‘El dúo de La Africana’ a la 7a Temporada Lírica Ciutat de Calella - Revista Musical Catalana\n‘El dúo de La Africana’ a la 7a Temporada Lírica Ciutat de Calella\nLa setena edició de la Temporada Lírica Ciutat de Calella portarà a escena la sarsuela El dúo de La Africana demà divendres, 6 de juliol, i diumenge, 8 de juliol, al teatre Sala Mozart de la població. Protagonitzaran la sarsuela de Manuel Fernández Caballero, amb llibret de Miguel de Echegaray, la soprano Anna Farrés, el tenor Carles Cremades i el baríton Marc Calvo, entre d’altres. Les entrades ja són a la venda i es poden adquirir a través d’aquest enllaç.\nCor i Orquestra Simfònica Harmonia\nLa Temporada, de la qual Albert Deprius és el director artístic, seguirà amb tres concerts més. El divendres 27 de juliol (22 h), l’Orquestra Simfònica Harmonia, dirigida pel seu titular, Albert Deprius, interpretarà la Simfonia del Nou Món de Dvořák. Al setembre (dia 23), durant la Festa Major de Calella, s’oferirà el concert “Tarda italiana”, que serà dedicat a òpera italiana i cançons napolitanes, amb la participació de la soprano Beatriz Jiménez-Marconi. Finalment, la Temporada acabarà el 29 de desembre amb el tradicional Concert de Cap d’Any a càrrec del Cor i Orquestra Simfònica Harmonia, dirigits novament per Albert Deprius.\nLa Temporada Lírica Ciutat de Calella, concebuda i organitzada per l’Associació Cor i Orquestra Simfònica Harmonia, engloba una programació anual, estable i consolidada de concerts i representacions musicals a Calella, a la comarca del Maresme. Nascuda l’any 2011, aquesta iniciativa té com a objectiu principal la difusió de la música i la cultura per mitjà de la programació d’òperes i sarsueles escenificades i concerts simfonicocorals. Al llarg de la seva trajectòria ha comptat amb la participació de solistes de primer nivell, així com aclamats directors i compositors. La darrera Temporada Lírica Ciutat de Calella va acollir més de 2.000 persones de públic, procedents de Calella i la comarca del Maresme, així com també de les ciutats de Girona, Barcelona i Tarragona. La Temporada rep el suport del Departament de Cultura i de l’Ajuntament de Calella.


Fabricants i fabricants de raspalls de dents de filaments suaus de parella de la Xina | Enyuan\nAquest raspall de dents de parella està especialment personalitzat amb dos caps de raspall en forma de mig cor, que es combinen en un patró complet en forma de cor. El capçal del raspall està dissenyat amb Xiaoqiao, que és còmode i flexible per netejar les dents de les cantonades\nnom del producte Parell de raspall de dents\nCaracterístiques Netejar, protegir la geniva\nDiàmetre del raspall 0,01 mm\nPell de seda fina de 0,01 mm\nEl diàmetre de la punta dels filaments de pinzell tan petits com 0,01 mm no només pot netejar les taques de la superfície de les dents, sinó que també pot penetrar profundament en el solc gingival i els espais interdentals; els suaus filaments de raspall tenen cura suaument de les genives, fent que cada dent sigui pura i clara com l’amor sense deixar impureses.\nEl mànec del pinzell adopta el clàssic color blanc i negre, el disseny és senzill i còmode i tot el cos està fet de plàstic alimentari, que és còmode al tacte.\nCom rentar-se les dents correctament?\nEs recomana substituir el raspall de dents durant tres mesos. Com més temps s’utilitzi el raspall de dents, més fàcilment es portaran i inclinaran les truges i disminuirà la capacitat de neteja. Al mateix temps, el cap del raspall també és un caldo de cultiu per als bacteris.\n1: Les truges i les dents estan inclinades amb un angle de 45 °, pressuritzen suaument, raspallen 4-6 vegades horitzontalment i raspallen verticalment.\n2: Raspalleu primer el costat exterior de les dents superiors i inferiors i, a continuació, raspalleu el costat interior de les dents, movent el raspall de dents cap endavant i cap enrere.\n3: Raspalleu la superfície de mastegar, estireu el raspall de dents, sacsegeu-lo breument cap endavant i endavant i netegeu les dents amb cura.\n4: Raspalleu la part posterior de la muntanya per prémer-la, heu de raspallar la part frontal del pinzell de dins cap a fora.\n5: Finalment, raspalleu la llengua, raspalleu suaument des de la base de la llengua fins a la punta de la llengua per eliminar el revestiment de la llengua i eliminar els bacteris.\n6: Renteu-vos les dents amb alta qualitat durant tres minuts cada vegada per mantenir la respiració fresca.\nAnterior: deu mil raspalls de dents de cabell són suaument dissenyats no poden fer mal a les genives\nPròxim: oem truges suaus raspall de cap de raspall petit\nEl raspall de dents amb ceràmica elevada de tpu protegeix a ...\nRaspall de dents de cap ample ample de truites


La història és un vendaval | Eva Vàzquez | Girona | Llibres | El Punt Avui\nLa història és un vendaval La història és un vendaval La història és un vendaval La història és un vendaval + La història és un vendaval E-mail\nNúria Esponellà va rebre ahir a la nit el premi Prudenci Bertrana de novel·la, en la gala literària celebrada a l’Auditori de Girona QUIM PUIG.\nLa història és un vendaval.\nLa història és un vendaval La història és un vendaval La història és un vendaval La història és un vendaval La història és un vendaval E-mail\nL’arqueòleg Joan Santacana ja va advertir-la: “No t’emboliquis, que aquest període és fosc i complex”, però Núria Esponellà (Celrà, Gironès, 1959) no va fer-li cas. El temps dels indiketes (o indigetes), els llegendaris primers pobladors ibers de l’Empordà, era un marc novel·lesc massa temptador per arronsar-se a la primera dificultat, encara que provingués del consell afectuós d’un amic. Li han calgut quatre anys per documentar-se, però a la fi ha posat ordre a tot el material recopilat en una història que exalta el “poder de transformació” de les persones per mitjà d’un relat intimista amb rerefons arqueològic.\nÀnima de tramuntana, la novel·la per la qual va rebre ahir el 53è premi Prudenci Bertrana de Girona, dotat amb 30.000 euros, representa una nova indagació de l’autora al voltant de la feminitat i la seva capacitat de renovar-se, alçar-se i enfortir-se enfront de les adversitats i en connexió amb les forces naturals. No ha de sorprendre, doncs, que hi apareguin fetilleres, sacerdotesses i remeieres, totes relacionades amb les arts de guarir, sigui el cos o, sobretot, l’ànima. “No hauria pogut escriure aquesta novel·la sense el que he viscut els últims anys, que han estat molt durs en pèrdues”, va començar confessant Núria Esponellà, escriptora de llarga trajectòria, col·laboradora d’El Punt Avui i finalista del Bertrana el 2012, per Una dona d’aigua. La seva pròpia experiència ha alimentat la “recerca de transcendència” que mou els seus personatges, dues dones d’èpoques tan distants com el segle III abans de Crist i el present d’avui mateix, a qui es dona veu alternativament al llarg de la novel·la, encara que una, la indigeta Ekinar, és fruit de la imaginació de l’altra, Mínia, una arqueòloga acabada de separar, després de passar pel trauma d’un avortament, que se serveix del descobriment de dues sepultures al poblat iber d’Ullastret per afrontar un procés de catarsi.\nLa mateixa escriptora ho resumeix en una nota als lectors: “Les protagonistes d’aquesta història comparteixen vida. Una d’elles imagina l’existència de l’altra, però en realitat totes dues s’enfronten a les dificultats, les absències i les pèrdues vitals en èpoques molt distants. Tanmateix, tenen com a tret comú la fortalesa i la capacitat de seguir lluitant.” Tindran, també, recursos oposats per sobreposar-se a la seva situació: mentre que per a Ekinar el vincle amb la natura és profund i la mort forma part del cicle de la vida, Mínia encarna “una dona desarrelada per a qui la mort és, com per a la societat d’avui, un tema tabú”, va avançar Esponellà, que opina que “les dones del passat, a través dels rituals i les creences, potser tenien més eines per afrontar el dolor”. En tot cas, el llibre proposa una obertura esperançadora. “Quan el vent de la vida et trenca el paraigua, encara tens l’opció de reconnectar amb l’ànima de la natura”, va dir l’escriptora, tot recordant que la tramuntana “és el vent que neteja més el cel, encara que abans ho hagi fet volar tot pels aires.”\n35è premi Ramon Muntaner\nSense codi de barres, la segona novel·la de l’escriptora i periodista Ruth Tormo Benavent (1974), veïna de Sant Feliu de Llobregat, va rebre el 35è premi Ramon Muntaner de literatura juvenil, dotat amb 6.000 euros, a més de la publicació de l’obra sota el segell Fanbooks.\nSense codi de barres és la història de dues vides paral·leles, dos joves de 14 anys que viuen a una gran distància geogràfica i social, però que, tot i així, tenen coses en comú: l’Amina treballa cosint roba en un taller de Bangladesh i en Víktor estudia en un institut de l’àrea metropolitana de Barcelona. Ella somia un futur millor per a la seva germana petita i decideix enviar un missatge de socors cosit en un dels pantalons que viatgen des de la seva fàbrica a occident, on el missatge arriba a les mans d’en Víktor. “És sobretot una història de superació i d’amistat”, diu Tormo, però evidentment el seu llibre és també una denúncia de l’explotació infantil i del paper especialment complicat de la dona en alguns països asiàtics.