carreteres, puguen reobrir-se en les pròximes hores.\nSegons han destacat els responsables de l'àrea de Carreteres de la Diputació, la CV-608 presenta un bon estat i podrà reobrir en el moment en què ho autoritze la Guàrdia Civil, mentre que pel que fa a la CV-675 de Gandia a Simat, la via haurà d'adequar-se i netejar-se abans de la reobertura, ja que hi ha trams afectats en què cal avaluar els desperfectes.


Programa: Così fan tutte (Mozart-Da Ponte) Freiburger Barockorchester. Cor de Cambra del Palau de la Música. René Jacobs\nReviure i escoltar Così fan tutte –en un present en què la infidelitat (masculina i femenina) ha perdut la condició de tabú ètic i de trencament de l’ordre social i en què la frivolitat emocional és la pauta prototípica de la majoria de mamífers d’occident– resulta més oportú que mai, sobretot per recordar que l’òpera del binomi celestial Mozart-Da Ponte no ens parla tant sobre la inconstància d’homes i de dones pel que fa e ls sentiments i els compromisos adquirits, sinó que més aviat destaca que la vida sentimental que intuïm espontània i els seus contractes socials resultants, especialment en el cas de l’amor, es mouen per viaranys absolutament calculables i matemàtics. Aquesta, doncs, no és pas una història de dues dones infidels als seus marits, sinó la narració d’un intercanvi de parelles que –de no descobrir-se la cínica i deliciosa trama de Don Alfonso– funcionaria exactament igual de rebé que en la predisposició inicial.\nCosì fan tutte és potser l’obra més contraria als preceptes del romanticisme filosòfic, car ens explica com –en el fons– viure entre convencions no ens fa menys dissortats i que la nostra condició d’éssers únics, sentimentalment diferenciats, és absolutament fal·laç. Si alguna cosa demostra, per tant, el final del casori accidentat entre els quatre pallussos de l’òpera és que la importància dels contractes només es demostra quan aquest són fal·libles i es traeixen. Què cal fer quan hem palesat que la llei de la convenció social és arbitrària i la podem trencar sense que passi res? La resposta de Mozart i Da Ponte és ben clara: seguir-la més que mai, amb més bon humor i amb més radicalitat que mai, i sobretot sense fer gaire el ploramiques ni el cursi. Què cal fer quan tot es demostra fal·lible? Continuar jugant, i calcular la nostra supervivència sense fer gaire moralina. Novament, una òpera de 1790 ens regala moltíssimes claus per analitzar el present.\nRené Jacobs ha acabat el seu periple mozartià al Palau amb una bona lectura de l’òpera, llastrada per les comprensibles limitacions escèniques del seu escenari i per aquesta curiosa obsessió dels cantants per fer caretes i gestos tota l’estona de cara a omplir l’espai, com si Mozart i Da Ponte no els donessin prou teca amb la vocalitat com per fer teatre sense moure ni un sol dit. Jacobs va anar per feina amb ritmes sovint massa trepidants, com si volgués imprimir un clima d’urgència permanent a l’òpera, la qual cosa va llastrar alguns instants d’intimitat com ara el quintet Di scrivermi ogni giorno o el descomunal adagio final de l’òpera (E nel tuo, nel mio bicchiero), cruspits ambdós amb excessiva celeritat, sense gaire matís. Va ser una llàstima, perquè quan les mans de Jacobs modularen millor la massa de la Freiburger en contrast de tempesta i pau –impressionant el recitatiu In qual fiero contrasto o la intervenció apianada del tenor a Fra gli amplessi in pochi istanti, per exemple– el resultat va ser impressionant, ajudat per aquest monstre dels matisos que tenia davant en forma de pirotècnia contínua.\nA pesar que la corda va trigar uns instants en compactar-se i d’alguna badada comprensible als corns de l’escena final, l’orquestra en qüestió és una suma perfecta de solistes en comunió, destacant-hi nostre clarinetista Lorenzo Coppola (quina llumenera gestora del país li oferirà a aquest geni musical una residència algun dia?), els fagots hilarants de Eyal Streett i Letizia Viola, el miraculós oboè d’Ann-Kathrin Brüggemann i una concertino, Petra Müllejans, que toca ex cathedra totes i cada una de les notes que ens regala.\nCosì fan tutte necessita els sis millors cantants del món i, sense tenir-los, el repartiment va salvar la partitura. A Robin Johannsen li falta molta proteïna als greus, una dicció que no acosti l’italià a l’arameu i una mica més de mala llet interpretativa per convertir-se en una Fiordiligi amb garanties, tot i que afrontà el paper amb honestedat i una bona línia de cant. Sophie Harmsen fou potser la veu més generosa del vespre, sovint exagerant en la cridòria i estrafent massa el lligat mozartià, però dotant d’entitat canora a una Dorabella que massa sovint queda segona a la pole. Mark Milhofer és un tenor expert en l’art de dissimular, afalsetant innecessàriament allò que hauria de cantar apianat i engolant compulsivament els aguts als què no arriba: repetim-ho per enèsima, els papers mozartians demanen tenors lírics amb carn i pebrotera vocal, no pas escolanets. Christian Senn ho té tot per ser un bon Guglielmo, des de la pinta de tipus simpàtic a una vocalitat que s’ajusta perfectament als requeriments bufonescs del rol (el programa de mà, ai las li va canviar el nom del personatge), i ens va regalar potser la interpretació més d’acord a l’esperit de la partitura. A seixanta-set anys, la veu de Marcos Fink sona ja apagada, però el cantant continua essent molt viu a l’hora de dissimular la fatiga i un actoràs que amb pocs gestos treu molt de rendiment del seu art. Sunhae Im no té un instrument excessivament potent, però el timbre és absolutament calcat a l’esperit de Despina i el relleu musical que va donar a la llestíssima criada s’ha de posar de manifest sense embuts.\nMalgrat no ser un concert perfecte, va ser un goig sortir del Palau i enfilar la nit barcelonina amb l’ànima endiumenjada per Mozart i els sons de la Freiburger encara als timpans, amb la tranquil·litat de saber que homes i dones som iguals de manipulables, radicalment fal·libles i gens únics, i que necessitem els pactes (i l’òpera, que és una forma de coexistència celestial) per tal de renovar contínuament la nostra confiança i decebre’ns de nou compulsivament en un etern retorn que conforma l’existència. Així acomiadàrem la nit, cantant a la decepció assumida i alegre, Laphroaig en boca, al carrer Bellafila, fumant un cigar amb la tranquil·litat i el cinisme que ens regala el Don Alfonso que tots duem al fetge. Così és la vida. Avui toca Gardiner al Palau. A veure què tal.


FGV convoca el Concurs de Dibuix “Mou-te i cuida el planeta amb Metrovalencia i TRAM d'Alacant” - FGV\nFGVNoticiasCompromiso socialFGV convoca el Concurs de Dibuix “Mou-te i cuida el planeta amb Metrovalencia i TRAM d’Alacant”\nLa iniciativa forma part de les accions previstes amb motiu de la celebració de la Setmana de la Mobilitat del 16 al 22 de setembre\nEls dibuixos es poden enviar en format digital a l’adreça de correu electrònic concurso_fgv@gva.es fins al pròxim 23 de juny\nFerrocarrils de la Generalitat Valenciana (FGV) ha convocat l’I Concurs de Dibuix “Mou-te i cuida el planeta amb Metrovalencia i TRAM d’Alacant”, amb motiu de la Setmana Europea de la Mobilitat, que se celebra del 16 fins al 22 de setembre.\nEl concurs està obert a la participació dels alumnes i alumnes de 2n i 3r cicle d’Educació Primària que hauran de reflectir en els seus dibuixos referencies al metro o el tramvia i destacar com l’ús del transport públic evita les emissions de diòxid de carboni al medi ambient i afavoreix un món més sostenible.\nEls treballs es podran entregar fins al pròxim 23 de juny en l’adreça de correu electrònic concurso_fgv@gva.es, en format digital, escanejats com pdf, no fotografiats i en alta resolució, 300 ppp.\nEls participants han d’indicar, acompanyant al dibuix, nom, domicili complet (carrer, codi postal, localitat i província), edat (cicle escolar) i un telèfon de contacte. Davant la situació actual provocada per la crisi sanitària no s’admet la participació mitjançant l’enviament de treballs per correu postal o missatgeria.\nFGV ha establit tres premis que consisteixen en una bicicleta per a cada guanyador o guanyadora i una bossa amb material promocional. A més, el primer premi optarà a ser la imatge que portarà un tramvia de FGV amb motiu de la Setmana de la Mobilitat.\nLa fallada del concurs està previst l’1 de setembre, on un jurat compost per dos representants de FGV i una persona de l’Associació d’il·lustradors i il·lustradores de la Comunitat Valenciana triaran els treballs premiats. La comunicació oficial dels guanyadors es realitzarà el 3 de setembre i el lliurament de premis durant la Setmana de la Mobilitat.\nPer a l’avaluació dels treballs presentats el jurat tindrà en compte l’originalitat, creativitat i presentació del treball; esforç i acompliment que haja requerit el projecte; i es tindrà en quanta el cicle escolar i si és un alumne o alumna d’educació especial.\nLes bases reflecteixen que quedaran automàticament desqualificats els treballs presentats que no guarden relació amb la temàtica del concurs, i/o que continguen imatges, o, textos que puguen ser considerats ofensius, denigrants o de mal gust.\nTags: concurs de dibuix FGV Metrovalencia TRAM d`Alacant


Entrevista al coordinador del Grau en Mitjans Audiovisuals, Joan Jou\nEl coordinador del Grau en Mitjans Audiovisuals, Joan Jou, destaca en aquesta entrevista els principals trets característics d'aquesta titulació, que s'imparteix a l'Escola Universitària Politècnica de Mataró (EUPMT). Jou apunta que aquest grau representa per als estudiants l'oportunitat d'obtenir una formació singular en el marc d'un sector, el de l'audiovisual, que, segons apunta, "va clarament a l'alça".\nEl grau, apunta el coordinador, es caracteritza per tenir un enfoc centrat en la professionalització, amb bona part del professorat que treballa en l'àmbit de l'audiovisual i amb la possibilitat de realitzar pràctiques en empreses. Per altra banda, l'emprenedoria és un altre dels àmbits de treball per als estudiants, per proporcionar-los els coneixements i les oportunitats de crear productores audiovisuals. Els intercanvis internacionals són un altre dels aspectes que es treballa, per tal que els estudiants puguin cursar algun semestre a l'estranger.\nPodeu consultar tota la informació sobre el Grau en Mitjans Audiovisuals en aquest apartat de la web de l'EUPMT.