\nEstimar com Ginestà\nEl grup barceloní Ginestà, encapçalat pels germans Júlia i Pau Serrasolsas, va rebre el Cerverí per la seva cançó Estimar-te com la terra, gràcies als vots dels oients de Catalunya Ràdio, que la van triar entre les 8 cançons seleccionades prèviament pel jurat. “Fem cançons de tres tipus: d’amor, reivindicatives i abstractes o surrealistes. Estimar-te com la terra combina les tres coses”, diu en Pau sobre el tema que obre el seu segon disc, Ginestà (Kasba), “una cançó sobre estimar la llengua, el país, les persones i tu mateix”.\n20è premi Lletra\nJoves i crítics\nJoves i crítics.\nEl 20è premi Lletra al millor projecte digital per a la lectura i la literatura catalana s’ha concedit ex aequo a Lectures en ruta, de Tramoia Produccions Culturals, i el Podcast La Lectora, una iniciativa de la revista digital de crítica literària La Lectora . Al premi coorganitzat amb el Projecte Lletra de la Universitat Oberta de Catalunya s’han presentat 15 candidatures, que havien de donar resposta al repte de com fer que la literatura catalana arribi a més lectors i lectores gràcies a formats digitals com ara l’àudio i el vídeo. Lectures en ruta es presenta com “una proposta d’immersió literària per a joves entre 18 i 25 anys, a través de diferents activitats, com ara tallers, trobades amb escriptors i editors, recitals de poesia, etc., que aquest any hem de fet de manera virtual”.\nPel que fa a La Lectora, aquesta revista defensora de la crítica com “una part important del sistema literari”, va posar en marxa un podcast amb el plantejament d’un programa sobre llibres independent i més proper als joves.\n43è premi Miquel de Palol\nDolor i desig, tan a prop\nDolor i desig, tan a prop.\nA Maria Josep Escrivà (el Grau de Gandia, 1968) li feia una il·lusió especial guanyar un premi aquí, al nord, on “els valencians són tan poc tinguts en compte”, encara que només sigui a 400 quilòmetres des del lloc on va néixer Ausiàs March, “el més gran poeta en llengua catalana”. Escrivà va venir combativa a recollir els 2.400 euros del premi de poesia, “la germana petita” de la literatura, va dir amb sarcasme, tot i ser el gènere més “balsàmic” de tots, “present en els moments més importants de la vida humana: el naixement, l’enamorament, la mort”.\nA Sempre és tard, l’obra amb què ha estat premiada, aborda el desig i el dolor com “dos contraris que es complementen i que ajuden a viure més intensament”. Ser humans significa estar-hi exposats, va advertir, perquè “tant l’absència com el plaer tenen el poder de fer-nos sentir més vius”, però no com a mera intimitat, com a vivència personal, sinó per la seva capacitat d’aguditzar la consciència dels altres. En aquest sentit, va defensar la poesia com a mitjà per “ajudar a combatre la indiferència”.\n41è premi Carles Rahola\nUna biografia de l’“insolent”\nUna biografia de l’“insolent”.\nXavier Febrés (Barcelona, 1949) és probablement una de les persones que més ha escrit sobre Josep Pla, sobre el seu món i sobre “les seves dones”, encara que això darrer sembli una contradicció, un impossible, tenint en compte que als milers de pàgines de l’obra completa amb prou feines en parla de cap. Si havia de guanyar el Rahola d’assaig, dotat amb 6.000 euros, era gairebé imperiós que fos amb una nova aproximació al seu escriptor de capçalera, ara per endinsar-se en una biografia literària que té en compte des del primer llibre de Pla, Coses vistes, datat del 1925, fins a les darreres i enèsimes Notes disperses, algunes de pòstumes, esporgades, potinejades i, en efecte, disperses fins al desori, segons ho valora Febrés. Josep Pla o la vitalitat, el sisè títol que dedica a l’autor d’El quadern gris, es presenta com un estudi que aborda “per primera vegada l’estil literari de Pla amb una visió global” per comprendre què va representar la seva “irrupció de cavall sicilià” en les lletres catalanes. Xavier Febrés té ofici com a periodista i com a atent llegidor de Pla, de manera que li ha sortit un assaig amè, sintètic i, per tant, amb el do de la brevetat, com la que va fer servir ahir per definir l’estil amb què es va presentar Pla davant el cànon fixat pel noucentisme amb un sol adjectiu: “Insolent.” El jove escriptor va desafiar, doncs, “la jerarquia cultural establerta, el corrent literari dominant i l’academicisme assentat” per connectar amb una nova època que Febrés identifica amb la cultura de masses. La vitalitat a què fa referència el títol té a veure amb una “tenacitat d’escriptura”, aquella grafomania que a vegades enerva i que arriba a extrems vertiginosos: “Pla acaba deslliurant una obra oceànica, sense fer servir ni màquina d’escriure, ni telèfon, ni cotxe, avenços que al seu temps ja estaven perfectament implantats”, va recordar Febrés. Entesa com una biografia de Pla a través dels seus llibres, hi falta, però, un text essencial: la correspondència eròtica que l’escriptor va mantenir amb Aurora, una passió senil que, d’acord amb Josep Martinell, hauria donat lloc al “llibre més important de Pla”. Sense aquestes cartes, opina Febrés, “la biografia de l’homenot seguirà sent incompleta”.\nEl Punt Avui. Girona 23-09-2020, Pàgina 30\nEl Punt Avui. Nacional 23-09-2020, Pàgina 24


Biblioteca Joan Coromines: de gener 2020\nSeguim descobrint i coneixent indrets que ens fan somiar i ens sorprenen moltíssim. Recorda que en l'anterior article vam aturar-nos a les illes Fiji, la roca Ulurú, a Luberon i l'Illa de Pasqua, entre d'altres.\nGlaciar Perito Moreno (Argentina): La Patagònia, una regió rica en boscos, muntanyes, glaceres i llacs que et deixaran sense paraules. Un dels monuments més espectaculars i impressionants és el glaciar Perito Moreno, un gran espai de gel amb blocs blaus i blancs que pots visitar des de la petita ciutat d'El Calafate.\nLlacs Plitvice (Croàcia): El Parc Nacional dels Llacs de Plitvice és un dels tresors naturals de major bellesa a Europa. Amb passarel·la i un camí per resseguir, és ideal per a totes les edats i realment espectacular. Amb un camí marcat, és ideal per fer a qualsevol edat o en família i és un indret molt espectacular. Paisatges de postal, salts d'aigua, llacs d'aigua turquesa i una passejada sorprenent a cada pas. Ideal a qualsevol edat.\nTimes Square (Nova York): Al bell mig de Manhattan hi trobem el símbol de la capital del món. La plaça que dona nom a la seu del The New York Times segueix sent un dels espais més concorreguts i fotografiats del planeta. Els llums multicolors, els cartells gegants i la gent tan diversa la fan excepcional tant de dia com de nit. També especialment sorprenent al desembre.\nPolinèsia francesa (França): Conjunt de 118 illes situades a mig camí entre Amèrica del Sud i Austràlia, però dependents de França i, per tant, adscrites a la Unió Europea. Han passat a la història de l'art de la mà de Paul Gauguin, que hi va viure i va reflectir en la seva obra el color i el paisatge dels seus habitants. Amb aigües de color turquesa intens i poc profundes, hi trobareu calma i un paradís per a l'snorkeling.\nTaj Mahal (Índia): Símbol de l'Índia, considerada una de les grans meravelles del món, el Taj Mahal va ser construït a mitjan s. XVIII per Shah Jahan, en memòria de la seva estimada esposa. La seva edificació va comptar amb més de 2.000 homes, que van ser contractats per treballar el marbre blanc.\n101 destinos del mundo sorprendentes / prólogo de Javier Reverte. Madrid: Anaya Touring, novembre 2018.\nViatgem als llocs del món més sorprenents (I)\nTot viatge anhela emoció i sorpresa. Per aquest motiu, aquesta entrada del blog es dedica a aquells indrets del món que us deixaran amb la boca oberta el 2020! Som-hi?\nIlles Fiji (República de Fiji): En ple oceà Pacífic trobem aquest paradís on tothom somia anar un cop a la vida. Són 333 illes, de les quals únicament un centenar són habitades. Les principals són Vanua Levu i Viti Levu. Amb una riquesa natural enorme, destaca la presència de la iguana crestada o Brachylophus vitiensis, en perill d'extinció.\nUlurú (Austràlia): Una gran roca roja al cor d'Austràlia alberga unes formacions naturals molt característiques. Al voltant hi brolla la font de Mutitjulu, que fa encara més singular el paisatge. Un lloc on és més o menys fàcil albirar algun cangur vermell en llibertat.\nIlla de Pasqua (Xile): Rapa Nui, en llengua local. Un dels llocs més impressionants per les espectaculars figures de pedra (moais) enclavades a la terra, segurament representant els déus o reis.... Avui en queden unes 900, moltes alineades a la costa.\nLa Provença (França): Luberon és una comarca muntanyosa que s'identifica amb el perfum i el color de la lavanda. Aquesta espectacular experiència de llum i color explota a finals de juny, amb el màxim d'hores de sol, que és quan les flors s'obren amb tota la seva esplendor i olor.\nCataractes d'Iguazú (Brasil i Argentina): Situades a uns 20 quilòmetres de la desembocadura del riu Iguazú, s'originen una proliferació d'illes i illots que donen lloc a nombrosos deltes i salts d'aigua impressionants. En conjunt formen un arc en forma de u on es distribueixen 275 cascades, que es poden visitar des de camins i passarel·les. La més impressionant i la més visitada és la Garganta del Diablo.


Hi havia una vegada un faroner i un biòleg - Teatre Tantarantana\nHi havia una vegada un faroner i un biòleg\nEl Tantarantana està d’aniversari, i per a celebrar els seus 25 anys de vida ha encetat la quarta edició del Cicló, el programa de companyies independents en residència. La proposta que es pot veure aquests dies és L’Hora Blava, una inquietant història claustrofòbica sobre dos éssers que no són el que semblen. Fins al 8 d’abril a la sala del carrer de les Flors.\nHi havia una vegada un faroner que viva sol en una illa perduda, sense més companyia que el vent, el mar i les gavines. Cada dia, al capvespre, encenia el far, i cada dia, a la matinada, l’apagava. Era la seva feina i la complia amb pulcritud. Cada nit, també, després de netejar-se a la gatzoneta en un gibrell, engegava una atrotinada i malmesa ràdio i xiuxiuejava al buit la següent frase: “Des de la freqüència més remota, a qui vulgui escoltar-me”. Cada vegada, però, obtenia el silenci com a resposta. Fins que una nit de tempesta trucà a la porta un desconegut que buscava refugi. Era un biòleg que acabava de desembarcar a l’illa a fer un treball de camp, i cercava aixopluc i alguna cosa calenta per menjar.\nAquest conflicte que apunta maneres és l’arrencada de L’Hora Blava, la interessant proposta del Col·lectiu La Santa, escrita i dirigida per Laura Mihon. Setanta minuts de suspens (feia temps que no vèiem thrillers a escena!) on l’autora planteja si és legítim no prendre partit sobre allò que passa a la nostra societat i tancar els ulls a la injustícia. I si no ho fem, si els nostres actes tenen conseqüències. No és un espectacle de lladres i serenos, sinó de quelcom més profund i terriblement actual.\nAdrià Olay i Pau Sastre encarnen el faroner i el biòleg. Una obra per a dos personatges sobre els quals pivota tota l’acció, i que amb mèrits propis fan que no decaigui en cap moment, tot el contrari: sembren la inquietud i el misteri a cada acotació, fins a un final que, per raons òbvies, no desvetllarem. El faroner és un home taciturn, solitari i desconfiat a qui l’arribada de l’intrús incomoda. Vol allunyar-se del món d’on procedeix i posar-hi distància, i el foraster li fa trontollar la placidesa de la quietud on està instal·lat –i la ceguesa– i rememorar l’univers que vol abandonar.


» El Telescopi Espacial Hubble, observa el cometa semblant a un asteroide P/2010 A2.\nEl Telescopi Espacial Hubble, observa el cometa semblant a un asteroide P/2010 A2.\nFebrer 04, 2010 | Categoria: Articles\nAquesta és una imatge presa pel Telescopi Espacial Hubble de la NASA, d’un objecte semblant a un cometa, anomenat P/2010 A2, i que va ser descobert pel LINEAR (Lincoln Near-Hearth Asteroid Research program) el passat dia 6 de gener. Aquesta imatge és força inusual, fins i tot comparant-la amb les imatges capturades amb els telescopis terrestres. Aquesta imatge en concret, va ser capturada el 29 de gener i ens presenta una estranya composició filamentosa, que sobresurt del seu nucli i s’escampa amb unes estructures de pols.\nLa imatge del requadre més petit, ens mostra aquesta complexa estructura que suggereix que no és tracta d’un cometa, i que podria ser el producte d’una col·lisió frontal entre dos asteroides amb unes velocitats de fins a cinc vegades més ràpid que una bala (uns 5 quilòmetres per segon). Els astrònoms creuen que podria tractar-se d’uns asteroides situats en el mateix cinturó d’asteroides, i que observem ara observem una topada mai observada fins el moment.\nEls filaments de pols i grava, han sortit llançats d’un nucli amb unes dimensions aproximades de 140 metres. Alguns d’aquests filaments són escombrats per la pròpia pressió de la radiació de la llum solar, que genera les estries de pols. Una proba que es tracta d’un impacta, seria l’absència de gas en els espectres enregistrats utilitzant els telescopis terrestres.\nEn el moment de fer aquesta observació l’objecte és trobava a una distància de 300 milions de quilòmetres del Sol i 140 milions de quilòmetres de la Terra. Les imatges del Hubble, van estar enregistrades amb la nova Wide Field Camera 3 (WFC3). La imatge és va prendre amb llum visible. Tot i que el color que observem, no el veuríem, ja que en aquesta imatge és va afegir el color blau per observar en major contrast els detalls.\n[…] 4 Febrer 2010. El Telescopi Espacial Hubble, observa el cometa sembñant a uns asteroide P/2010 A2. […]


€590,000 Pis En venda\nAquesta propietat forma part de Apartaments Glòries. Excepcional edifici de pisos d'obra nova entre Glòries i Sagrada Família. Veure més detalls sobre aquesta promoció i cadascuna de les seves propietats\nPisos de 4 dormitoris, amb 3 banys, amb qualitats excepcionals.\nAl mateix edifici hi ha àmplies places d'aparcament i trasters amb accés directe des de l'habitatge mitjançant ascensor.\nA més, les cuines estan totalment equipades (amb mobles i electrodomèstics), banys amb mampares, miralls integrats als mobles dels lavabos i aixetes termostàtiques al bany principal.\nLa calefacció d'aquests pisos és per terra radiant sota tarima i, a més, instal·lació de climatització i calefacció fred-calor mitjançant conductes.\nPersianes elèctriques a menjadors i dormitoris.\nSón apartaments, no només de gran qualitat, sinó també energèticament eficients (qualificació energètica A).\nAparcament i traster: l'edifici disposa d'aparcament i traster al soterrani de l'edifici, per a més comoditat.\nLa fusteria exterior és d'alumini lacat amb trencament de pont tèrmic i doble vidre. Finestres de menjadors i dormitoris oscil·lobatents. Persianes d'alumini motoritzades, amb aïllament tèrmic i acústic incorporat.\nLa porta d'entrada amb pany de seguretat i acabat en laca de color blanc. Les portes interiors tenen el mateix acabat.\nDisposen d'armaris encastats modulars amb portes lacades de color blanc i tiradors llisos amb acabats de crom, acabats a l'interior.\nMobles de cuina i electrodomèstics\nLes cuines estan totalment moblades, amb taulell de quars de primera qualitat, aigüera d'acer inoxidable i aixeta monocomandament extraïble. Les cuines van equipades amb electrodomèstics de primera qualitat: campana extractora, placa vitroceràmica, forn elèctric amb acabat d'acer inoxidable, microones d'acer inoxidable encastat, rentavaixelles panelat, frigorífic d'acer inoxidable i rentadora-assecadora panelada a la cuina i blanca al safareig.\nEls banys es lliuren equipats i són de màxima qualitat.\nLa calefacció és per terra radiant. Cada dormitori i la sala d'estar tenen termòstat per regular la temperatura.\nL'edifici està situat a una de les zones més renovades de Barcelona, a escassos metres de la Sagrada Família, i a un dels carrers referents de l'Eixample. La promoció es troba molt a propr de la Plaça de les Glòries i el 22@.\nLa zona disposa de les millors comunicacions amb la resta de la ciutat, tant amb metro com amb autobús, així com facilitat d'accés i sortida a Barcelona.\nÉs un barri residencial completament consolidat, amb tots els serveis necessaris per a la vida diària, a més d'estar a prop d'algunes de les principals atraccions turístiques de Barcelona, com la Sagrada Família o el Teatre Nacional, i de la platja.\nPis de 140m² en venda a Sant Antoni, Barcelona


Associació de Periodistes del Garraf\n8 juliol 2017 Classificat a Agenda, Notícies, Periodisme No hi ha comentaris\nDijous 13 de juliol es presenta a Vilanova i la Geltrú el diari Jornada, un nou mitjà de comunicació que veurà la llum a la tardor impulsat per grup de periodistes i persones de l’àmbit cultural i cooperatiu. L’acte tindrà lloc al Cafè del Foment Vilanoví, a les 19.30 h.\nJornada està plantejat com un diari generalista (amb edicions en paper i digital), amb perspectiva d’esquerres, de base cooperativa i de distribució als Països Catalans...\n24 maig 2017 Classificat a Cultura, Notícies, Periodisme No hi ha comentaris\nLa Masia d’en Cabanyes va collir dissabte 20 de maig l’acte de lliurament dels Premis Eugeni Molero i Albert Virella i Bloda de Periodisme i Investigació Comarcal que convoca el Consell Comarcal del Garraf.\nEn l’àmbit periodístic, en la categoria de periodisme escrit enguany s’ha guardonat Secrets de Sitges – Contraportades, d’Alba López, publicat a l’Eco de Sitges. El jurat ha destacat aquest treball per la selecció de temes que planteja l’autora als lectors i per la qualitat narrativa...\nComunicat de l’APG sobre la situació del Diari de Vilanova\n22 maig 2017 Classificat a Crisi, Notícies, Periodisme No hi ha comentaris\nLa junta directiva de l’Associació de Periodistes del Garraf és conscient de la complicada situació que travessen des de fa anys molts mitjans, públics o privats, a causa d’un context de crisi econòmica i de model. Quan a això se li suma una mala gestió, pot desembocar en situacions com la que viu el Diari de Vilanova.\nEn referència als fets de les darreres setmanes al voltant del periòdic degà de la premsa a l’Estat, volem expressar el següent:\nDes de l’APG donem el nostre suport i...\n« Entrades anteriors 1 … 3 4 5 6 7 … 22 Entrades següents »