LA MASIA – Mas Can Illa\nLa Masia Can Illa disposa de planta baixa i dues plantes amb les habitacions. Hi ha possibilitat de llogar tota la masia sencera o per habitació (preu per persona/habitació).\nA la planta baixa està el menjador, amb una taula per 20 comensals, sofàs i TV. En la mateixa planta hi ha dues cuines totalment equipades (microones, rentavaixelles, nevera, utensilis de cuina, etc.) i just davant de l’entrada hi ha una terrassa amb barbacoa, taula, bancs i un bany en la porta contigua amb una rentadora.\nLa primera planta està preparada amb 3 habitacions quàdruples (dos llits dobles), una habitació triple (tres llits individuals), 2 habitacions dobles (un llit doble) i una terrassa amb vistes panoràmiques.\nA la segona planta hi ha 1 habitació doble (un llit doble) i una triple (un llit doble més un individual), cadascuna amb el seu bany. A part de les dues habitacions, en aquesta planta podran trobar una gran saleta d’estar equipada amb taula, cadires, sofàs, TV i llar de foc.\nEn total, la masia té una capacitat 22-24 persones disposa de:\n3 habitacions quàdruples\n1 bany públic a la planta baixa (davant de la terrassa)\n1 terrassa amb barbacoa, taula i bancs\n1 terrassa amb vista panoràmiques (1ª planta)\n2 Cuines totalment equipades (nevera amb congelador, renta-vaixelles, cafetera, etc.)\nAmpli menjador (20 comensals) amb llar de foc (llenya inclosa) i sala d’estar (sofàs i TV)\nServeis addicionals: Zona d’aparcament, admet animals, calefacció, documentació sobre la zona i WiFi gratis. Se serveixen esmorzars (amb productes artesans de la granja).


presocràtics: escoles i autors HIST.\nLes escoles i autors presocràtics solen classificar-se atenent a diversos criteris. En primer lloc se solen tenir en compte dos gran línies de pensament dels primers pensadors que es relacionen amb el divers origen geogràfic: els filòsofs de Jònia (els de la escola de Milet i Heràclit), i els itàlics o filòsofs de la Magna Grècia (principalment Pitàgores -que, encara que va néixer en Samos (Jònia), es va traslladar a Crotona- i els eleatas). Aquests dos orígens marquen també dues tendències o dues tradicions distintes: els primers són, en general, més naturalistes, és a dir, més preocupats per l’estudi de la NbF4H (physis o natura) entesa des de la perspectiva dels seus constituents materials, mentre que els segons són més especulatius i s’ocupen de la physis des d’una perspectiva més formal (els nombres en el cas dels pitagòrics) u ontològica (Parmènides). També s’ha assenyalat que les seves referències al pensament mític anterior és distint. Mentre els jònics (en especial, els milesis) estarien més vinculats a la tradició mitològica olímpica, els itàlics estarien més relacionats amb els corrents mistèrics, com l’orfisme o amb les cosmogonies i teogonies rapsòdiques d’autors com Ferècides de Siro. Però aquestes classificacions admeten molts matisos, ja que autors com a Heràclit o Xenòfanes són difícilment classificables en aquest grup. D’altra banda, i encara que es continua considerant, en general, a Tales com el fundador de la filosofia, no pot deixar-se de costat el paper racionalizador dels mites d’autors anteriors, com Homer o Hesíode.\nUn altre criteri que s’ha proposat divideix als presocràtics entre naturalistes (o físics) i antropòlegs. Al seu torn, els primers es dividirien entre monistes (milesis, pitagòrics, Heràclit i els eleatas) i pluralistes (Empèdocles, Anaxàgores i els atomistes) segons acceptin un únic GDPZ (arkhé) o una pluralitat de principis explicatius. Entre els naturalistes estarien tots els primers presocràtics, fins als sofistes, que encarnarien el grup dels pensadors marcats per un gir antropològic.\nMentre els primers s’haurien ocupat fonamentalment de la physis, els segons tractarien especialment dels problemes relacionats amb el home i la polis. A més a més, alguns autors tardans, contemporanis de Sòcrates, però aliens al canvi conceptual operat per aquest, haurien intentat reprendre la tradició física milèsia i elaborar una naturalisme eclèctic que sintetitzés les especulacions sobre un únic arkhé amb les tradicions pitagòriques i amb el pensament d’Anaxàgores. Entre aquests autors destacaria Diògenes d’Apol·lònia.\nPerò millor que aquestes classificacions és abordar l’estudi del pensament presocràtic (que dóna per suposat que el pensament de Sòcrates és el que marca una gran inflexió conceptual) des d’una perspectiva cronològica. Des d’aquest punt de vista assenyalem que l’origen d’aquest pensament es va situar a les colònies gregues de les costes d’Àsia Menor, a la regió coneguda com a Jònia, i en la Magna Grècia (sud de l’actual Itàlia).\nEl primer moviment filosòfic conegut és el representat pels milesis o membres de l’anomenada Escola de Milet, formada per Tales, Anaximandre i Anaxímenes. Aquests autors van formular una de les bases del pensament racional del que és hereva la cultura occidental: la reducció de la diversitat i multiplicitat de la realitat, tal com és captada pels sentits, a un únic principi explicatiu o GDPZ (arkhé) que és pensat per la raó. A més a més, van prescindir de la noció mítica d’una realitat regulada per la lliure i arbitrària voluntat dels déus, i van considerar que allò existent està regulat per necessitat. Per això és possible conèixer allò real, ja que en cas de dependre de l’arbitrarietat d’allò sobrenatural no tindria sentit la investigació de la natura. Destaca la concepció ja altament abstracta del þB,4D@< (àpeiron) d’Anaximandre (veure text) i l’intent d’Anaxímenes de reduir les diferències qualitatives (calent, fred, sec, humit...) a diferències quantitatives (que així podrien ser expressades matemàticament). D’aquesta manera creen les bases de la investigació racional, tant filosòfica com científica, i engendren la possibilitat de concebre allò existent com un i`F:@H (cosmos, terme que en grec significa ordre), és a dir, com una totalitat ordenada que pot ser agafada racionalment.\nLa següent escola filosòfica va ser la fundada per Pitàgores de Samos (illa grega situada també en les costes de Jònia), que es va traslladar a la ciutat de Crotona, colònia grega d’origen joni situada al sud de l’actual península italiana. Allí es va envoltar de deixebles que van seguir els seus ensenyaments i les van desenvolupar originant el pitagorisme, una de les escoles de pensament més influents i els desenvolupaments més importants de la qual són posteriors a l’època del propi Pitàgores. Aquestes dues primeres escoles situades en dues regions geogràfiques distintes (encara que ambdues iniciades originàriament en Jònia) van marcar dues tendències fonamentals: la de Milet va seguir més aviat una tendència cosmològica i física; la pitagòrica es va inclinar més cap al misticisme i cap a preocupacions d’índole matemàtica, política i religiosa.\nHeràclit de Efes (ciutat jònica) és una figura a banda, un autor la obra enigmàtica i altament especulativa del qual no va crear escola en la seva època, encara que va influir decisivament en Plató i en els posteriors filòsofs estoics. Per a ell, l’arkhé (GDPZ) explicatiu de la physis (NbF4H) és el foc. Però entès més en sentit figurat, com a expressió del continu canvi, i com a expressió del 8`(@H (logos). En Heràclit allò existent, que és concebut com una unitat de contraris, apareix aprehensible sota una autèntica llei, que és la que expressa la noció del foc que, encara que contínuament canviant, està regit per la llei del logos (veure textos).\nXenòfanes, encara que originari de Colofó (ciutat jònica), es va instal·lar, igual que els pitagòrics, en la Magna Grècia. Seguint algunes orientacions d’aquest pensador va sorgir la escola eleàtica o escola d’Elea (ciutat de la Magna Grècia), els representants fonamentals de la qual (Parmènides d’Elea, Zenó d’Elea i Melissos de Samos) van desenvolupar un vigorós pensament, en part contraposat al d’Heràclit, i en pugna amb algunes tesis pitagòriques, que també incidiria directament en Plató. Mentre Xenòfanes destaca per la seva oberta crítica a l’antropomorfisme de les creences religioses, Parmènides destaca per portar el pensament filosòfic al terreny plenament ontològic. Amb això Parmènides radicalitza l’oposició entre el món fenomènic, captat pels sentits (múltiple, divers i canviant) i allò que s’ha pensat per la raó (veure text). Si ens situem al terreny ontològic plenament abstracte es manifesta que les coses no són tal com ens les mostren els sentits. Però el caràcter encara poc desenvolupat d’aquest pensament va induir Parmènides a magnificar el pensament que ens ofereix la raó, oposat a les dades sensorials, per arribar fins i tot a negar cap valor a aquests. No obstant això, el discurs parmenidi sobre l’ésser va crear les bases del pensament deductiu, i va formular implícitament els principis lògics.\nPer afrontar el repte llançat pels eleatas, del pensament del qual semblava derivar-se la impossibilitat d’entendre racionalment la realitat fenoménica i el procés del canvi, van sorgir altres pensadors, com Empèdocles d’Agrigent i Anaxàgores de Clazomenes (primer dels filòsofs que va viure a Atenes), agrupats sota el nom de pluralistes. Altres filòsofs pluralistes van ser Leucip i Demòcrit d’Abdera, fundadors del Demòcrit ja era contemporani de Sòcrates i dels sofistes, raó per la qual cronològicament ja no hauria de situar-se entre els presocràtics, encara que se li inclou en ells perquè encara seguia les directrius generals que van marcar el pensament d’aquests.\nJustament pel fet que els sofistes es van preocupar més aviat de problemes antropològics, morals i polítics (el mateix tipus de problemes que van ocupar Sòcrates, encara que amb una orientació ben distinta) i es van separar de l’orientació fonamentalment física i cosmològica del conjunt dels anteriors filòsofs (inclòs Demòcrit), de vegades no es classifiquen com presocràtics.\nMalgrat la simplificació que representa una classificació general, el conjunt dels presocràtics, malgrat les grans diferències que els separen entre si, comparteixen molts trets comuns:\nla seva preocupació per intentar captar, sota la diversitat i multiplicitat de tot el que se’ns ofereix davant els nostres sentits, un principi explicatiu d’aquesta diversitat intel·ligible només per la raó;\nla preocupació, doncs, pel cosmos (ordre que regeix tot quant existeix) i la physis.\nEn aquesta indagació no segueixen ja les explicacions mítiques sinó que, lluny de considerar que tot quant existeix estigui sotmès a la lliure i arbitrària voluntat dels déus, pensen que hi han d’haver algun o alguns principis racionals que actuen necessàriament i la regularitat dels quals pugui agafar-se racionalment.\nEn considerar aquesta certa oposició entre l’aparença (múltiple, diversa i canviant) que ens ofereixen els sentits, i una realitat més profunda intel·ligible només per la raó, assenyalen el trànsit cap a una concepció del coneixement que no ha de basar-se en el particular, que és mutable i divers, sinó en allò universal. La manifestació més clara d’aquesta oposició ens l’ofereix el fet mateix que totes les coses que se’ns apareixen estan sotmeses al canvi o esdevenir, mentre que el coneixement aspira a captar allò universal i immutable.\nD’aquí que un dels problemes fonamentals a què es van enfrontar va ser el d’estudiar aquest procés del esdevenir: bé sigui per afirmar que tot és un perpetu canvi (Heràclit), bé sigui per considerar que el que és no pot admetre mutació, ja que canviar és deixar de ser per arribar a ser, la qual cosa és impensable (Parmènides), o ben sigui per afirmar una pluralitat de substàncies la combinació de les quals, regida per forces d’atracció i repulsió (Empèdocles), per un <@ØH (el noûs d’Anaxàgores), o sotmeses a l’atzar i la necessitat (els atomistes), engendra tot quant existeix.\nJa que sota l’aparença de la diversitat que ens ofereixen els sentits s’amaga algun principi explicatiu unificador racional, els primers presocràtics van intentar trobar-ho. Aquesta recerca d’un GDPZ (arkhé) o «principi», és la que va guiar els filòsofs de Milet, que van creure trobar-lo en l’aigua (Tales), en l’þB,4D@< (ápeiron) o indeterminat (Anaximandre) o en l’aire (Anaxímenes).\nAmb això iniciaven una investigació de la natura d’índole «material» (encara que aquest terme no és gaire adequat, ja que la noció d’allò material no existia en aquella època, i molt menys com oposada a quelcom «espiritual»).\nEls pitagòrics, en canvi, en intentar trobar un principi ordinador, que van creure trobar en el número, o en l’oposició entre el límit i allò il·limitat, van enfocar la investigació des d’un punt de vista formal.\nLes forces d’atracció (amor) i repulsió (odi o discòrdia) de les que parlava Empèdocles, poden considerar-se com la manifestació d’una investigació que començava a indagar causes eficients, mentre que la idea d’Anaxàgores, segons la qual tot estaria dirigit a una finalitat organitzada pel <@ØH (noûs), incorpora una perspectiva finalista o teleològica que seria rebutjada pels atomistes.\nD’aquesta manera, el conjunt del pensament presocràtic va engendrar les bases de tot l’ulterior desenvolupament de la filosofia i de la ciència. La preocupació per la physis, la indagació del ser, de l’esdevenir i del temps; la distinció entre aparença sensorial i una realitat merament intel·ligible, així com una inicial preocupació per temes morals (no tan desenvolupada com les altres indagacions, però present també entre els presocràtics com, per exemple, en Heràclit i els pitagòrics) són el conjunt d’aportacions fonamentals d’aquests pensadors.\nBibliografia bàsica sobre els presocràtics\nCornford, F.M., Antes y después de Sócrates, Ariel, Barcelona 1980.\nL’edició clàssica dels fragments dels presocràtics és la de Diels, H i Kranz, W.: Die Fragmenti der Vorsokratiker, Wiedmann, Berlín 1903