Pàgina personal d'en Joan: 2012\nEn la Revolució Francesa, el despotisme del rei li va conduir a la guillotina.\nEn aquests moments els polítics actuals son uns dèspotes i em pregunto com es que en aquells temps el poble francès va tenir mes coratge que el poble de les espanyes en el moment actual.\nSantuari de Vallivana\nEl divendres quedo amb en Josep Maria que el dissabte anirem a El Turmell, muntanya que pertany als termes municipals de Vallibona i Xert, que està a la comarca de Los Puertos de Morella i Bajo Maestrazgo, o sigui fa límit veïnal i comarcal, però sempre dins de la província de Castelló. Ens acompanyarà la Montse, nosaltres dos farem la travessa de Vallivana a Vallibona mentre que ella anirà de visita cultural per la zona i ens recollirà al final de la caminada.\nEns trobem i sortim cap al Santuari de Vallivana, on la Montse ens deixa. Fa fred i l'entorn està gebrat. Sortim a les nou en punt del matí, tot creuant la carretera i baixant a buscar el Barranc del Marfullar, després d'haver fet les fotografies de rigor al santuari i el seu entorn.\nEl Barranc del Marfullar pren el seu nom per la quantitat de marfull que hi ha, segons les referencies que van llegir, però la veritat es que nosaltres no els hem vist, potser es que no ens hem fixat massa. La pista des de que es creua el Barranc de Vallivana i comença el Barranc del Marfullar son quatre quilòmetres, sempre tocant el barranc. Pel que ens sembla era una carrerada, potser encara ho es, on van aixecar el nivell traient terra del barranc, creiem que es va fer per que si baixava aigua, possiblement abans hi baixava, aquesta corri a un nivell inferior al camí. Des de que em sortit no veiem el sol, encara que si a les vessants altes de les muntanyes que ens envolten, al nostre camí sembla ser que fins al migdia no tocarà. En els trossos engorjats i amb pendent el camí està cimentat. A mitja pujada de la pista i apartant-se una mica d'ella trobem un tros on toca el sol on anem per esmorzar.\nQuan finalitza la pista i poc a poc el camí comença a enlairar-se de valent, trobem les restes de dos barraques, potser de carboners, i de seguida una cruïlla. Segons vam llegir els dos camins pugen a la canyada de la carena del Turmell, nosaltres agafem la dreta. Aviat entra a una tartera amb forta pendent, per sort el camí passa per la seva vora el que ens estalvia entrar de ple a la tartera però no salvar la forta pendent. Sortim de la tartera i a la dreta trobem les restes d'un pou, segons he llegit sembla ser la Font del Povet o potser Pou del Turmell, encara que el que he llegit i les fotos que he vist estava en bon estat, en canvi ara li manca tota la volta de pedra de la teulada. Al seu costat hi ha les restes d'un bassi tot vell i desfet.\nDes d'aquí fins la canyada la pujada ja es molt suau. Arribem a una collada on passa la Canyada del Tossal Gros al Turmell on hi ha els indicadors que senyalitzen el camí cap a Vallibona i al Turmell. Seguim a la dreta deixant de seguida un camí a l'esquerra, el deixem ja que no sabem si es bo però es per on tornarem, i al poc trobem un petit avenc a la dreta. Seguim per la carrerada fins a una cruïlla on arriba una pista cimentada, que sembla que ve de Xert i va fins al cim del Turmell. A la cruïlla i en un pal que pertanyia a una tanca de fil-ferro, hi ha abandonat un casc i uns guants de ciclista. Nosaltres els deixem on estan i seguim amunt per la carrerada, mentre arribem per la pista cimentada una colla d'uns quinze ciclistes. S'arriba al ciment, però abans de que aquesta faci el retomb per l'esquerra, agafem una traça, al començament hi ha una fita, que ens porta dalt del cim, mes o menys al dret, sense problemes, i estalviant-se un fort retomb.\nAl cim hi ha una caseta forestal nova amb unes antenes i un altre de vella abandonada i una torre amb mes antenes. La visió es molt amplia cap a l'est, cap les altres direccions ja queda més tapat. Fem les fotos de rigor i tombem una mica per l'entorn per intentar ampliar la visió.\nSortim, tenim idea que per la zona hi ha les restes d'un pou de gel però no sabem on. Ens sona que està a la collada, i cap allí ens dirigim. Quan passem on estava abandonat el cas i els guants veiem que ja no hi son, el grup de ciclistes ho deuen haver agafat. Arribem pel camí que abans hem deixat, la veritat es que es molt mes maco, es molt més boscà. Tombem una mica per la collada i només trobem les restes d'una petita barraca abandonada. A la nit llegeixo que el pou de gel està prop de la cruïlla de la carrerada amb la pista cimentada i en el vessant de Xert i no de Vallibona.\nEstem un un Pr, que va baixant per dins del bosc, per un camí boscós i molt agradable. Arriba a una pista que la agafem a la dreta. Quan aquesta creua una barrancada notem una sensació de fred i humitat, que se'ns passa quan sortim d'aquesta raconada. Quin microclima tan extrem hi ha en aquests petit tros.\nEs deixa la pista per entrar en un camí vell de bast, amb restes de l'empedrat, que s'acosta al Barranc del Codinà o Barranc de la Roca Alta, per un bosc d'alzines, roures, sabines, etc. S'arriba a tocar el barranc a l'alçada dels terrenys del Mas de Querol i del de Querolet. Son uns terrenys amb parades on sembla que es conreen per fer de pastures pels animals, ara estan una mica verdoses que fan de molt bon veure amb els rajos del sol il·luminant-les. Aquí aprofitem per dinar i buscar la font de les Fontanelles, que per cert no trobem ni rastre per la zona on indica el mapa.\nDesprés de seguir un petit tros pel costat i/o dins el barranc el deixem a la dreta, i entrem en un camí molt arranjat amb marges als dos costat, té tota la impressió que era una carrerada, llarga i bonica.\nTrobem a l'esquerra ben senyalitzada i arranjada la Fonteta de Grillos. Anem entre parades abandonades i el sol ja s'ha amagat pel que comença a refrescar. El camí va per damunt d'uns hortets abandonats. Arribem a Vallibona per la Font Fresca on hi ha unes taules de fusta i creuem el Riu Cérvol o de les Corces. La Montse ja ens espera a la part mes alta, on hi ha un bar-restaurant, el que ens comporta poder veure tot el poble, o al menys la majoria, poble vell, bonic i ben net.\nArribem a la part alta a dos quarts i cinc de sis, després de fer més de setze quilòmetres i mig. El dia ha estat fantàstic encara que excepte a la Canyada del Turmell no ens ha tocat el sol en tot el dia, no perquè no en fes sinó perquè hem anat sempre emboscats. Hem hagut de sortir del camí per poder esmorzar i dinar al sol. La ruta ha estat una mica avorrida a la pujada per la pista (segurament carrerada) del Barranc del Marfullar, però després ja ha començat a ser encisadora. El que més ens ha sorprès es el net que tenen els boscos en aquests paratges, boscos on les alzines, roures, sabines, etc estan guanyant terreny als pins, i pel que sembla amb una bona política forestal, encara que prop de Vallibona hi ha una zona on fa poc varen fer repoblació de pinar. Es una zona on existeixen varies alternatives excursionistes, i on no estaria de més tornar-hi.\nEls diferents noms que he posat sembla ser que son correctes, segons qui l'anomena ho diu amb un nom o amb l'altre. Segons he llegit el Riu Cérvol al començament, o sigui per aquesta zona, se'l coneix per Riu de les Corces. Per si de cas jo he posat els que hem posaven els diferents mapes i en les diferents referències que he llegit.\nNo pujo el track al wikiloc ja que hi ha massa informació i la meva només seria repetir-ho.\nEtiquetes. Baix Maestrat, Castellò, Excursionisme, Ports de Morella, Travessa, Vèrtex geodèsic\nImpressionant actuació de Roger Waters i David Gilmour amb un gran escenari:\nNo hi ha paraules s'ha de veure i sentir-ho\nL'Albà, L'Albà Vell, Castell de l'Albà, Roca Ferrana\nCal Güell - Restes de la torre del Castell de l'Albà\nPer avui m'he decidit anar cap un tros del terme municipal d'Aiguamúrcia i visitar el poble vell i el castell de l'Albà, a més del punt culminant de la Serra de l'Albà, i una serie de grans masos abandonats de les rodalies, tot això amb inici i fi de l'Albà Nou.\nArribo al nucli habitat de l'Albà, aparco en una esplanada en mig dels habitatges que estan tots en un carrer i en una mateixa banda, em preparo, surto a dos quarts menys cinc de nou i de seguida se m'ajunta una gosseta que no em deixarà en tot el tomb. Passo per davant de l'església, sembla mentida una església tant gran en un llogaret tant petit però ..., es va caminant per pista en pujada molt suau. Només sortir del llogaret deixo a la dreta un pou d'aigua, ben conservat per fora, una creu de la Santa Missió (per “inet” hi ha suficient informació), i el cementiri en un esplanada al costat d'uns grans dipòsits d'aigua.\nDeixo a l'esquerra l'entrada a Cal Manco, en bon estat de conservació, al costat d'uns altres habitatges enrunats, i de seguida arribo a una cruïlla on es separen el camí d'anar i de tornar. Hi ha ressenyes que el tomb el comencen aquí. Agafo cap a l'esquerra i aviat entro a visitar Cal Güell, gran masia totalment arruïnada i envoltada de brossa, que fa difícil visitar tot el seu entorn, encara que en el pou es sent entrar aigua no es pot arribar a la seva vora degut al esbarzers.\nDes del camí i separat d'ell, es veu Cal Pau Cases, i al costat de la pista, la Pallissa de la Putxa (que sembla més un maset), ambos també arruïnats, abans d'entrar a visitar el que queda de Cal Fam. Continuo sempre per pista, deixant a l'esquerra el que queda de Cal Dalmau i de la Pallissa del Parrillo a la dreta. Una mica després ve la primera “rucada” del dia, per anar a Cal Bernat estalviant-me un parell de llargs retombs de la pista, agafo el que sembla un barranquet o senderonet atorrentat, el començament va molt be però en cop queda tapat per les argelagues, pel que he de triar si tirar enrere o intentar pujar al dret per l'esquerra, com sempre i no se perquè, la tònica es no anar mai enrere, pel que m'enfilo per un roquer relliscós, por sort molt curt, i de seguida estic a la part de darrera de Cal Bernat, que com no podia ser menys, abandonat i caient-se. La gosseta que m'acompanya al veure per on pujava m'ha abandonat i me l'he trobada a la porta de Cal Bernat, ella segur que haurà sabut per on pujar.