Televisió i Jocs Olímpics simbiosi, globalitat i construcció de sentit - Search Results - UAB Digital Repository of Documents\nHome > Search Results: Televisió i Jocs Olímpics simbiosi, globalitat i construcció de sentit\nSearch term Televisió i Jocs Olímpics simbiosi, globalitat i construcció de sentit inside index title did not match any record. Nearest terms in any collection are:\n1 Televisió d'alta definició (1968-1993) :\n1 Televisió i cultura: el cas de la CCMA\n1 Televisió i identitat :\n1 Televisió i identitat nacional. Esplendor i declivi de la televisió autonòmica catalana\n2 Televisió i Jocs Olímpics :\n2 Televisió interactiva :\n1 Televisió pràctiques\n1 Televisió pública de proximitat a Catalunya. La relació amb TV3 i els intercanvis de contingut informatiu.\n1 Televisió pública i convergència: Continguts infantils i juvenils crossmedia a la CCMA i EITB\n1 televisió vs YouTube


Assaigs especials de Diada | Castellers de Terrassa\nPer molts motius aquesta està esdevenint una temporada històrica, i encara podem fer que sigui més memorable. Podem fer que aquesta temporada sigui recordada per molt de temps, i sigui el punt d'inflexió desitjat per tothom des de fa temps.\nCom bé sabeu esteu en el moment clau i àlgid de la temporada...hem de demostrar fins on som capaços d'arribar... i per fer-ho haurem de posar fil a l'agulla i estrènyer fort durant aquesta última setmana, per arribar a l'actuació de Diada amb les màximes garanties i portar la plaça aquells castells que tots anhelem.\nUs esperem...a tots i a totes...tant se val si fa dies que no veniu...us volem en una diada tan important com aquesta...i a la resta...no vingueu sols...animeu-vos i animeu als vostres amics, familiars o coneguts... Convideu a viure la passió pels castells... Veniu a viure el blauturquesa!!\nDimarts 1 de novembre: 19h fins les 21h\nDijous 3 de novembre: 20h fins les 23'30h\nDivendres 4 de novembre: 20'30h fins...


Un territori únic amb dues cares ben diferents. Al Garraf del litoral, penya-segats escarpats s'aboquen agrestos sobre el mar, resseguint una costa dibuixada per la inesgotable acció de laigua sobre la pedra calcària. Una espècie autòctona, el margalló, creix bressolada per un clima suau. La Mediterrània en estat pur. Al Garraf interior, les vinyes dibuixen un relleu plàcid de cims arrodonits. Les restes dels castells d'Eramprunyà i Olivella, duesde les fites clàssiques de l'excursionisme al parc, ens parlen dels temps en què es vivia en guerra constant contra els sarraïns. Un espai insòlit d'una bellesa captivadora.\nObert feiners de 9 a 15 h i dissabtes i diumenges de 10 a 15 h\nAny de constitució del parc: 1986\nAny d'aprovació del Pla especial: 1986 (ampliat i modificat el 2002)\nSituada als darrers contraforts del massís de Garraf, la muntanya d'Olèrdola és una talaia natural sobre una gran part del territori. En aquest espai natural, la terra és d'aspecte àrid, amb predomini de la roca calcària, i destaca la presència del margalló, l'única palmera autòctona del continent europeu. Un dels punts més interessants d'aquest espai protegit el conforma el conjunt monumental d'Olèrdola, situat sobre la plataforma rocosa que domina el parc. Aquest enclavament hauria estat d'elevat valor estratègic tenint en compte la seva situació: entre la plana i la costa, entre el nord i el sud de Catalunya, i envoltat d'imponents penya-segats. Per això al llarg de la història hi han bastit les seves fortaleses diferents cultures, des dels ibers fins a l'època medieval, passant pels romans. Destacades restes d'aquestes èpoques es poden contemplar encara a l'imponent conjunt d'Olèrdola i al seu museu.\nObert laborables de 9 a 15 h i dissabtes i diumenges de 10 a 15 h.\nAny de constitució del parc: 1992\nAny d'aprovació del Pla especial: 1992\nSuperfície protegida: 608 ha\nEl parc més meridional dels que conformen la Xarxa de Parcs Naturals. Situat a l'Alt Penedès, té com a punt més característic el pantà de Foix, que recull les aigües del riu del mateix nom. És en aquest indret on es troben els ambients ecològics de ribera, autèntica excepció en un territori de caràcter marcadament sec. Als marges de l'embassament i del riu, així com de les rieres afluents, hi creixen verns, freixes, àlbers, oms, pollancres i salzes. Destaca molt especialment la presència del murtrar, formació vegetal de gran valor amb espècies com ara la murtra, el margalló, el llentiscle, l'arítjol o el càrritx. Igualment interessant és la fauna associada al pantà, ja que és refugi d'espècies d'aigua com ara les tortugues de rierol, l'ànec collverd, la polla d'aigua, el martinet blanc o l'esplugabous, entre d'altres.\nObert de dilluns a diumenge de 10 a 14 h\nAny de constitució del consorci: 1997\nAny d'aprovació del Pla especial: 2011\nSuperfície protegida: 3.150 ha


Publicat 04/03/2020 14:10CET\nCatECP i la CUP retreuen a la cambra que pugi un 1,1% el sou dels diputats\nEl Parlament ha aprovat aquest dimecres els pressupostos de la cambra d'aquest 2020, que van generar polèmica fa diverses setmanes per la falta d'acord entre els grups --sobretot de JxCat i ERC--, amb el suport de JxCat, ERC i el PSC, l'abstenció de Cs i el PP, i el vot en contra de CatECP i la CUP.\nEn el ple, el vicepresident primer del Parlament, Josep Costa, ha defensat que són uns comptes "de consens, continuïtat i contenció", i ha celebrat que puguin tirar endavant amb el suport d'"una àmplia majoria" dels grups.\nEl ple va rebutjar a finals de gener l'anterior projecte de comptes de la cambra, cosa que va generar discrepàncies entre JxCat i ERC, i va ser la primera vegada que el Parlament va rebutjar el pressupost i la primera en què no van comptar amb el suport del president de la cambra, el republicà Roger Torrent.\nEl projecte de pressupostos del Parlament, que ascendeix als 62 milions d'euros, preveu que es pugi un 1,1% el sou dels diputats, quan estiguin aprovats es podran incloure en el projecte de pressupostos de la Generalitat juntament amb els del Consell de Garanties Estatutàries (CGE) i la Sindicatura de Comptes, que el ple sí va aprovar al gener.\nLa diputada de CatECP Marta Ribas ha justificat el vot en contra del seu grup perquè consideren que la prioritat a Catalunya no és pujar el sou dels diputats de la cambra: "Hi ha hagut l'oportunitat d'aprovar un pressupost diferent, amb una congelació dels sous dels diputats, però només tenia el suport d'ERC i de CatECP. Cadascun té les seves prioritats polítiques, i la nostra no és pujar el sou als diputats".\nEn la mateixa línia s'ha pronunciat la diputada de la CUP Maria Sirvent, que després de xifrar en menys de 25.000 euros la mitjana del sou dels catalans, ha demanat a la cambra ajustar-se "a la realitat social i no quedar-se entre les parets de marbre".\nEn aquest punt de l'ordre del dia també s'ha aprovat el projecte de pressupostos del Síndic de Greuges amb els vots de JxCat, ERC i els comuns, l'abstenció del PSC i de la CUP i el vot en contra de Cs i el PP.\nSirvent ha constatat que sempre s'han abstingut en els pressupostos d'aquest organisme, mentre que la diputada del PSC, Marta Moreta, ha justificat el vot del seu grup en els pressupostos "per la institució i no pas per les formes de Rafael Ribó perquè no ha exercit el seu càrrec amb imparcialitat, objectivitat, independència ni rigor institucional".\nEl diputat de Ciutadans Carlos Carrizosa ha recordat que Ribó té el càrrec "caducat i que ha de donar explicacions dels seus viatges per veure les finals de la Champions amb diners que presumptament procedeixen del 3%", i per això han votat en contra.


UGT FICA prepara una bateria de denúncies contra Idiada i anuncia al Govern que no signarà cap acord que faciliti ajudes públiques a aquesta empresa participada fins que no fomenti unes relacions laborals de qualitat | UGT Catalunya\nUGT FICA de Catalunya ha enviat avui una carta al vicepresident del Govern i conseller d’Economia i Hisenda, Pere Aragonès, i als consellers d’Empresa i Coneixement, Ramon Tremosa, i de Treball, Afers Socials i Famílies, Chakir El Homrani, per exigir al Govern que intervingui davant la situació que s’està produint a Idiada.\nEn els darrers mesos, dins del Consell Català d’Empresa, patronals, sindicats i el Departament d’Indústria estem negociant un nou Pacte Nacional (PNI) per al 2021 com a pla de xoc per afrontar la situació provocada per la pandèmia i impulsar la indústria com element estratègic per a l’economia del país. Hi treballem en dos grups paral·lels, un sobre polítiques industrials horitzontals i un altre d’específic del sector de la mobilitat i l’auto. Aquest últim es basa en una negociació prèvia, el Programa de Suport a la Indústria de la Mobilitat i l’auto, que no es va ratificar pel Consell però que estava bastant avançat.\nDurant aquestes negociacions, UGT FICA hem insistit que les ajudes públiques han de servir per salvar empreses i i desenvolupar projectes de futur, però sense deixar de costat la creació i el manteniment de llocs de treball de qualitat, sent imprescindible el respecte al marc de relacions laborals i els criteris de responsabilitat social de les empreses.\nIdiada és una empresa gestionada per Applus+ a través d’una concessió de la Generalitat. Applus+ té el 80% de participació en el negoci; el 20% restant correspon al Govern de la Generalitat de Catalunya. Idiada opera des d’un centre tecnològic de 351 hectàrees, propietat del Govern, a Santa Oliva, a l’Albonar (Tarragona). El passat 3 de novembre, en acord de govern, es va aprovar una subvenció directa del Departament d’Empresa i Coneixement —a través d’Avança— de 15,3 milions d’euros a aquesta empresa per a la construcció de pistes de proves i instal·lacions per a vehicles connectats i autònoms.\nIdiada és considerada per la Generalitat de Catalunya una empresa estratègica per a la indústria de l’automoció a Catalunya. La subvenció a 5 anys està recollida també dins de la proposta, no aprovada encara, del Pla de Xoc per a la Indústria de la Mobilitat i l’Automoció del PNI, i contempla 3 milions d’euros per al 2021. Per a la UGT FICA de Catalunya una empresa estratègica no pot ser-ho si no ho és també amb els seus treballadors i treballadores, i si no practica unes relacions laborals de qualitat i fomenta una participació de la plantilla a través de la seva representació sindical.\nEn aquest sentit, almenys en els darrers 6 anys, des de la UGT FICA hem denunciat públicament i reiteradament els problemes d’interlocució i la manca d’entesa entre la direcció de l’empresa i la representació sindical. Els incompliments reiterats d’alguns compromisos aconseguits, l’actitud intransigent i el tarannà de la direcció impedeixen mantenir una relació fluida entre les parts, cosa que provoca sovint importants tensions i malestar entre els treballadors i les treballadores. Aquesta situació s’ha vist agreujada recentment amb la presentació de dos ERTO, un dels quals va ser denunciat pel nostre sindicat davant l’autoritat laboral ja que, tot i plantejar una caiguda del 80% de la facturació i la cancel·lació de projectes, el balanç del 2020 presentat per la direcció han estat positius: 203 milions d’euros de facturació, un 15% menys que en l’exercici anterior, i 15,3 milions en subvencions. Tot això mentre es rescindeixen el 10% dels contractes temporals de la plantilla i es presenten dos ERTO de 10 mesos de durada.\nEl Departament d’Empresa i Coneixement no és aliè a aquesta situació. En reiterades ocasions, i amb diverses direccions generals d’Indústria, UGT FICA hem parlat i sol·licitat la seva mediació per posar remei a aquesta situació. Algunes intervencions de la direcció han tingut algun efecte puntual, però no s’ha aconseguit en absolut canviar el fons de les formes ni la manera d’actuar de la direcció d’Idiada.\nDavant aquesta situació, des de la UGT FICA de Catalunya hem anunciat al Govern que no signarem cap acord ni pacte que contempli ajudes públiques a Idiada, seguint el nostre criteri de no donar diners públics a aquelles empreses que no fomentin unes relacions laborals de qualitat ni practiquin una interlocució fluida amb la representació de la plantilla. Encara menys si parlem d’una empresa amb participació pública, com és el cas d’Idiada. Aquest serà el posicionament del nostre sindicat fins que no desapareguin aquestes males pràctiques de l’empresa i s’aclareixi la situació. Per aquest motiu ens posem en disposició per trobar-nos amb les autoritats per prendre les solucions oportunes.\nAixí mateix, hem tingut coneixement que s’està preparant una possible licitació per un nou contracte de concessió per Idiada per vint anys. Seria inacceptable, al nostre entendre, que no es tingués en compte la política de relacions laborals duta a terme durant tots aquests anys per Applus+, exigint dins del plec de condicions que es presenti l’obligació de garantir que es tracta d’una empresa socialment responsable.\nAquesta entrada ha estat publicada a Conflictes laborals amb els tags FICA, idiada . Guarda a marcadors permalink.