\nDe seguida agafo el camí que em portara al Castell de l'Albà, que tal i com he llegit no en queda res, les restes d'una torre, les de l'església, que jo no se distingir-les, algunes runes que podrien ser del poble vell i les restes del que sembla un aljub i tot això ben tapat per la vegetació. A l'altre banda d'on estan totes aquestes runes, hi han més, que semblen d'habitatges i alguna que potser d'alguna torre. Des d'aquí em dirigeixo a la Roca Ferrana, que com es normal no lliga el que diuen els mapes i les indicacions que hi ha. El camí està netejat encara que ja es comença a tapar, fins al lloc més alt, on hi ha una bona miranda i unes fites que marquen el lloc, en canvi els mapes marquen un roquer de més avall, on es impossible arribar des d'aquí, i a més de 40 metres per sota (ja sé que impossible no hi ha res). Aquí la gosseta i jo aprofitem per esmorzar encara que només soc jo el que el portava.\nAlguns mapes marquen el castell de l'Albà al lloc més alt de la Serra de l'Albà, el que es segur es que si està en un lloc no està a l'altre, però jo ho he de poder esbrinar. Mentre vaig baixant vaig mirant per si hi ha algun sender mes o menys carener que em porti però no veig per on es pot passar, entre bosc mes o menys clar, però amb un sotabosc completament mediterrani amb predomini d'argelagues i arítjols no hi ha qui passi. Arribo a la pista i la vaig seguint, buscant un possible sender que em deixi pujar fins al cim, vaig mirant el gps per veure la situació del cim, i quan ja fa una mica que me l'he deixat dalt i penso en desistir, veig una traça que puja, i es quan comença la segona del dia. La traça es va dibuixant i desdibuixant, quan crec que l'he perdut totalment veig una fita, i pujo una mica més buscant el millor pas entre les argelagues i les poques alzines que hi ha, i se'm torna a “fer fosc” quan estic a menys de 30 metres del punt, no se per on passar. A tot això la gosseta en els trossos dels rastres més o menys visibles es posa al davant però en els que la traça es tapa i no es veu la continuació es posa darrera i espera que jo avanci per seguir-me. Al final entre mig de les argelagues arribo al punt més alt, on només trobo un munt de pedres, que tant podria ser de la mateixa muntanya com unes petites restes d'alguna torre o similar. Miro a l'horitzó, i a més de veure la Serra del Montmell veig les runes de Selma, amb el seu castell, llavors penso que potser si que hi havia alguna torre per enllaçar Selma i Albà, però això entra dins de les suposicions i no he trobat cap explicació per enlloc excepte als mapes de l'I.C.C. que marquen el castell aquí.\nPerò l'odissea no finalitza aquí, ja que he de baixar un altre vegada a la pista. Des del turonet veig diversos rastres que segueixen la carena, tan dèbils com es vulgui i sempre entre mig de les argelagues. El gps em diu que a 200 metres hi ha la Roca Ferrana i el mapa de El Montmell (Piolet) em marca un camí que ho lliga, però jo no veig la continuació ja que el rastre entra en un bosquet d'alzines, amb branques molt baixes on segur que els animals de quatre potes poden passar però jo no em veig en pit, pel que em decideixo baixar al dret cap a la pista, ja que a la fi estic a uns 150 metres lineals. La baixada buscant els rastres dels animals mes o menys es fa fàcil exceptuant tres o quatre vegades que quedo sense veure per on continuar però anant més a la dreta o a l'esquerra li trobo els passos per baixar. Aquí tornem a estar com a la pujada, en els llocs on més o menys es passa la gosseta va endavant però quan arribo a algun lloc tapat i no es veu, ella deixa que jo decideixi per on, que punyetera que es!.\nLa resta de la caminada ja es molt mes fàcil, torno a arribar al castell, miro que per la part baixa de les parets del castell (o poble vell) sembla que hi ha un camí però de seguida se'm tapa, encara que tinc la seguretat que continua, però per avui ja he tingut prou de punxes. Baixo per on he vingut i vaig fins unes runes d'uns habitatges on el mapa del Piolet indica que es l'Alba Nou i segons el ICC es el Alba Vell. Poc abans d'arribar he trobat l'entrada d'un caminoi amb unes fites, que sembla que porti al castell, em fa pensar que es el camí que he deixat dalt, llàstima. En tot el camí fins aquí hi han grans roques que deuen haver caigut del castell i del seu enton, també hi ha el que semblen runes molt difuminades d'habitatges i potser les bores del camí vell, molt destrossat tot, fet que ha tingut molt a veure quan van fer la pista. Tant sigui l'Albà Vell com el Nou (el més nou es on he aparcat el cotxe), només hi han runes, i una bassa bastant nova, amb aigua, que deu servir per regar els camps propers.\nAgafo l'Antic Camí Ral d'Aiguamúrcia a l'Albà, antic camí de carro, es veu la bona amplada entre marges, que va per la Solana de la Roca Ferrana. El camí era ampla, potser després es va retocar fent pista, però ara la traça per passar es estreta perquè la vegetació, argelagues sobre tot, se l'està menjant.\nEl camí no es gens agraït ja que per un costat es la part solana de la Roca Ferrana, amb vegetació baixa possiblement la que creix posteriorment als incendis, i a l'altre costat bosc mediterrani o sigui molt brut, i sense quasi visibilitat en amplitud.\nArribo al camí al Pla de Manlleu, es uns pista per cotxes, i a la cruïlla amb el camí per on vinc busco una barraca que em marca el mapa. Es un petit cobert ara abandonat i en mal estat, que aprofita una gran roca. Seguint per la pista passo a tocar tres barraques de pedra seca, molt ben conservades, i segons el mapa em salto, no m'he fixat i no l'he vist, un forn. Vaig una mica ràpid perquè se'm fa tard, ja que he quedat anar a dinar a casa.\nEl que si que trobo son les runes del forn teuler que està a prop de la cruïlla on he agafat cap a l'esquerra o sigui que estic a un quilòmetre i mig del cotxe.\nA partir d'aquí estava segur que la gosseta ja em deixaria, però resulta que no, que m'acompanya fins a l'Albà, on arribo a un quart de tres, després de fer una mica més de quinze quilòmetres.\nEl dia en quan al temps a estat calorós, exceptuant un moment a la sortida, però en quan he començat a caminar ja no he tingut gens de fred. El paisatge ha estat variat entre conreus, pocs i el bosc que va guanyant als conreus abandonats, estan tot molt brut. La Serra de l'Albà i les carenes cap a l'est estan cobertes amb vegetació que creix després dels incendis. En quan als llocs visitats, una llàstima l'abandó quasi total de les grans masies encara que algunes, poques, es continua conreant les terres de l'entorn. També l'abandó total del patrimoni arquitectònic i encara sort de les iniciatives per senyalitzar i netejar els camins i senyalitzar els entorns, però crec que algun estament públic hauria de responsabilitzar-se de la seva recuperació i manteniment. Un altre cosa que trobo es la deficient informació que es troba normalment, a cada lloc que busques dona una informació diferent. La informació que trobes bastant normalitzada es la històrica, em penso que deu sortir tot del mateix lloc, però les localitzacions no hi ha manera de trobar-les unificades, ni quan posen les dades geo-referenciades, pel que es una conya marinera segons el que busques, per exemple l'Albà Nou i Albà Vell, segons en quins mapes surten diferents localitzacions. El Castell de l'Albà a banda d'on està situat també el marca en el cim culminant de la Serra de l'Albà. Crec que al menys en els mapes de l'ICC podria ser tot molt mes acurat. Els noms els he tret sobretot del mapa del Piolet\nAra a esperar la pròxima sortida.\nBon solstici d'hivern a tothom, ... amb excepcions\nAra venen uns dies de festes que transcorren entre el solstici d'hivern, el cap d'any i el dia de reis, on el solstici es astronòmicament real, el cap d'any no deixa de ser una unitat de mesura i el dia de reis una efemèrides inventada (està confirmada per l'església que la data que van anar el reis al portal no es sap, ni si eren reis segons les ultimes paraules del papa, ni si havia portal). Aquests dies a la gent els serveix, a més de consumir com no es fa la resta de l'any, per desitjar als parents, amics, coneguts i algun desconegut (per compromís), amb sinceritat o per quedar bé, pau, amor i felicitat, junt a comprometre's formalment amb un mateix a fer canvis a millor, pel nou any, encara que la majoria queden en el pensament i no s'arriben a desenvolupar.\nSon un dies en que la societat de consumisme vol portar-nos a gastar el que tenim i el que no tenim, pel que un ha de ser conscient d'on estar les limitacions pròpies, i ara més amb la crisis (estafa financera) en que ens està tocant viure després que durant varis anys hem estirat mes el braç que la màniga (els ciutadans?).\nJo personalment, i no per quedar bé sinó amb tot el meu cor, desitjo a tots els parents, amics, coneguts i desconeguts pau, amor, felicitat, però que no es limiti a aquests dies, tot al contrari, que s'allargui tota la resta de l'any, i els anys venidors. Tot això amb una condició, només i tal com va dir un, a l'antiguitat, el meu desig només va dirigit a les persones de bona voluntat, no així als assassins, torturadors i maltractadors (en tots els seus sentits), corruptes, defraudadors, lladres (sempre que no sigui per menjar), intransigents, etc. etc., o sigui no als f.p. que tant poden ser els que facin les malifetes, els que les mani o els que les consenteixin, a aquests els desitjo que els caigui al damunt totes les desgracies possibles i no possibles.\nI sense més i com m'han ensenyat a les classes d'anglès "Merry Christmas and happy New Year".\nUs desitjo que floregeu amb tot el vostre esplendor i no us deixeu atrapar per les teranyines de la vida.\nEtiquetes. Actualitat, Festes, Pensaments\nSanta Maria de Salgar - Montsonís\nAvui he tornat a sortir sol, ja que els companys no ho han pogut fer, i m'he decidit a una caminada a La Noguera, entre Foradada i Montsonís tot pujant al vèrtex geodèsic.\nPer la carretera i només sortir de Tàrrega la boira m'envolta, boira que no em deixarà fins a la tarda. Mentre conduïa hi havien moments que havia d'anar a pas de tortuga, per la poca visibilitat. Arribo a Foradada i aparco el cotxe a l'entrada, davant mateix de la foradada que dona nom al poble.\nEm preparo i surto quan manquen cinc minuts per dos quarts de deu del matí, seguint la carretera cap a Rubió de Dalt i a la cruïlla, on a l'esquerra entra al poble per la part alta, jo agafo cap a la dreta per una pista que puja suau, deixant a la dreta els dipòsits de l'aigua. Aquesta pista es nova o arranjada i va entre mig de la que sembla la pista o camí vell i un camí per on van els pals d'una línia elèctrica.\nDeixo la pista per pujar al vèrtex, per un camí molt moll on les parts rocoses rellisquen i les parts terroses estan molt soscavades per trialeres. S'arriba a la pista que ve des de la carretera entre Foradada i Montsonís i de seguida ja es veu el vèrtex darrera la boira. Des d'una esplanada que abans estava conreada i on finalitza la pista es puja per traça fins a la part rocosa de la petita cresta on està situat el vèrtex. Dalt faig les fotos de rigor, el que em deix la boira que està aposentada a les parts baixes, i aprofito per menjar una peça de fruita. La màquina de fotografiar per fer-me la foto amb disparador automàtic la puc posar en el peu del que era una creu, que segons he llegit hi havia en aquest cim, i ara només ha quedat el monòlit amb un forat en mig.\nBaixo per on he vingut fins a la pista de baix, que segueixo a la dreta, deixo el camí a la Serra del Munt per on aniré després, per anar a la Cova del Bandoler. El camí està molt ben fitat, s'ha de creuar un barranquet que baixa cap el Segre prop de Santa Maria de Salgar, i es va seguint cap el sur, com si es volgués tornar al Munt de Montsonís. No està gaire net però es de bastant ben seguir. Arribo a un lloc on em marxen dos rastres fitats, un recte i altre a l'esquerra, el meu track em marxa a l'esquerra, pel que primer segueixo el que va recte, tinc el costum que sempre segueixo el que crec es dolent per saber on va, ja que si no després ja no m'assabentaré perquè no el faré. El que segueixo va marxant molt imprecís, pel que quan arribo a una petita collada desisteixo de continuar, reculo a buscar les altres fites, i després d'una bona sifonada amb corba, de terra relliscosa, amb una canal abans de la corba que arriba fins al Segre, s'arriba a l'entrada de la cova. No entro ja que l'entrada es estreta (encara passaria) però de desgrimpar i no estic per això, a més havia llegit que encara que a dins hi ha un geocaching en parla de portar torxes i fer servir cordes per sortir, porto frontal però no cordes (ni intenció). A la pàgina del geocaching en diu: “A l'interior hi ha una tassa d'Irlanda Leprecaun de l’ou de la sort (sense l'ou!), el Travel Bug, "Kimi", una breu història de la cova, un quadern i un bolígraf”. La veritat es que per curiositat de visitar tot el que es pot quan està en un nou entorn pot valer la pena, o si es té intenció d'entrar, però per res més el arribar fins aquí. El que es segur es que sense conèixer la seva localització, sinó estigués fitat o sense gps, es una cova que no es pot trobar. Tot el camí des de la creuada del barranquet fins a la cova dona la impressió que feia bastant de temps que no passava ningú ja que estava ple de teranyines, moltes d'elles en mig del camí.\nReculo fins a trobar el camí que puja a la Serra de Munt, es un camí que al començament va pujant suau, però quan es comença a enlairar-se deixar de banda les esses, algunes d'elles encara es distingeixen, i puja amb forts repetjons soscavats amb trialeres. S'arriba a un collet, on torno a deixar la boira sota, i a la dreta em sembla veure unes runes, deixo la pista i vaig a veure-les, des d'aquí fins a la cota 548, es puja fàcil al dret, i es van trobant el que podrien ser restes de trinxeres de la guerra incivil. Des de la cota vaig a buscar el camí que he deixat abans, ara he de seguir rastres no massa agradables. Quan trobo el camí normal, es igual que a la pujada però a l'inrevés, baixant a trossos forts amb trialeres.\nQuan s'ha de deixar el camí que seguia, que va direcció nord-nord-oest, per agafar un altre direcció sur-sur-oest, jo segueixo recte, ja que al mapa ICC marca trinxeres, passo de llarg on indica sense veure res, encara que si estan una mica separades del camí es impossible per la boira, que a vegades es fa una mica espesa. Reculo i agafo el camí que va a creuar el Barranc del Salí, però primer he de passar per una raconada curta però molt bonica, i arribar a una pista nova i fangosa, on al començament està la recaptació de la Font del Munt i també està el búnquer de la guerra, un dels pocs que es conserven, que el vaig a visitar. Hi ha un bon plafó descriptiu. Mentre baixo per la pista em creuen unes motos.\nUna vegada creuat el barranc agafo la pista que comunica els diferents nuclis de Rubió, es una pista de cotxes, i que segons els mapes es el Camí de Malpàs, si el nom ve d'algun lloc on hi havia dificultat per passar, això ja no succeeix ja que ara es una pista ample i agradable per cotxes, un altre cosa es als caminadors. Sento les veus dels motoristes però la boira no deix veure res de l'altre costat del barranc.\nArribo a Rubió i la boira m'impedeix veure gaire cosa del que queda del poble, i desisteixo de pujar al poble i al castell ja que al no poder veure res crec que no val la pena. Torno a creuar el Barranc del Salí i ara la pista, ja asfaltada, puja fins a l'entrada del camping, que està tancat i sembla molt abandonat.\nAra em toca seguir per asfalt, sense quasi vistes ni els camps de l'esquerra ni de les parets de la dreta. La carretera, que es el camí d'Artesa de Segre a Rubió de Baix, s'acosta al Segre, que queda molt a prop. A la dreta es trobem una serie de balmes a tocar a la carretera i algunes balmes i coves que es veuen una mica a mitja pared. Es deix a la dreta el Santuari de la Mare de Déu de Salgar, com es normal tancat.\nA una cruïlla veig un cartell que diu que les Fonts del Salgar estan a 300 metres, penso que potser serà un bon lloc per esmorzar-dinar, baixo per la pista, però la veritat es que no les trobo, me'n vaig fins a la riba del Segre, i en un banc matusser de fusta, que no se que nassos fa allí, aprofito per menjar. Al davant tinc les parets del rocam on està el castell de Malagastre, però sense visió més al damunt de mitja paret.\nUna vegada menjat una mica, torno a la carretera que deixo per pujar per pista cap a Montsonís, passant per la casa de Salgar, on hi ha un alberg de joventut de la Generalitat. Arribo a Montsolís pel carrer del mig, i renoi com puja fins a la part alta que es on està la carretera que va a Foradada. Puc visitar, per fora, el castell, l'església, l'ermita de Sant Urbà, la torre i tots els carrers d'aquesta part del poble. A la part alta perdo els papers on porto totes les anotacions prèvies i les que he fet durant la caminada, sort que de seguida els trobo; sobretot per les noves anotacions, ja que les anteriors ja no les necessito, pel poc que em queda per acabar.\nAra segueixo carretera, deixant a l'esquerra una creu de terme, a la dreta la pista que puja quasi al vèrtex, i a l'altura de la Casa del Pastor, deixo la carretera ja que vull entrar per la part alta de Foradada. El començament del camí està molt desdibuixat entre els camps conreats a l'esquerra i una pistota que porta a una corrals, però de seguida es veu clar i de molt bon seguir.\nEntro a Foradada per la part alta i primer pujo a l'ermita de Sant Urbà. La boira ja ha marxat però comença a fer fred. Com estic cansat no vaig fins a la miranda, ja que veig que hi ha escales metàl·liques i pel roquer hi ha passamans, penso que cap el nord segur que millora la visió però no cap el sur. Al baixar passo pel que era un dipòsit d'alguna cosa, ja que hi ha escales de pedra per baixar, no em sembla d'aigua.\nCreuo tot Foradada, visitant quasi tots els carrers, hi han habitatges interessants de veure. Arribo al cotxe a dos quarts i mig de cinc de la tarda, després de fer uns setze quilòmetres tres-cents. El dia en quant al temps ha estat una mica dolent, molta boira encara que a moments s'obria una mica, a la tarda ha començat a fer fred, en quan el sol ha començat a baixar. En quan a la caminada ha estat interessant però sense poder aprofundir en les vistes, sobretot a Rubió que era una de les fites. Fins a Rubió m'ha donat la impressió que fa alguns anys devia haver algun/s incendi/s ja que sobretot per la part alta de la caminada he anat per terreny garrigós, terreny com dels repoblats per ells sols després dels incendis. Físicament m'he trobat bastant be, excepte cap el final que ja he començat a fluixejar i com sempre he arribat cansat però satisfet.\nEn quan a la informació que portava trobo a faltar una mica més de exactitud en les dades dels mapes de l.'I.C.C., encara que en línies generals van bastant bé.\nSabino Cuadra a Bañez sobre les pensions: "Mienten más que hablan"\nEs pot dir mes alt però mai mes clar:\nCiU veta la participació de la CUP a la cimera de partits en defensa de la immersió lingüística, i això que es dels partits que sempre ho ha defensat. (aquí->)\nUnanimitat de l'oposició contra la no actualització de les pensiones. El veto a última hora del PSOE a Amaiur impedeix que els 'abertzales' i ERC signin el recurs davant el Constitucional (aqui->)\nDe que tenen por aquesta "merda" de partits?, de que s'apuntin el "tanto" la CUP i l'Amaiur?. Crec que l'important es aconseguir les fites, però es veu que no, l'important es quedar davant de la foto com el millor i més guapo.\nUna més per estar agraït amb aquesta porqueria de partits corruptes.\nRavi Shankar, el músic de sitar que va ensenyar als Beatles i als Rolling.\nEtiquetes. Música, Necrològica\nEls diners per projectes se'ls emporten els partits\nLa FAES s'emporta més de la meitat de les subvencions del Govern als partits per a cooperació:\nEl que subvencionin mes al PP que al PSOE me la bufa, a més a les fundacions de tots els partits fins i tot la de ERC han rebut diners. El que es important es que tots aquests diners haurien d'anar a Ensenyament i Universitats i no ha subvencionar a vividors.