Sentir-se rica en l'adversitat, per Ángeles González-Sinde\nSentir-se rica en l'adversitat\nOptimisme davant d'un futur incert\nJo prefereixo conèixer la realitat que fantasiejar-hi. Perquè la realitat em torna més del que em treu\n02 de d’abril del 2020. Actualitzada 03 de d’abril del 2020 a les 11:00\nLa meva mare diu que aquests dies recorda molt el meu pare, que va estar 70 dies en una cel·la de càstig cap als anys seixanta com a pres polític al penal de Jaén. Explica que li permetien sortir al pati només una hora al dia totalment sol entre murs de ciment, i que el meu pare es posava al sol en ple juliol sense que li importés la calor sufocant. Afegeix que quan va acabar l’aïllament i va tornar a la seva galeria, un altre pres li va preparar uns alls fregits, no tenia res més per donar-li la benvinguda, i al meu pare li van semblar el menjar més exquisit que havia tastat mai. No tenia ni trenta anys el meu pare en aquella època. Un home jove tancat.\nNo sé si 48 anys abans la seva àvia Luisa havia estat aïllada. Corria l’any 1920, dos anys abans s’havia desencadenat la pandèmia de la mal anomenada grip espanyola, que encara tardaria sis mesos més a extingir-se. La Luisa tenia 28 anys i quatre fills, la més petita de tot just un any. Vivia llavors la família a Palència, tot i que ella fos natural de Saragossa. El seu marit, Gregorio Sinde, treballava per a la casa Ventura del Olmo, un magatzem a l’engròs de quincalla, paqueteria, merceria i gèneres de punt amb especialitat en espardenyes i sabatilles. Era agent comercial o, com s’anomenava llavors, viatjant. No passaven gana, ja que era competent en la seva feina, però el virus no distingeix entre pobres i benestants i li va tocar a la Luisa. Va morir la vigília de Reis del 1920. Ignoro quines eren les mesures de prevenció llavors, si els seus quatre nens i el seu marit passarien quarantena, però imagino la diferència entre aquella defunció i algunes de les quals he tingut notícia. El meu amic ha perdut el seu pare fa uns dies. Amb la sensació irreal de no haver pogut veure’l, d’haver de vestir-se d’astronautes per acostar-se a la planta, i sobretot, de no poder abraçar la seva mare ni els seus germans per donar-se l’afecte que tant necessiten per l’estricta prohibició dels metges. Encomanats o no, acaben de perdre un pare i tot el que tenen és una bossa segellada amb les seves pertinences, contaminades, així els hi han advertit a l’hospital. D’aquí una setmana els enviaran a casa un recipient amb les cendres. S’aferren al consol que el dia anterior a la mort feia anys i li van poder enviar al mòbil un vídeo amb felicitacions. Les infermeres i auxiliars es van encarregar de cantar-li «Per molts anys».\nTot això ho explico als que tenen disposició per escoltar-ho. Davant d’altres callo, ja que augmenta la seva angoixa. Per a ells, repasso les recomanacions del departament de psicologia de la Universitat de Berkley, sis preguntes per fer-se cada matí: ¿Què he d’agrair avui? ¿De qui estaré pendent o amb qui connectaré? ¿A quines expectatives de dia normal renunciaré? ¿Com serà la meva manera de prendre l’aire, la llum exterior? ¿Com faré exercici? ¿Com crearé bellesa, en participaré o la cultivaré?\nPer descomptat, aquests propòsits són un luxe per a molts, ja que pressuposen que qui els fa no té carències, com una situació econòmica precària o un present difícil de suportar per qualsevol circumstància material objectiva. I aquesta és la clau per a mi, la paraula objectiva davant la paraula imaginària. Hi ha unes dificultats tangibles i concretes i d’altres d’especulatives, fruit del nostre estat d’ànim i la nostra activitat mental. Susan Sontag ho explicava molt bé en el seu assaig ‘La enfermedad y sus metáforas’: «N’hi ha prou amb veure una malaltia qualsevol com un misteri i témer-la intensament, perquè es torni moralment, si no literalment, contagiosa».\nSé que l’optimisme no està a l’abast de tothom i que hi ha qui necessita apagar la tele, la ràdio, no mirar els missatges per aguantar el dia. En canvi, jo prefereixo conèixer la realitat que no pas fantasiejar-hi. Perquè la realitat em torna més del que em treu. Em torna el relat d’un infermer a l’hospital improvisat d’Ifema que cada dia s’emboteix en el vestit de seguretat amb l’ajuda de dues persones: quatre guants, calces, boina, casc, dues mascaretes i molta cinta americana per segellar les obertures. Una sauna portàtil durant tot el torn i, a l’acabar, la dutxa d’aigua amb lleixiu, que no refresca gaire. Però encara té sensibilitat per observar el més sorprenent: que els pacients estan contents. Se senten afortunats i agraïts d’estar en un llit i no en un passadís d’urgències. Com jo també em sento afortunada i molt més rica que fa tres setmanes, tot i que el futur sigui incert.


Bloc PTOP » El president Montilla inaugura la nova terminal de contenidors del Port de Tarragona\nBloc PTOP » El president Montilla inaugura la nova terminal de contenidors del Port de Tarragona RSS\nEl president Montilla inaugura la nova terminal de contenidors del Port de Tarragona\nDestaca que la terminal generarà uns 2.000 llocs de treball directes i indirectes al llarg dels propers anys\nAssenyala que la nova terminal “reforça una infraestructura logística de primer ordre en la confluència de l’Eix Mediterrani i l’Eix Ebre”\nCom a gest simbòlic dos dies després de la signatura del traspàs del servei de regionals a la Generalitat de Catalunya, el president s’ha desplaçat fins a Tarragona en un tren regional que cobreix la línia Barcelona-Tortosa\nEl president de la Generalitat, José Montilla, ha inaugurat aquesta tarda la nova terminal de contenidors del Port de Tarragona acompanyat del ministre de Foment, José Blanco i del conseller de Política Territorial i Obres Públiques, Joaquim Nadal. Durant la seva intervenció ha destacat l’actuació com una manera de plantar cara a la crisi i fomentar la competitivitat al conjunt del territori català. “Plantem cara a la crisi de la millor manera possible; creant llocs de treball, i no pas pocs. Aquesta terminal té l’objectiu de generar uns 2.000 llocs de treball directes i indirectes al llarg dels propers anys”, ha afirmat.\nPel president “això són dues mil bones raons, dues mil bones notícies, que són possibles gràcies a la col·laboració entre el sector públic i el sector privat”. “I que demostren que fem el mateix esforç de lluita contra la crisi, a Tarragona, que a l’Àrea metropolitana o a la resta de territoris”, ha reblat.\nLa nova terminal permetrà consolidar al Port de Tarragona com a base logística intermodal. Aquesta funció li permet oferir suport a d’altres plataformes logístiques de la seva àrea d’influència, als sectors econòmics que hi operen i impulsar noves activitats per al futur. Un nou motor econòmic que en paraules del president confirma que “els governs d’Espanya i de Catalunya no s’obliden de ningú, perquè sabem que un país econòmicament equilibrat és un país socialment cohesionat. I per tant, més fort i preparat pel futur”.


L'Escola Joan XXIII, 50 anys fructificant des de Bonavista | La Voz de Poniente\nL’Escola Joan XXIII, 50 anys fructificant des de Bonavista\nÉs el centre educatiu amb més alumnat de la província de Tarragona\nFa 50 anys i sembla que era ahir quan el 1969 es procedí a la inauguració oficial del Centre de Formació Professional “Joan XXIII” del barri tarragoní de Bonavista, impulsat per l’arquebisbat de Tarragona responent a les inquietuts socials i pedagògiques del llavors arquebisbe, el cardenal Benjamín de Arriba y Castro.\nEn cosa de mig segle la transformació d’aquella escola incipient ha estat modèlica, amb un creixement constant, tant a nivell educatiu com d’instal·lacions. Ho palesa una dada d’allò més significativa: “en els seus inicis l’escola només tenia 16 alumnes i en l’actualitat hi ha 1.600 escolars entre tots els nivells”, comenta amb complaença l’actual director del centre, Joan Llatse. Hom sap que el camí recorregut no ha estat fàcil, “però ha valgut la pena”, comenta convençuda Natalia Pacheco, veterana mestra prejubilada, professora d’humanística i història de l’antiga FP del centre.\nInstantània dels anys 70, corresponent als tallers d’electromecànica. Foto: cedida.\nCoincidint amb la festa de Sant Joan XXIII del passat 11 d’octubre, al matí, l’escola diocesana Joan XXIII de Bonavista, a Tarragona, va celebrar l’acte d’inauguració del 50è aniversari de la seva fundació. Va presidir l’arquebisbe de Tarragona, Mons. Joan Planellas, acompanyat del director de l’escola Joan Llatse, representants de les institucions i de moltes persones vinculades a l’escola. “No hem estat sols, junts hem sabut ser una família fidel a la seva identitat cristiana” va subratllar el director, amb el desig que l’efemèride “ens doni l’empenta nescessària per als propers 50 anys”. L’arquebisbe Joan, després d’haver visitat per primera vegada les instal·lacions es declarar sorprès en veure la pluralitat i diversitat dels estudis que s’ofereixen a l’escola i va ressaltar alguns trets de Sant Joan XXIII, que dona nom a l’escola. “El papa Joan XXIII va estar atent a les necessitats del seu temps i de l’Església, parlava de misericòrdia, perdó i reconciliació i atenia amb especial cura a aquells vinguts de fora o de creences diferents” va dir Mons. Planellas. L’arquebisbe va felicitar l’escola pel “gran treball social” que realitza al barri i va encoratjar els alumnes a ser feliços en allò que fan, a tenir il·lusió per aprendre, a ser bones persones i bons professionals, per poder contribuir al bé de la societat.\nNatalia Pacheco, història viva\nTestimoni d’excepció de la història i desenvolupament d’aquesta escola del barri de Bonavista és la professora Natalia Pacheco. Ella va arribar al barri el 1961, en ple boom migratori, quan només tenia 2 anys, essent la seva família de les pioneres en la construcció del barri. Va anar a escola al Col·legi de Lourdes “gestionada per un patronat depenent de l’Arquebisbat, quan al barri no hi havia ni escola, ni serveis de cap mena, i anavem a buscar l’aigua a la font en galledes”, recorda la mestra.\nPacheco esmenta que a l’any 1969 es va inugurar el Centre de Formació Professional Joan XXIII, amb don Faustino Arnal de director, que al 1992 es va fusionar amb les escoles de primària Mare de Déu de Lourdes. En anys successius el complex es va anar ampliant amb nous edificis per a primària, d’educació infantil, remodelació del pavelló poliesportiu i l’edifici dels Estudis Post Obligatoris.\nEn l’actualitat el centre disposa de llar d’infants i imparteix educació infantil, primària, Eso, cicle formatiu o batxillerat, i cicle formatiu grau superior, amb formació professional, online i dual, “aquesta darrera, teòrica amb inici de pràctiques pactades amb les empreses”, explica Esmeralda Vélez, secretària tècnica de direcció del col·legi; com a fet curiós conta que “hi ha nens i nenes que estudien primària i el seu pare cursa aquí el cicle formatiu de grau superior en la seva especialitat”. Afegir que l’Escola Joan XXIII integrada dintre del grup d’Escoles Diocesanes de Tarragona, gestionat per la Fundació Sant Fructuós va crear el 2014 la marca ESIT FP per aglutinar estudis professionals: cicles formatius i certificats de professionalitat.\nEstudiants del Cicle Formatiu de Grau Superior d’Administració i Finances. Foto: cedida.\nTot aquest bagatge fa d’aquesta escola de Bonavista un centre de referència no només a Tarragona i els seus barris, sinó també a Reus, Riudoms, La Canonja i Vila-seca per posar uns exemples.\nLa veterana professora posa en relleu el distintiu de l’escola, que no és altre que “el de mantenir l’essència que sempre ha prestigiat el col·legi, amb notes i comentaris individualitzats per a cada alumne, compartits directament amb els pares, tot i la multiculturalitat”. Una multiculturalitat “de diferents naturaleses, però que sempre ha estat present al nostre col·legi”, rebla Joan Llatse, el director.\nL’any dels 50 anys\nA l’Escola Joan XXIII volen que el cinquantenari del centre sigui intensament viscut pels alumnes, famílies, i docents, fent-ne partícep tot el barri de Bonavista, en primera persona. “En aquesta direcció aniran orientats tos els actes a celebrar durant el curs”, diu l’Esmeralda Vélez, partint de les activitats dirigides als infants, aviat, per Santa Cecília, aquest mes de novembre; a l’aumnat d’infantil i de primària per Nadal “i així successivament fins arribar a final de curs amb unes olimpíades en les que hi participaran totes les escoles diocesanes. És a dir: fer encabir dins del calendari ordinari del curs, tot el que preparem d’extraordinari”, conclou la secretària tècnica de direcció.