\nOn estan els que no paren de criticar que els sindicats reben diners públics?. I amb això no vol dir que jo estigui d'acord que els rebin.\nFins quan haurem d'aguantar la corrupció dels partits?\nCançó 'Felip Puig', d'Antonio Baños\nEtiquetes. Actualitat, Denuncia, Música, Política\nUna caminada entre Rocallaura i l'ermita de Sant Roc (Ciutadilla)\nErmita de Sant Roc - Vèrtex geodèsic de Sant Roc\nDesprés de tres setmanes sense sortir i en vista que ja em trobo una mica millor, avui m'he decidit a donar un petit tomb, però com dubtava de la meva capacitat no he volgut dir-ho a cap dels meus companys habituals i he volgut anar sol, per si de cas no podia i havia de deixar-ho córrer, a mig, no fotre a ningú.\nPer avui he triat una ruta curta que vaig trobar a “inet” de Rocallaura a l'ermita de Sant Roc de Ciutadilla, de “lluisma”, amb la diferencia que ell va i torna pel mateix camí i jo he buscat la possibilitat de fer un tomb una mica rodó, al menys de la meitat. A més em servirà a la nova activitat que he començat, això no vol dir que ho hagi d'acabar sinó fer per conèixer una mica més Catalunya, que es anar fent vèrtex geodèsics i intercalant amb els 100 cims que encara em queden, aquests últims al Barcelonès, comarques Pirinenques i comarques allunyades.\nArribo a Rocallaura, aparco el cotxe i surto a dos quarts i mig de nou del matí, tot baixant per creuar la Riera de Maldanell, riera que actualment son camps de conreu de cereals, on es poden contemplar dos pous, a ma dreta, els dos amb aigua. De seguida es deix el camí asfaltat que arriba a la carretera a l'alçada de l'antic balneari, i on es deixa l'asfalt. El camí te alguns repetjons forts fins a una cruïlla en forma de “t” als Pla dels Cantins, i on hi ha un repetidor i una mica mes a l'esquerra un mesurador de vent (més ventiladors?). En aquest tros de pujada on la pista sembla bastant nova, a mes de pujar amb ganes, hi ha varis bassots fets al seu costat que interpreto que es per recollit l'aigua i que no faci malbé la pista, si es per això no ho estan aconseguint massa. He deixat a l'esquerra un altre pista on marxa el GR i que arriba dalt als Cantins mes a l'esquerra i que sembla que puja mes suau.\nEntro al camí de Senadelles on perdo tota l'alçada, i més, que he guanyat des de que he creuat la riera, però ara ho faig amb molta més suavitat. Ja tot son camps de conreu de cereals, que comencen a verdejar, començo a veure les piles de fems preparades per escampar-les als camps (hi ha alguns que ja ho han fet) o sigui que aviat i en quant faci una mica de calor no es podrà passar per aquí degut a la pudor.\nAgafo el camí del Cap de Terme fins a trobar el Camí dels Corrals, i aquí faig la primera ximpleria del dia que per sort em surt prou be. Deixo la pista per un camí vell bastant ampla però brut, però de seguida me'l trobo molt tapat per les branques dels pins que han tallat i que em dificulta bastant el pas. Arribo a un de tants petits masos que veuré avui, amb el seu corral al costat, on hi ha un cotxe abandonat a dins. Baixo un altre vegada a Camí dels Corrals, però ara per camí ampla i no brut, encara que l'herba ja comença a fer-se alta.\nNo se on deixo el Camí dels Corrals i torno a agafar el Camí de Senadelles, això segons els mapes, ja que la pista es la mateixa. Deixo a ma esquerra un altre pou, amb aigua, abans de pujar pel Camí de l'Olm, amb posterior visita a la Torre del Sastre (es un mas) i un altre de mes amunt, que enllaço per un sender. No se perquè però em sembla que el nom està canviat.\nArribo a l'Eral, segons em dona la impressió era dos masos i tres corrals, m'ha semblat detectar dos eres al seu costat, tot arruïnat completament.\nAgafo a ma dreta un altre pista, entre mig dels Plans de Sant Roc, que em porta fins l'esplanada on està el vèrtex i l'ermita, aquesta molt arranjada, al menys per fora.\nSegons el Wikipedia: “Fora del nucli de població es troba l'ermita de Sant Roc. La construcció actual és de 1984 i es troba en el mateix lloc en el qual es trobava l'original de 1720. L'ermita es va construir arran d'una epidèmia de còlera que va assolar la població en 1720. Els habitants de Ciutadilla no disposaven de suficients fons com per contractar a un arquitecte així que la van construir amb les seves pròpies mans. La precària edificació va haver de ser derruïda en 1975.”\nQuan arribo hi ha un senyor que està pujant a un cotxe i se'n va, em dona la impressió que es el capellà que se'n cuida de l'ermita i a més m'ha semblat que s'ha esperat una mica a veure si jo li deia quelcom a part de la salutació que li he fet.\nDes dels Cantins fins aquí només he sentit el cant d'uns pocs ocells, els trets de caçadors a la llunyania i el remor del poc vent que feia.\nAprofito per esmorzar, fer-me la foto de cim, me l'ha faig a mig pujar les escales, ja que es un vèrtex situat en una base de sis metres d'alçada, i amb el disparador automàtic de la màquina no em dona temps de pujar dalt. Després de la foto si que hi pujo i faig una panoràmica.\nAquí es on decideixo no tornar per on he vingut per dos motius, un perquè no m'ha agradat mai anar i tornar pel mateix lloc i segon perquè al mapa de l'ICC em marca un altre Sant Roc amb el símbol d'ermita, prop de la carretera, i una torre, Torre del Moi, i vull anar a veure-les, per això hauré de fer alguns trossos sense camí, però segons em sembla veure a l'ortofoto es pot fer amb facilitat. Surto pel Camí de Sant Roc fins a trobar el Camí de les Collades que el creuo, aviat finalitza el camí i per una parada abandonada arribo a les runes d'un maset, i primer pel costat de les parades conreades i després entre dos parades i sempre trepitjant per la vora o pel damunt de les rodades dels tractors, arribo al Camí dels Masets i pel costat de la carretera entro al segon Sant Roc, que per cert es un mas, no abandonat ni arruïnat, si això era una ermita no ho sembla, al menys per fora. Demà enviaré un mail al Consell Comarcal de l'Urgell i a l'Ajuntament de Ciutadilla, per si em poden donar alguna noticia.\nTorno a anar pel costat de parades de conreu, fins arribar a una pista que va de les parades al Camí de les Collades. En aquesta pista m'avancen tres btteros, i de seguida arribo al Camí de les Senadelles (un altre vegada), penso si vaig a buscar el camí de vinguda o vaig a veure la Torre de Moi, em decideixo per això últim, pel que quan estic al Corral del Claro, he de pujar dalt i pel costat del camps anar avançant, fins que la veig a l'altre costat dels camps, sense possibilitat d'arribar sense creuar pel mig dels camps, fet que no vull fer, o donar un gran retomb; a més es un mas normal, això si, sembla gran i no sembla en estat ruïnós, pel que ho deixo estar i vaig a buscar el Camí de Beltall, que agafo a l'alçada del Corral del Rasuet, enrunat.\nAquest camí esta asfaltat i l'he seguir durant un quilòmetre i mig, passant a ser del Camí de Belltall a la Costa de Rocallaura. Arribo al Camí de Vallbona on trobo en GR, que planerament em porta fins els Cantils, i d'allí per camí de vinguda, fins al poble, arribant al cotxe quan toquen les campanades de les dues de la tarda, i després de fer una mica més de quinze quilòmetres.\nEl dia no ha estat fred, sense vent, encara que la meitat de recorregut els camps estaven gebrats, i encara he trobat gebre al migdia a les zones no solejades. Tot el recorregut es fa entre camps cerealístics que ara comencen a brotar, donar un colorit verd molt maco, que segurament anirà incrementant-se a mida que passin els dies. He passat un gran quantitat de construccions de pedra, la majoria abandonades i moltes arruïnades, entre masets (la majoria amb aljubs), corrals, pallers, casetes per les eines i aixoplugar-se, etc. Des del vèrtex de Sant Roc hi ha una gran visió cap el nord, veient-se els Pirineus nevats, i part de la plana de l'Urgell, amb Tàrrega al fons. Cap l'oest queda tapat pel bosquet que hi ha.\nAl final he arribat una mica cansat, i això que només he fet un desnivell de pujada de una mica més de quatre-cents metres, però res que no pugui superar i a veure si torno a agafar una mica el ritme, encara que vinguin festes nadalenques.\nNo penjo el track al wikiloc, ja que l'anada està copiada exactament d'un altre que he mencionat més amunt i a la tornada he anat per camps de conreu, i segons en quines dates això es una putada pels pagesos.\nEtiquetes. Excursionisme, Urgell\nSi fas els estiraments, s'ha de portar compte que, com i quan:\nJa que pot passar això:\nEs veu que això de "Catalonia" ja ve de fa temps mal li pesi a la "Caverna":\nEtiquetes. Actualitat, Historia\nHo diuen ben clarament, podem quedar-nos a que ho solucionin els altres, però llavors no hi ha possibilitat de queixa.\nCom sempre èpic i compromès el BOSS:\n¡Oh, ninguna bala de cañón voló, ningún fusil nos derribó,\nNinguna bomba cayó del cielo, ni la sangre empapó la tierra\nNingún fogonazo cegó el ojo, no sonó el trueno mortal\nPero tan cierto como la mano de Dios, trajeron la muerte a mi ciudad natal\nEllos trajeron la muerte a mi ciudad natal\nNingún escudo rasgó el cielo de la tarde, no hubo ciudades ardiendo\nNingún ejército irrumpió en las orillas donde moriríamos\nNingún dictador fué coronado\nMe desperté después de una noche tranquila, no oí ningún sonido\nLos merodeadores irrumpieron en la oscuridad y trajeron la muerte a mi ciudad natal, compra\nLa muerte a mi ciudad natal\nEllos destruyeron las fábricas de nuestras familias y se quedaron con nuestros hogares\nDejaron nuestros cuerpos en las llanuras, los buitres recogieron nuestros huesos\nAsí que escucha, hijito mío, estate listo para cuando lleguen\nPorque van a volver, seguro como que sale el sol\nAhora hazte una canción para cantar y cantar hasta que lo hayas hecho\nSí, cántala fuerte y cántala bien\nEnvía a los barones ladrones directos al infierno,\nlos ladrones codiciosos que vinieron alrededor\ny se comieron la carne de todo lo que encontraron,\naquellos cuyos crímenes han quedado impunes ahora\nlos que caminan por las calles como hombres libres ya\n¡Ah, ellos trajeron la muerte a nuestra ciudad, tíos,\nla muerte a nuestra ciudad, tíos,\nla muerte a nuestra ciudad, whoa!