emma watson està amb 'acord' estrella de 'glee' overstreet | africà ser llevant\nEmma Watson es troba amb Chord Overstreet amb l'estrella de Glee\nEmma Watson, protagonista de Harry Potter, es troba amb Chord Overstreet amb l'estrella de Glee, segons han confirmat fonts de Hollywood a la pàgina Six.\nEls rumors han canviat des que la parella es va veure deixant la festa dels Oscars Vanity Fair junts el diumenge a la nit, juntament amb un grup d'amics. Abans havien estat fotografiats junts en un concert de Nathaniel Rateliff & the Night Sweats al Hollywood Troubadour del febrer.\nUn insider de Hollywood va dir: 'És una bogeria, però, sí, es veuen, tot i que Emma vol mantenir les coses tranquil·les i privades'. Mentre Overstreet s'unia a Watson a la festa de la Vanity Fair, l'actriu es va veure barrejant-se amb una sèrie d'estrelles com Jennifer Garner i James Corden. Una altra font va insistir en Watson i Overstreet: 'Són amables, però no estan en relació'.\nWatson ha estat solter després de partir amb el director de l'empresa tecnològica de Silicon Valley William 'Mack' Knight a finals del 2017 després de sortir de gairebé dos anys.\nEl 2017, Watson, de 27 anys, va dir a Vanity Fair per què vol mantenir la seva vida romàntica sota el radar: 'Vull ser coherent: no puc parlar del meu xicot en una entrevista i, després, espero que la gent no faci fotos de paparazzi. jo caminant per fora de casa. No ho podeu tenir de les dues maneres ”.\nVa afegir que, a Hollywood, m'he adonat, de qui sortireu s'enllaça a la vostra promoció cinematogràfica i que forma part de la representació i del circ. Odiaré a qualsevol persona que estigués amb la sensació que formessin part d'alguna manera d'un espectacle o d'un acte '.\nUna defensora vocal del moviment Time’s Up, la graduada de la Ivy League Watson va debutar un tatuatge temporal per la causa a la nit d’ Oscarscar, i Internet va dir que va assenyalar ràpidament que faltava un apòstrof a la seva tinta. L’estrella de “La bellesa i la bèstia” va divertir-se a ella mateixa i a la policia gramatical a Twitter l’endemà escrivint: “Posició falsa de correcció de tatuatges disponible. L'experiència amb els apòstrofes és imprescindible.\nLes representacions de Watson i Overstreet, de 29 anys, que van interpretar Sam Evans a 'Glee', no van fer cap comentari.\nChance the Rapper discuteix el cristianisme de Kanye West\nÉs el gran fan de Cuba Gooding Jr. Young Thug?\nKim Kardashian va filtrar les seves pròpies notícies sobre bebès després d'haver begut en la festa de Nadal\nJudd Apatow, Adam Sandler fan actuacions per a multitud de còmics\nLa casa immobiliària de Stephen Baldwin serà venuda en subhasta\nEl cookie de Mike 'The Situation' de Sorrentino està sent descarregat de cookies


AGLAIA: de novembre 2016\nLes sempre atractives dendrites de pirolusita...\nEtiquetes de comentaris: Fotografies de la Mercè, Minerals\n"En el món de l'art, si es té sensibilitat profunda, s'és capaç d'assaborir les grans obres del passat, tot i que el seu llenguatge no sigui el que avui en dia faríem servir. Més encara: certs llenguatges del passat permeten explorar zones de bellesa que potser no estiguin obertes al nostre llenguatge actual. Però per a poder gaudir avui en dia d'aquests tresors del passat, necessitem haver relativitzat les paraules: necessitem que, en llegir-los, no ens obliguin a fer nostra la concepció que llavors tenien del món, ja que aquella concepció no és ja la nostra. Només si ens deixen aquesta llibertat, aquestes obres ens podran ser aliment.\nEl mateix passa amb la religió. Els grans "mestres" religiosos del passat encara avui ens poden ajudar a "iniciar-nos" (i fins i tot amb riqueses peculiars que només ells van saber explorar)... mentre no ens obliguin a fer nostre el món mític a través del qual s'expressaven."\n"Ningú fa coses dolentes expressament, fredament, per maldat, per la senzilla raó que el component substancial del nostre ésser és l'amor, la bondat, la felicitat, la bellesa, la intel·ligència com a llum de la veritat. Si aquesta substància està ofegada per les pors, pel sofriment, l'única solució és treure el que fa nosa."\n"La veritable religió no és tant, ni fonamentalment, una concepció del món, un sistema determinat de valors, una concepció de l'ésser humà o un sistema de comportaments sinó una transformació interior de la sensibilitat profunda humana i de la ment profunda el terme de la qual és arribar a ser i sentir-se u amb Déu."\n"Els interrogants que graviten sobre la vida humana poden adoptar formes variades. Actualment podríem recollir, entre altres, les següents: La mort que espera inexorablement a cada vivent en algun moment del seu camí. La soledat radical dels humans, i l'aleatori que resulta trobar companyia per a la vida. El desemparament i la indefensió de cada humà, i la seva necessitat de trobar protecció davant del que el supera. El risc d'haver d'escollir tasca i camí, quan aquests són sempre incerts. L'espectacle de l'immens dolor del món. La necessitat d'estar segurs que la història, en la construcció de la qual col·laborem, condueixi cap a una humanitat nova i millor. La necessitat de creure que sempre existeix una solució, de creure que el cosmos no és absurd sinó intel·ligible, de creure que si les coses no van bé és perquè encara no les hem sabut encaixar adequadament... ja que estan fetes per encaixar.\nLes paraules de la religió, per estar agafades del món mític, es presten a ser temptades fins arribar a prometre certeses per al "viure" humà, certeses que tranquil·litzin i resolguin els interrogants humans en la seva mateixa arrel, en la mort que els origina. Les paraules religioses haurien caigut en aquesta temptació si, per exemple, la religió induís a creure en una continuació de la vida després de la mort; si el sagrat fos considerat com a una persona que pot complir el paper d'aquest Amant que enyorem; si el sagrat fos pres com aquesta Mare que desitjaríem que ens protegís constantment, i a la qual desitgem poder recórrer eficaçment en les nostres impotències; si el sagrat ens fos aquest Pare que ens estalvia el risc d'haver d'assumir camins incerts ja que ens legisla els camins correctes; si creguéssim que el sagrat acabarà per eixugar tota llàgrima de la humanitat en una vida ulterior; si confiéssim en que el sagrat és el secret Conductor de la Història, i això ens garanteix que la porta cap a un progrés continuat; si veiéssim en el sagrat el Gran Arquitecte que ha planificat l'univers, de forma que tot està fet segons unes essències que no poden deixar d'encaixar entre sí, etc. Si les paraules religioses arribessin a afirmar alguna d'aquestes coses, haurien caigut en la temptació que les aguaita... a no ser que aquests enunciats es presentessin únicament com a enunciats "simbòlics" i no com a afirmacions semblants a les que fem respecte a l'entorn amb el que vivim i del que vivim."\n"Els ecos franquistes no es combaten amb ecos antifranquistes, sinó amb molta justícia i educació i el rebuig a l'espiral retrospectiva com a combustible electoralista."\nSergi Pàmies a La Vanguardia del 22.11.2016\n"El místic vomita abans el fruit "del bé i del mal" per poder tornar a entrar al Paradís. No jutgis res, ans comprèn el perquè i el lloc de les coses. La felicitat no és el resultat de res. Ella és, en sí mateixa, i la descobreixes quan t'alliberes de tot judici i afegit propi. Quan vols arreglar les coses, hi poses el teu "jo" endimoniat, el teu aferrament, i ho espatllaràs tot. Entra només en la realitat. No t'aferris, ni tan sols a l'alliberament, perquè aquest no és aprehensible, no es deixa capturar, i el que faràs és crear-te unes altres cadenes, un altre esclavatge. Només has de veure les coses com són.\nLes coses només seran quan hagin de ser, per molta pressa que et donis. La realitat no és quelcom que es pugui forçar ni comprar. Es tracta de veure la realitat tal com és. El cert és que ja ets en ella, sempre hi has sigut, però la busques, com aquell peix que anava de bòlid cercant l'oceà. L'única cosa que no et deixa veure és la teva programació i les teves exigències."\n"Tota vivència religiosa o experiència religiosa es presenta sempre com a experiència i vivència absoluta i incondicional. Que es presenti com a experiència absoluta i incondicional vol dir que es presenta amb una força tal que no cedeix davant de res, que es presenta amb una força tal que res no és capaç de posar-la en dubte o relativitzar-la.\nL'experiència religiosa, que és una experiència sobrehumana - en tant que en ella l'home se sent sobrepassat i portat més enllà dels seus propis límits -, és alhora també una experiència humana. Amb això vull dir que aquesta experiència que totes les religions entenen i afirmen com a transcendent - és a dir, més enllà de qualsevol motlle humà - i com a inefable - és a dir, no expressable amb paraules humanes - pren carn, s'expressa, es comprèn, es comunica, etc. amb les formes vigents de pensar, de sentir, imaginar i valorar de cada poble i de cada tipus de cultura."\nLa cançó "Quan érem infants" de Delfí Abella. La Mercè l'ha cantat tantes vegades...\nQuan tu duies trenes,\nquan jo era un vailet,\nno hi havia penes,\nno feia mai fred.\nAmb una joguina\nbuscàvem la pau.\nTu amb la teva nina,\njo amb el cavall brau.\nNing, nang, com ressona\nla campana gran...!\nRecords de hora bona\nse'n vénen, se'n van...!\nD'un vaixell corsari\njo era el capità;\nde paper de diari\nel vaig fabricar.\nCollars i corones\neres reina a estones,\no captiva humil.\nNing, nang, com ressona...\nPer Nadal nevava,\nla mare ens donava\nneules i torrons.\ni ens vèiem pastors,\nun buf de gaubança:\nEren temps feliços.\nNo ens calla més\nque caramels i anissos\ni jocs falaguers.\nRèiem i fremíem,\nEl niu el teníem\ndalt del campanar.\nAquesta és la versió de Joan Manuel Serrat:\nI aquí cantat en directe:\n"This is the best reason to learn history: not in order to predict the future, but to free yourself of the past and imagine alternative destinies. Of course this is not total freedom - we cannot avoid being shaped by the past. But some freedom is better than none."\nYuval Noah Harari a Homo Deus (2016)\n"Aquesta és la millor raó per aprendre història: no per tal de predir el futur, sinó per alliberar-se del passat i imaginar destinacions alternatives. Per descomptat, això no és la llibertat total - no podem evitar ser modelats pel passat. Però una mica de llibertat és millor que gens."\nL'ermita de Sant Miquel de Fondespala (Matarranya) i els magnífics xiprers que l'envolten. Recentment s'han suprimit pins que treien visibilitat.\nAgnes Martin 2001\nEn tota societat sembla haver-hi un procés permanent de destrucció, conservació i construcció de valors. Sembla ser un procés espontani, que ningú pot aspirar a conduir, a dirigir (bé evoca l'hinduisme a Xiva, Vixnu i Brahman per simbolitzar aquesta triple dimensió de la dinàmica de la realitat; són tres dimensions de la divinitat les encarregades d'aquestes tasques, que no estan, per tant, en mans dels homes).\nAra bé, les societats semblen tenir alhora una certa capacitat de reflexió, d'autoanàlisi, i un cert marge de maniobra -més o menys gran- en l'actuació, fet que els pot permetre un cert grau d'influència, d'incidència en aquesta dinàmica sense aturador. Per dir-ho gràficament: no es pot conduir el procés, però es pot aspirar a reconduir-lo: es pot aspirar a prendre determinades iniciatives que d'alguna manera hi influeixin, el marquin.\nCaldria, doncs, dur a terme una tasca d'anàlisi i de proposta en una triple direcció: veure quins són els valors vigents en la nostra societat que més aviat hauríem de procurar anar eliminant, quins val la pena de conservar, amb els retocs que calguin, i finalment fer propostes de creació, de construcció de nous valors que puguin contribuir a vertebrar i orientar positivament a la nostra societat en el futur.\nEl treball en l'àmbit dels valors és delicat, i requereix una notable dosi de lucidesa per part dels qui l'emprenen. Lucidesa en l'anàlisi, o sigui saber captar quins són els valors realment operatius i la seva dinàmica, reduint al mínim la incidència de la pròpia subjectivitat, dels propis desigs, en aquesta tasca de reflexió. I lucidesa en les propostes, que vol dir tenir idees clares sobre l'horitzó a assolir, sobre la proposta a fer, sobre la direcció en la qual avançar.\nAquesta tasca d'anàlisi i proposta s'hauria de fer des d'instàncies diverses per tal de recollir un conjunt de contribucions representatiu del pensament plural de la nostra societat. Perquè si aquestes contribucions són realment representatives, un cop aplegades i sintetitzades haurien de permetre emetre propostes amb una certa possibilitat d'incidència real. Però també és cert que no es tracta d'un simple treball de recollida i coordinació. Les propostes fetes des dels diferents sectors i instàncies que es vulguin embarcar en aquesta dinàmica no podran excloure les incompatibilitats, la confrontació de models diferents, de posicions diverses, més o menys contraposades, que donaran lloc a una dinàmica de debat, de polèmica que podria arribar a ser, donada la temàtica, ferotge (i no seria pas dolent que ho fos).\nUna tasca d'aquesta mena l'hauria d'emprendre qualsevol societat que vulgui ser una mica responsable i protagonista de la seva pròpia evolució. Ara bé, la seva importància pel futur d'un col·lectiu rep un èmfasi especial quan aquest col·lectiu es troba en situació de risc d'extinció de la seva identitat. En aquests casos, el treball sobre els valors pot esdevenir un element decisiu per a aquesta supervivència.\nDit d'una altra manera: pels francesos, dur a terme aquesta tasca és important a l'hora de mirar d'orientar el model de societat cap al qual volen avançar, però dels seus resultats no en dependrà, si més no a curt termini, la supervivència de la identitat francesa. Pels catalans, en canvi, el desafiament és més gran, ja que del resultat d'aquesta tasca en pot dependre la mateixa continuïtat de la identitat catalana. De l'encert i la creativitat del treball indicat en depèn la capacitat de generar propostes engrescadores, mobilitzadores, que facin que la gent consideri espontàniament, inconscientment, que val la pena adherir-s'hi activament i contribuir a la seva implementació. I com que aquestes propostes innovadores i mobilitzadores aniran lligades a la identitat catalana en haver estat formulades des d'aquesta identitat, això comportarà una major possibilitat de pervivència d'una llengua, d'una cultura, d'una manera de fer, d'una manera de veure el món construïda en constant evolució durant segles i que voldríem que pogués continuar evolucionant en el futur.\nUn punt clau, doncs, serà la capacitat d'agudesa de percepció i d'imaginació creativa a l'hora de treballar. En la capacitat de ser crítics implacables per assenyalar el que caldria eliminar, explicant-ho prou bé com per fer veure a un màxim nombre de gent possible la conveniència d'aquesta supressió. Cal deslligar les llengües, obrir les polèmiques fins al fons, anar fins als darrers nivells d'anàlisi de motivacions, de coherències, de pressupòsits, de prejudicis, d'herències mal païdes, de mandres, d'egoismes. Un altre punt clau serà la capacitat de ser lúcids per a detectar els valors a mantenir, cosa que sovint voldrà dir treure'ls-hi certs embolcalls per preservar-ne millor el nucli valuós. I el tercer punt clau, allà on ens la jugarem més, serà la capacitat de crear, d'imaginar, d'innovar. Aquest serà un àmbit decisiu, que marcarà la tònica del conjunt resultant. Perquè amb la neteja i l'actualització no n'hi ha prou, cal afegir-hi la capacitat dinamitzadora del conjunt que aportarà la potència de les noves propostes, que a més seran les encarregades d'atorgar al conjunt personalitat, originalitat, l'atractiu del que és nou i del que és únic. La novetat necessita de la neteja per fer lloc i de la conservació actualitzada per fer gruix i fonament, per donar pes i consistència i evitar enlairades espectaculars que puguin acabar en desastres (la història ja ens en ha donat prou exemples). Però la novetat és imprescindible per donar nova vida al conjunt.\nDe tota manera, el pas on ens la jugarem més, el que més conta, és el següent pas, el de mullar-se, el d'entrar en les propostes concretes i les seves argumentacions. Les contribucions individuals tindran pes en la mesura que ressonin en els altres, que recullin la seva adhesió o el seu rebuig. Aquí caldrà demanar un llenguatge clar (dir les coses pel seu nom, sense prudències malenteses, sense circumloquis protectors, fent servir frases percutents, exemples, etc.) i honestedat i coratge (dir realment el que hom pensa, no el que hom creu convenient de dir, i no tenir por de fer el ridícul, de ser criticat). Sense això el procés es perdrà en les alçades dels cercles acadèmics o en la manca de gruix de les propostes derivades del càlcul i no de la convicció.\nUn treball d'aquesta mena no el pot fer un petit grup d'experts, per representatiu i ben triat que sigui, sinó que és la tasca de tota una societat, o si més no de tots aquells que vulguin participar-hi. Els experts són necessaris i poden fer una contribució inestimable, però serà imprescindible crear els mètodes, els canals per permetre que el major nombre de reflexions possibles es fusionin i s'articulin en un potent resultat final capaç de reconduir eficaçment la dinàmica col·lectiva.\n"Quand les choses se passent trop vite, personne ne peut être sûr de rien, de rien du tout, même pas de soi-même."\nMilan Kundera a La lenteur (1993)\n"Quan les coses passen massa de pressa, ningú no pot estar segur de res, de res de res, ni tan sols d'ell mateix."\n"Ficar-se en la batalla de la vida, però amb el cor en pau, és l'única manera de viure la realitat de la vida. És complir la voluntat de Déu. Per a això, el primer pas és reconèixer el que tu hi afegeixes, adonar-te dels teus bloqueigs i obstacles amb sinceritat."\n"Quan Déu apareix arrenca a l'animal humà de les seves bases i el llença a un àmbit, el diví, on ja no fa peu. La seva orientació clara i determinada a la vida, el seu sentit de la vida, es veu amenaçat."\nDe Staël 1947\nApareixes, t'hi estàs una mica,\nfas algun petit gest, i deixes de ser.\nEstranya paraula, impermanència.\nSi fuig de qualsevol semblança,\nsi cap imatge no li escau,\nsi és diferent de tot,\nsi sempre se'ns escapa,\nsi és un constant contrapunt,\nsi no s'assembla a res del que veig i del que visc,\ncom establir-hi una relació?\ntan pots estar en silenci en un espai obert com en un espai tancat.\nTan pots experimentar-lo sol com en grup.\nLa terra, plena de coses, és casa nostra, i seva.\nEl cel, ple de res, és casa seva, i nostra.\nTrobar a faltar.\nUna mena de forat sense res a dins ni a fora.\nEnyor, punyent o tranquil.\nSempre dos enormes camps definint una línia d'horitzó.\nEn la qual no hi ha res.\n"Prestigi ve de pre-stringere, que vol dir que estàs lligat. Pel prestigi es fa qualsevol cosa, perquè estàs lligat, has perdut la llibertat. Si només visc perquè em coneguin, vol dir que em conec molt poc a mi mateix. No estem centrats ni ens coneixem a nosaltres mateixos, els nostres desitjos fonamentals, que són les aspiracions més fortes que té l'home."\nHernández Pijuan 1992\n"As John Heron points out, the first step from experiential knowing is not to concepts and ideas, but to images, dream, story, poetry and metaphor. This presentational knowledge is an important (and often neglected) bridge between experiential knowledge and propositional knowledge. If we agree that presentational symbolism is indeed a mode of knowing, then we can no longer conveniently distance ourselves from its use by delegating it to the artistic community. We need to bring it right back into the mainstream knowledge quest (John Heron, Feeling and personhood: psychology in another key, 1992)."\n"Com assenyala John Heron, el primer pas del coneixement experiencial no és pels conceptes i idees, sinó per les imatges, somnis, històries, poesies i metàfores. Aquest coneixement de presentació és un important (i sovint descuidat) pont entre el coneixement experiencial i el coneixement proposicional. Si estem d'acord que el simbolisme de presentació és certament un tipus de coneixement, llavors ja no ens podem convenientment distanciar del seu ús mitjançant la seva delegació a la comunitat artística. Hem de portar-lo de nou al nucli de la recerca de coneixement (John Heron, Feeling and personhood: psychology in another key, 1992) ".\n"A la història de la cultura i a la història de les religions s'hi constata que per als humans no hi ha res més ambigu, més profund, ni més perillós que la religió.\nRes no pot dinamitzar, posar en moviment, de forma més radical a un mateix i fins i tot a grans grups humans, que la religió i, en canvi, res no és capaç d'esclerotitzar més inflexiblement i més durament que la religió. Cap altra cosa és capaç de convertir a l'home i als grups humans en més durs i intolerants, però alhora, res no és capaç de desencadenar més amor i més tendresa per les criatures que la religió."\nDe Chirico 1913\nL'afany de lucre és normal.\nLa generació de beneficis, desitjable.\nLa maximització del benefici, execrable.\n"Amor és pura gratuïtat, i nosaltres ens posem condicions. I si ens posem condicions a nosaltres mateixos, com no les posarem als altres? Convertim això que anomenem amor en un egoisme refinat que fem servir o per donar-nos plaer o per evitar sensacions desagradables, sensacions de culpabilitat, o per por al rebuig. Per evitar això, mercadegem amb això que anomenem "amor".\n"A la persona no se la pot desitjar, perquè a la que desitges una persona has deixat d'estimar-la com a tal. Jo no soc una cosa, ni soc allò altre. Jo no soc desitjable ni indesitjable. Jo soc el que soc i res més. Arribaràs a estimar les persones en la mesura que no t'importi el que siguin les persones. L'amor és impersonal. A l'amor no s'hi fica la personalitat. L'amor "és", i flueix a través teu; tu no el fabriques i en l'amor la persona queda a un costat. Per això, l'amor et deixa lliure i disponible. El "jo" és un impediment per estimar. Quan tries, o compares, o demanes compensacions, és perquè necessito a aquesta persona per estimar-me a mi mateix. Quan desapareixen els records, els prejudicis i les visions subjectives, llavors ja sorgeix l'amor que flueix des d'on és.\nLa personalitat, el jo, és un impediment per estimar, perquè considero les persones estimades com alguna cosa "meva". Estimo el "meu" fill, el "meu" marit, la "meva" família, perquè és alguna cosa meva, distingint-ho del que em queda més lluny. Llavors estic cosificant el més proper com a pertinències a les que "he" d'estimar. I l'amor no en sap res de deures ni de gratificacions, perquè l'amor és lliure i gratuït. "T'estimo, et vull, et necessito, no puc viure sense tu" vol dir: m'agafo a tu perquè omples la meva necessitat i el meu aferrament. Això és egoisme. L'amor existeix, ni que no hi hagués ningú allà. És la nostra essència i es manifesta en una manera de ser, un estat de l'ànima, i està en consonància amb la manera de veure i existir, i a la que vegis i siguis tu mateix lliurement, no podràs ser altra cosa que amor.\n(...) Tenim una idea equivocada de l'amor com a quelcom tou, dolç i consentidor. L'amor va sempre unit a la veritat i a la llibertat, i per això mai és feble."\n"L'amor desinteressat, existeix? I, en canvi, és a l'únic al que se li pot donar el nom d'amor. Qui vol ser objecte d'un amor sacrificat? T'agrada que l'altre gaudeixi estimant-te, i també que gaudeixi en fer-te un favor. Llavors, per què quan ests tu el que estima o fa el favor esperes una compensació? No n'hi ha prou amb la joia de poder estimar i de compartir amb l'altre el que tens?"\n"Tu no pots tenir l'amor, és l'amor el que et té a tu, i et canvia, i et purifica. La felicitat i l'amor van junts, però no produeixen emocions, ni excitació, perquè això és enemic de la felicitat. Tampoc produeixen avorriment, perquè la felicitat mai et sadolla quan és, de debò, felicitat. I no et sadolla perquè existeix on no existeix el "jo". La felicitat és un estadi de contínua consciència. Si ets conscient d'una cosa, la pots controlar sempre i veure-la tal com és. Si no ets conscient, aquesta cosa et domina.\nNomés si estimes seràs feliç, i només seràs feliç si estimes. I estimar és un estat que no tria a qui estimar, sinó que estima perquè no pot fer altra cosa: perquè és amor."\n“De la mateixa manera que tants rius i tantes pluges caigudes no canvien el sabor del mar i ni tan sols el modifiquen, així l'ímpetu de les coses adverses no subverteix l'ànim de l'home fort, que roman en el seu estat i tenyeix del seu color tot allò que passa, ja que és més poderós que totes les realitats externes. I no dic que no les senti, sinó que les supera. Calmós i tranquil, enfronta tots els embats”.\nSèneca a De Providentia (64 dC)\n(citat per Antoni Puigverd a La Vanguardia del 27.10.2016)\n"Se'ns ensenyen moltes coses però a viure no, perquè és molt difícil. No es pot ensenyar, es pot mostrar i contagiar."\nRaimon Panikkar en una entrevista d'Eva Torres publicada a la revista La Xarxa de Manresa n. 7, 2005\n- “Així com la joventut és bonica, el temps de l'efervescència i de les lluites, l'envelliment i la maduresa tenen la seva pròpia bellesa i felicitat” (p. 23)\n- “És propi dels més vells actuar amb més llibertat, més lúdicament, amb més experiència, més benevolència que no pas ho poden fer els joves.” (p. 36)\n- “La vellesa no és pitjor que la joventut, Lao Tse no és pitjor que Buda. El blau no és pitjor que el vermell. La vellesa es veurà limitada només quan es vulgui fer passar per joventut.” (p. 37)\n- “Vénen de sobte, duren segons o minuts, aquestes vivències en què un fenomen en la vida de la natura ens parla i se'ns descobreix, i si un és prou vell, li sembla aleshores que tota la llarga vida amb les seves alegries i dolors, amb estimar i conèixer, amb amistats, amors, amb llibres, música, viatges i feines, no és altra cosa que una llarga marrada vers la maduresa d'aquests instants en què, en la imatge d'un paisatge, d'un arbre, d'un esperit humà, d'una flor, se'ns mostra Déu, se'ns ofereix la finalitat i el valor de tot el que és i del que esdevé.” (p. 43-44)\n- “Ser vell és una tasca igual de bella i sagrada com la de ser jove, aprendre a morir i morir són funcions tan valuoses com qualsevol altra – suposant que s'hagin dut a terme amb gran respecte vers el sentit i caràcter sagrat de tota vida.” (p. 52)\n- “Per acomplir el sentit de la vellesa i satisfer-ne la tasca, cal que estiguem d'acord amb ella i amb tot el que comporta, cal que hi diguem sí. Sense aquest sí, sense lliurar-nos al que ens exigeix la natura, perdem el valor i sentit dels postres dies –ja siguem vells o joves- i defraudem la vida.” (p. 52-53)\n- “Quan algú s’ha fet vell i ha portat a terme la seva tasca, li correspon en el silenci familiaritzar-se amb la mort. No li calen els homes. Els coneix, n'ha vist prou. El que li cal és silenci. No convé visitar algú així, parlar-li, martiritzar-lo amb xerrameca. Pel portal del seu habitatge és convenient passar-hi de llarg, com si fos la casa de Ningú.” (p. 120)\n- “Els que se n’han anat romanen vius en nosaltres amb la part essencial amb què ens han influït, mentre nosaltres mateixos visquem. De vegades, fins i tot, podem parlar-hi millor i prendre'n millor consell que dels vius.” (p. 126)\n- “Dolor i lament són la nostra resposta primera, natural, davant la pèrdua d'una persona estimada. Ens ajuden en la primera tristor i afany, però no són suficients per a vincular-nos amb el difunt. Això fa, en un estadi primitiu, el culte als difunts: ofrenes, ornaments funeraris, monuments, flors. Però en el nostre estadi hem d'acomplir l'ofrena als difunts dins la nostra pròpia ànima, per mitjà de records, per mitjà de la memòria més exacta, per mitjà de la reconstrucció de l'ésser estimat en el nostre interior. Si som capaços d'això, el difunt segueix al nostre costat, la seva imatge queda salvada i ens ajuda a fer fructuós el dolor.” (p. 129)\nHermann Hesse a Elogi de la vellesa, Editorial Empúries 2001\n(traducció de Montserrat Ollé)\nEtiquetes de comentaris: Cites, Hesse


L’ANTIC ADN. Malgrat la caricatura, Junts té molt poc a veure amb l’antiga CiU. Ha rescatat de les cendres convergents el seu instint innat per a la conservació del poder. Però l’impuls fundacional de Convergència ja no hi és. El pujolisme era gradualista, centrista i pactista. Després va aparèixer l’ERC de Carod-Rovira, aquell partit corcó que retreia als convergents renúncies i pactes. Fins i tot a l’oposició, l’ADN convergent es va mantenir, i l’Estatut rebaixat va ser fruit d’un pacte entre Artur Mas i Zapatero. Quan Mas i Junqueras van governar junts, ERC continuava essent el partit corcó que demanava anar un pas més enllà. I va continuar essent així fins a l’octubre del 2017. Un dirigent de Junts m’ho va fer entendre no fa gaire: “Puigdemont estava preparat per convocar eleccions, mentre que Marta Rovira exigia la DUI. Però Puigdemont va canviar d’opinió”. Les conseqüències ja les sabem: exili, presó i 155. “Però per primera vegada -em recorda aquest dirigent- l’antiga Convergència deixava de ser el partit que es feia enrere”.\nMIRATGES. Aquest és l’impuls fundacional de Junts: la retòrica. Hi han trobat el gust, fent aquest paper de nou corcó, aplicant als republicans la seva pròpia medecina. El problema és que ja no som al 2006 ni al 2015, no som en temps d’expectatives ni de mobilització, sinó enmig d’una ressaca política empitjorada per la pandèmia. Mentre els republicans, deprimits, s’han resignat a un viratge estratègic esperant temps millors, Junts ha emprès una cursa desbocada que es basa en una sèrie de miratges: la DUI no consumada i la legitimitat de Puigdemont, el líder que -a diferència de Junqueras- va “seguir lluitant” a l’exili. El programa que se’n deriva és l’emprenyada i la confrontació, la recerca i captura de traïdors en el propi camp independentista, i la il·lusió que l’altra Catalunya, la que vota espanyolista, no existeix (un altre miratge). Aquesta línia rupturista complau els votants de pedra picada, i atreu els desencantats d’ERC, però també té un cost, perquè els fonaments de l’antiga hegemonia de CDC ara alimenten les restes del PDECat, el PNC de Marta Pascal, el radicalisme caviar de Primàries i alguns petits grups que sospiren per fer-se un lloc a les llistes del PSC.\nREBENTISME. Junts va superar ERC a les últimes eleccions al Parlament, però la victòria va esdevenir un problema identitari per a la nova formació, encaixonada entre la gestió autonòmica i l’èpica puigdemontista. El líder de Waterloo va intentar una investidura trampa en la qual Roger Torrent es va negar a ser la víctima sacrificial; després va triar Quim Torra com a president delegat, i es va disposar a fer de la legislatura un Vietnam. Amb el seu líder a la presó, ERC assajava la via del diàleg amb el govern del PSOE a Madrid. Quan Torra va cometre l’error de la pancarta i va proposar l’enèsima desobediència virtual, Esquerra es va limitar a vessar llàgrimes de cocodril; Torra va prometre eleccions, però Puigdemont va preferir un any sencer de precampanya. A Junts s’ha imposat el discurs més rebentista, d’un populisme sense ideologia, i els seus altaveus clamen indignats com si estiguessin a l’oposició. Ara, amb la previsible elecció de Laura Borràs com a presidenciable, Junts es confirma com l’opció emocional, la dels qui “no es resignen”. És el corcó que assenyala les febleses dels altres. Sense ideologia coneguda. Fent costat als Mossos i als CDR amb idèntic entusiasme. Negant-se a parlar de res amb Madrid. És com una mena d’híbrid entre la CUP i el trumpisme. I el cas és que, entre els estralls de la pandèmia, el descrèdit de l’autonomia i les trampes de Sánchez, que poden motivar una abstenció massiva, Junts podria guanyar les eleccions. En aquest cas, veurem si darrere del confeti de color groc pot bastir-se un projecte real.\nindependentisme ERC Junts per Catalunya


Coronavirus.- Barcelona atorgarà una subvenció d'un milió d'euros al sector cultural\nPublicat 18/3/2020 20:01:38 +01:00CET\nColau reclama reduir l'IVA cultural al 0% com a mínim fins a desembre del 2020\nL'Ajuntament de Barcelona obrirà una convocatòria d'una subvenció extraordinària d'un milió d'euros per pal·liar els efectes de la situació causada pel coronavirus posant especial atenció a aquelles estructures més febles vinculades a la cultura de base en tots els sectors: teatres de proximitat, espais de creació, cooperatives culturals i altres entitats.\nHo ha anunciat l'alcaldessa Ada Colau en una roda de premsa telemàtica, amb del tinent de Cultura, Joan Subirats, on han avançat les deu primeres mesures impulsades pel Govern municipal per recolzar al teixit cultural de la ciutat i per fer front a l'impacte de la crisi provocada pel Covid-19.\n"Per a nosaltres és un sector bàsic i essencial. No és accidental ni prescindible. Una societat democràtica i madura, amb uns nivells de vida digna i adequada, necessita un sector cultural fort, creatiu i independent", ha expressat la primera edil, i ha advertit que és un dels sectors més fràgils en moments de crisis.\nEntre aquestes mesures extraordinàries, Subirats ha explicat que el consistori contempla que el Festival Grec 2020, que se celebrarà el mes de juliol, incorpori el màxim de produccions cancel·lades des del 15 de març fins que finalitzi l'estat d'alarma, per la qual cosa l'esdeveniment s'allargarà fins al mes d'agost per ampliar el marge de reprogramacions.\nL'Ajuntament de Barcelona facilitarà a la Cambra del Llibre tots els permisos necessaris i la pacificació de carrers i avingudes de la ciutat en la data que finalment se celebri la jornada de Sant Jordi aquest any, després que la Cambra del Llibre decidís aquest dimarts posposar la celebració.\nColau ha assenyalat que s'ha de pensar en una data alternativa per a la jornada de Sant Jordi, que ha assegurat que se celebrarà: "Es farà més tard però sens dubte es farà", i ha assegurat que serà espectacular i sense precedents.\nD'altra banda, l'Ajuntament proposa una convocatòria per subvencionar l'IBI per a entitats culturals obertes al públic, com a sales de teatre, cinemes, espais de creació, comerç cultural i llibreries, i finançar el 100% de les taxes de rodatges audiovisuals a la ciutat fins al 31 de desembre de 2020.\nAixí mateix, aposta per les subvencions, programacions i comunicacions públiques per recolzar al sector, i pel manteniment de contractes i ocupació derivada, extensió i modificació de terminis quan sigui necessari.\nSubirats ha assegurat que es reorganitzarà el calendari de grans esdeveniments culturals i festivals de música --com el Primavera Sound i el Sónar-- i que per a això s'ha establert un espai de coordinació impulsat per l'Institut de Cultura de Barcelona (Icub) amb els diferents responsables dels esdeveniments per reprogramar-los en cas que sigui necessari.\nEl proper mes de juliol es tornaran a programar els espectacles de dansa al carrer en el marc de la iniciativa La Quinzena Metropolitana, i el Festival Grec, el Districte Cultural i altres programes municipals acolliran el màxim nombre de produccions de companyies locals que han estat posposades.\nTambé s'avançarà a companyies i a artistes part dels caixets de les programacions posposades durant l'estat d'alarma, es destinarà un milió d'euros per reforçar el fons de les biblioteques, s'ampliarà la programació del Districte Cultural, i es reprogramarà el festival literari Món Llibre, que passarà a celebrar-se els propers 20 i 21 de juny.\nPETICIONS A ESTAT I GENERALITAT\nL'Ajuntament de Barcelona ha demanat a l'Estat destinar aquest any els 25 milions d'euros previstos en l'acord entre governs per fer front al dèficit que es produeixi en els equipaments de capitalitat entre el 15 de març i el final de l'estat d'alarma, i a fer una aportació extraordinària dins del conjunt de mesures.\nA més, han reclamat reduir l'IVA cultural al 0%, assimilant-ho al de l'àmbit educatiu, com a mínim fins a desembre del 2020, i a establir nous criteris per facilitar la reprogramació d'esdeveniments culturals sense el perjudici del conjunt de les parts.\nTambé ha instat la Generalitat a crear un espai de coordinació mentre duri la crisi per canalitzar conjuntament les mesures culturals que impliquin a ambdues institucions, i a tancar un acord amb l'Institut Català de Finances per obrir una línia de microcrèdits de fins el 20.000 euros per atendre les demandes i necessitats de pimes culturals.


Enviat per Redacció en 4 de març de 2015.\nTags: Cocentaina, Francesc Gisbert\nDiumenge 8 de març Cocentaina celebra la Dansà dels nanos, acte previ al dia que toca penjar-los, dimecres 11 de març, just a la meitat de la Quaresma. Els nanos de Cocentaina són uns “perots” de vora un metre, cosits i confeccionats a mà, que es deixen al carrer amb uns cartells de protesta. Els nanos representen, per tant, una persona i un missatge. El costum s’ha conservat a Cocentaina, gràcies al veïnat del Raval, sobretot, les dones, que any rere any mantenen viva la tradició de forma admirable.\nPerò, per què hi ha nanos? Durant el segle XVIII pren embranzida un nou model festiu, el de les falles: fer ninots per a després cremar-los a mitjan Quaresma. La Quaresma era una època de privacions, imposades per l’església. Els nanos, com el Carnestoltes, era una forma de suavitzar la repressió de la resta de l’any. Durant un breu interval de llibertat es permetien actes censurables en qualsevol altre moment. I quin acte encarna millor la llibertat que el dret a la queixa i a la protesta?\nEl model festiu i reivindicatiu s’havia estés pertot Europa, encara que els ninots no sempre eren cremats. A Mutxamel, per exemple, el costum es conserva amb el nom de “El vell i la vella”; a Xixona, els Monots; a Elx, penjaven uns Nanos pel matí fins últimes hores de la vesprada, les Velles de la Serra. També a Llíria i Picassent col·locaven uns Ninots de nit, per a preservar l’anonimat dels responsables.\nLa festa es coneix amb noms i variants diverses, com la Vella Serra. A Mallorca era costum fer un ninot que evocava una iaia amb set cames, tantes com setmanes dura la Quaresma. Enmig d’un gran ambient festiu, s’alçava un cadafal a la plaça i serraven el ninot entre rialles i riotes.\nFet i fet, les falles combinen dues pràctiques rituals presents arreu d’Europa, que remeten a temps ancestrals: encendre fogueres la vespra d’una festivitat i cremar ninots al·lusius a conductes o actituds dignes de crítica. Durant gran part del segle XIX, encara serà freqüent trobar ninots més o menys artesanals penjats en camins o finestres, per després cremar-los o no. Aquells ninots primitius presentaven una estructura similar: un escenari o cadafal recreava una escena de la vida quotidiana, amb un parell de figures i algun cartell amb versos o explicacions de caràcter humorístic o satíric.\nFrancesc Jover arreplega la notícia dels “perots” d’Alcoi, en el seu excel·lent llibre sobre El manco Calderon i el seu temps. Parla de la setmana dels Perots: “A Alcoi, curiosament, quan va arribar a meitat quaresma l’any 1883, El Serpis qualificà això de col·locar mogigangas a les finestres de costum ridícul. Consideraven que eren costums de pobles menys cultes i importants, i a més, quedava malament alguns innocents encara s’alegren d’aquestes tradicions impròpies d’una societat culta i civilitzada. Tanmateix, vull entendre que, en el fons, a qui desagradava el costum era al sector representat pel diari. Les postures dels Perots eren irreverents i denunciaven alguna actuació impopular, socialment polèmica, d’un burgés o cacic del moment. Era la crítica al poder la que molestava”. Una festa que no estaria de més recuperar, pel seu caràcter reivindicatiu, en uns temps en què tantes coses tenim per a lluitar.\nL’associació cultural El Guaret de Cocentaina està decidida a mantindre viva la flama dels Nanos, com tot allò relacionat amb el nostre patrimoni cultural, que, fins ara, ha sostingut el veïnat, amb la col·laboració de centres educatius, particulars i artistes. Volem expressar el nostre reconeixement i admiració per la faenada que implica, any rere any, fer els nanos. Una faena desinteressada en favor del manteniment de la cultura i la identitat d’un poble.\nAmb l’objectiu de popularitzar la festa entre els joves i retre homenatge a les veïnes del raval, autèntics motors de la conservació dels nanos, s’ha organitzat la III Dansà dels nanos. Hi haurà una xarrada sobre la festa, danses populars i un dinar de germanor. A més a més, durant la jornada, el filmarà el documental “La festa dels nanos de Cocentaina”.\nEls nanos de Cocentaina són un exemple de la necessitat de conservar la tradició i fer-la evolucionar. Una necessitat que requereix de la implicació de les generacions més joves, per a perpetuar-se al llarg del temps.\nFont: Francesc Gisbert, Coordinadora pel Valencià Alcoià-Comtat./\nCarmen: “Jo crec que Mireia ho està fent prou bé”\nDe Muro a Mauthausen: biografia de Vicente Tomás Mogino


Marta Martínez – AFA L'Arenal de Llevant\nJUNTA DE L’AFA. FEBRER 2022\n1 febrer, 2022 Marta Martínez\nBon dia famílies de l’Arenal! El pròxim dijous 10 de febrer a les 19:00h celebrem una nova junta de l’AFA. ORDRE DEL DIA Comunicacions escola Portes obertes 22/23 Consell Escolar Situació Romanent Comissions Temes sobrevinguts Precs i preguntes Com s’ha vingut fent fins ara, seguirà sent virtual i es farà a través d’aquest link. Enllaç per […]\n13 gener, 2022 Marta Martínez\nFamílies, Us informem que el proper dimarts 18 de Gener de 2022 de 18:30 a 20:30 hores, tindrà lloc una ASSAMBLEA EXTRAORDINÀRIA de l’AFA. Així com venim fent en les darreres assamblees, es farà de forma virtual. L’ordre del dia atendrà als següents punts: -PRESENTACIÓ PROPOSTES ROMANENT -VOTACIÓ PROPOSTES ROMANENT -VOTACIÓ […]\n24 desembre, 2021 Marta Martínez\nFamílies, Desde totes les comissions de l’AFA us volem desitjar unes Bones Festes i un Bon Nadal i que tingueu tots una bona entrada d’any nou. Desde l’AFA desitgem que aquest any 2022 vingui ple de bones notícies, i que puguem tenir les bones condicions sanitàries per afrontar totes les activitats que ens agradaria portar […]\nBon dia famílies, Abans no acabi l’any publiquem l’acta de la darrera junta. En aquesta junta es va discutir sobre les diferents possibilitats que diverses famílies han proposat per invertir els diners del romanent que té l’AFA. Us deixem aquí el document perquè estigueu informats de les possibilitats que hi ha i que a la […]\nACTA DE JUNTA DE NOVEMBRE\n12 desembre, 2021 Marta Martínez\nBon dia famílies! Us deixem una lectura per la setmana. Aquí teniu l’acta de la darrera Junta de Novembre (21.11.2021) ACTA JUNTA 21.11.16 Bona lectura! Junta d’AFA\nExplica’ns com t’agradaria que fos el teu entorn escolar.\n12 desembre, 2021 12 desembre, 2021 Marta Martínez\nHola famílies! La comissió de Fem Barri ja torna a estar aquí, amb piles carregades i amb moltes idees per transformar l’entorn de l’escola! Però per això és imprescindible la vostra col·laboració. Us proposem una activitat per passar l’estona amb els vostres fills i alhora dedicar uns moments a l’entorn escolar que desitgen ells i vosaltres […]\nL’ARBRE DELS DESITJOS CONTRA LA VIOLÈNCIA\n22 novembre, 2021 22 novembre, 2021 Marta Martínez\nBenvolgudes famílies de l’Arenal El dia 25 de novembre es celebra anualment el Dia Internacional de l’Eliminació de la Violència contra la Dona per tal de denunciar la violència que s’exerceix sobre les dones a tot el món i reclamar polítiques a tots els països per la seva erradicació. Volem sumar-nos a aquesta celebració demanant-vos que el […]


Enguany a Alella, ‘El Gran Recapte’ s’adapta a la pandèmia | La Clau - Revista gratuïta del Maresme\nEnguany a Alella, ‘El Gran Recapte’ s’adapta a la pandèmia\nEl Gran Recapte, la campanya anual deserà enguany molt diferent i necessària que promou la Fundació Banc dels Aliments, serà enguany molt diferent i necessària\nLa iniciativa s’adapta a les imposicions derivades de la pandèmia i tindrà un format diferent per evitar el risc de contagi. En aquesta 12a edició, la recollida física d’aliments a les portes dels supermercats serà substituïda per les donacions econòmiques que es podran fer tant als establiments que col·laborin com de forma virtual a través d’Internet. Els diners recaptats serviran per comprar aliments que, en el cas d’Alella, serviran per omplir el rebots de Càritas, com a entitat col·laboradora del Banc d’Aliments.\nLa campanya del Gran Recapte es farà al llarg de la setmana del 16 de novembre i fins al dissabte 21 en els principals supermercats, i serà el mateix personal qui convidin a la ciutadania a fer donacions a l’hora de pagar a caixa, mitjançant un CODI GRAN RECAPTE que s’oferirà al donant.\nEl divendres 20 i el dissabte 21 de novembre, es reforçaran aquests supermercats amb la presència de voluntariat, que explicarà la importància de seguir col·laborant en el Gran Recapte.\nUn cop finalitzada la campanya s’adquiriran i distribuiran aliments bàsics com llet, oli, llegum o conserves, amb la totalitat de les donacions aconseguides.\nEl Gran Recapte és una campanya essencial per als Bancs dels Aliments ja que permet proveir els magatzems de productes bàsics per un període de 3 mesos; els organitzadors apel·len de nou a la solidaritat de la ciutadania perquè aquest any la campanya és MÉS NECESSÀRIA QUE MAI.\nTambé es requereix la implicació de un major número d’establiments.\nCom a voluntaris i voluntàries explicant el contingut i les novetats de l’edició d’enguany. Es necessiten al menys dues persones per torn a cadascun dels supermercats, per als dies 20 i 21 de novembre.\nFent aportacions per Internet a l’enllaç www.granrecapteonline.com,\nPer participar com a voluntari o voluntària\nCal apuntar-se prèviament en aquest web: https://www.granrecapte.com/ca/voluntariat/ del Banc dels Aliments.\nMés informació de la campanya: https://www.granrecapte.com/