\nTranquil·litat total a l'Ajuntament de Sabadell, o no...\nQue estiguin tranquils aquests corruptes (presumptes?) sociates i peperos, que quan surti el judici d'aquí a "tropecientos" anys, si els troben culpables no caldrà que tornin els diners i ja vindrà el govern de torn i els indultarà.\nO sigui res de posar-se nerviós, això si, de moment quiets i no continuar. De moment.\nEls Mossos d'Esquadra escorcollen l'Ajuntament de Sabadell en el marc d'un cas de corrupció urbanística\nJo no vull fer mes llenya sobre el resultat que ha tingut en Mas en aquestes eleccions ja que ja hi ha força gent que ho fa.\nPerò si que volia fer una constatació i preguntar-li el perquè ha volgut fer aquestes eleccions, la resposta que estic segur em donaria si em contestés, ja sé que no ho farà, es per ego personal i només per això. No havia tingut suficient amb la manifestació de l'any 2010 en contra de l'estatut, amb un milió de persones i la multitudinària de l'11 de setembre d'aquest any amb un milió i mig de persones a Barcelona i més de dos milions a tota Catalunya, per muntar una consulta al poble català.\nUna cosa era muntar una consulta i l'altre declarar la INDEPENDÈNCIA, pel segon si que crec seria necessari saber que es conte amb una majoria, però per fer una consulta, perquè es necessitava fer eleccions?. Com dic no havia tingut prou, a més volia ser el “Messies” (no el “masia” com va dir ahir a la nit la Camacho) i ho ha pagat car.\nQuan era petit m'explicaven el comte de la Lletera, li sona d'alguna cosa Sr. Mas?.\nTal i com he dit, el seu partit ho ha pagat (personalment m'alegro molt), ara espero que per aferrar-se a la cadira no pacti amb el “pepe” que a més de donar pel sac als catalans també l'ha estat donant a vostè i al seu partit, ni amb els “sociates” (no m'atreveixo a dir la paraula socialistes ja que no ho son), ja que llavors si que Catalunya s'anirà a la ruïna total, encara que els corruptes continuaran alegrant-se.\nEspluga de Cordes - Tossal de Cambrils\nAvui m'he tornat a quedar sol, els companys per una cosa o altre no m'han acompanyat. Tenia previst anar a Osona o a la Conca de Barberà per veure colors de tardor, però segons m'ha semblat entendre a les dos zones hi havien possibilitats de pluja, en canvi cap a la part de l'Alt Urgell he entès que eren mes minses, i en tot cas per la tarda. Tenia de fa temps una crònica al Tossal de Cambrils (està al Solsonès però tocant a l'Alt Urgell) que a la descripció posava que el millor temps era la tardor, pel que m'he decidit per anar cap enllà.\nHe arribat a Cambrils i he aparcat el cotxe a l'esplanada de la bàscula municipal i he engegat a caminar a un quart i cinc de deu, primer uns metres carretera, deixant-la de seguida on hi ha un pal indicador que senyala el camí al tossal. El començament puja molt fort per un camí ample, boscà i bonic, però que m'ha demostrat en la baixa forma que em trobo. Quan arriba a una pista el camí s'ajau, encara que no durarà massa. La pista va entre bosc i camps de conreu.\nEn un retomb es deix la pista i es torna a entrar al bosc, que poc a poc i mentre es va enlairant es va entrant en terreny pedregós i de matoll. Al poc de passar pel costat de una torre elèctrica arribo a una pista cimentada. Hi han les torres però no la línia, encara que al mapa de l'ICC està ben marcada la línia.\nEn un retomb es veu a la dreta una gran paret amb una balma obrada molt bonica, es l'Espluga de Cordes, on hi ha un ramat de bens. Aquí els senyals porten a tallar la pista unes poques vegades fins el Coll de la Veça on hi han dos basses. M'he saltat la font del Prat de Cordes, no l'he vist, encara que una crònica que vaig llegir parla d'un clot a terra on surt aigua.\nDel coll segueixo per la pista del Portet, trobant al poc unes sitges que segons he llegit eren o son per guardar les patates, tubèrcul que pel que sembla es cultiva en aquesta zona i tenen molta fama.\nAl costat de la primera sitja faig la ocurrència del dia (no podia faltar), en comptes de seguir per la pista fins a la cruïlla per pujar al tossal, jo agafo un sender, al començament molt ben marcat que segueix bastant paral·lel a la pista, però sempre mes enlairat. Aquest sender a vegades es fa fonedís i altres es ramifica sense quedar massa clar qual es el millor. El caminar es lent (encara més del meu normal) pel que crec que m'hauria estat mes fàcil i còmode anar per la pista, a més no sembla que fos lletja. Jo sempre vaig per dins del bosc, encara que he de creuar alguna tartera, però aquestes estan ben marcades.\nArribo a una esplanada on hi ha un cotxe abandonat i trobo el camí ample que ve de la pista i puja al tossal, però poc a poc es va desdibuixant, i la arribada al vèrtex es una mica complicada per qui no porti un gps amb mapa i/o waypoint, o un bon mapa, ja que queda amagat entre la vegetació. Des del vèrtex la vista es nul·la. Aquí aprofito a fer una mossada, fer les fotos de rigor i marxar ràpid, ja que la humitat comença a calar i la boira es deix sentir.\nBaixo fins a la pista, al Prat Caní, on hi ha les runes del que sembla un maset, i uns quants cavalls que pasturen i corren. El temps m'avisa que no em puc encantar ja que comencen a caure algunes gotes o de pluja o de la boira que aquí encara no està massa espesa. Aquí em desvio cap a la dreta amb una pista agrícola que passa entre camps de conreus, sembla de tubercles, passa prop d'unes noves sitges i de seguida entra en un camí de call, molt bonic encara que quan arriba a trobar-se amb un barranquet que ve de l'esquerra, el deixa per un sender rocós que marxa a la dreta. El camí al començament puja una mica però de seguida s'aplana i va marxant bastant planer mentre el barranc es va engorjant i cada vegada es veu més avall. Aquest tros de camí es de mala petja, ja que creua varies tarteres i està ple de pedres que fa que el caminar sigui lent. Es el Corriol de la Solana. Continuo per dins del bosc, i sense poder veure les parets i cingles del tossal que vaig vorejant, degut a la boira.\nEl camí canvia completament de direcció deixant el sud per anar clarament a l'oest. Encara que tot està molt ben marcat, fins i tot massa en aquesta zona, i que conserva les esses ben fetes a la baixada, es veuen clarament les dreceres fetes per la poca gent que hi passa per aquí, incloent en una esplanada, es el Pla de Nancau, on la gent passa pel mig i el camí senyalitzat s'està perdent, i va per la parada de sota.\nAquest tros se m'ha fet bastant llarg, ja que el terra del camí no es agradable, i la visió queda molt tapada per anar per dins de bosc i quan hi han clarianes la boira no em deix apreciar massa de la visió.\nEl camí es desvia del que semblava normal i es que m'envia a Cal Jaumetó, que es una gran balma que segons sembla va estar habitada, ara tot en runes. Després d'aquesta balma em surto dues vegades del camí, la primera perquè el track que segueixo en un camp abandonat es va a la dreta i després tornar i em penso que no hi hagi alguna cosa per veure, no es així, i la segona perquè em despisto una mica, però es cosa de pocs metres.\nSegueixo avall, ara entrant en un tros bonic que em porta a al coll Flanquet, on hi ha un gran dipòsit d'aigua. Abans d'arribar han fet neteja forestal deixant, com ja va sent normal, totes les branques abandonades al lloc, inclús tapant el camí. Aquí al coll i veient el poc que em queda fins el cotxe aprofito per dinar i en una petita rotllana agafar uns quants fredolics. D'aquí fins al cotxe es baixa per la Costa de la Fàbrica, devia existir però, ara res de res, i pel camí encara trobo dos rovellons i uns pocs fredolics mes, tot sense apartar-me gens ni mica del camí.\nArribo al cotxe a tres quarts de cinc després de fer uns catorze quilòmetres. Em canvio una mica de roba ja que la porto mullada i en vaig a prendre un cafetet perquè no m'agafi la son de tornada a casa.\nLa caminada en la seva quasi totalitat ha estat molt be, encara que m'han fallat dues coses, la primera es que el que jo vaig llegir es que la recomanaven fer a la tardor, jo vaig pensar que era pels seus colorits i en canvi quasi tota la ruta es pi, boix i altre perennes, pel que crec que seria preferible fer-la a la primavera quan esclata els colors verds en tot el seu resplendor. Si que he de dir que per la carretera les colors vermells han fet molt bonic el viatge d'anada, sobretot i en especial des de Coll de Nargo fins a Cambrils, estant molt digne de veure. Tot un tros després de passar el Pla de Nancau el camí, fent revolts, passa per una zona molt descarnada pel que el camí es molt fragós.\nEl temps no m'ha acompanyat gaire encara que no ha plogut, al començament he trobat una temperatura molt calitjosa, però quan he anat pujant ha canviat per freda i molt humida. Entre la suada i la mullena del bosc he arribat al cotxe molt xop. La boira no m'ha deixat contemplar les muntanyes del nord i les de l'est, quan la ruta m'ho permetia.\nEl camí està completament senyalitzat amb pintura blanca que tapava una de vermella anterior, per dir alguna cosa diré que mancava alguna senyal en algun lloc una mica conflictiu, sobraven en trossos que no es necessitaven i massa grans. A més, no estava senyalitzat la pujada al tossal ni el camí dins el cim. També hi han alguns pals de mitja alçada amb el rombe amb els dos marxadors, alguns li mancaven el rombe.\nEn tota la baixada he hagut de creuar diverses vegades una tanca amb filferro continuo, que creuava el camí, em penso que no costa tant posa un enganxe de posar i treure.\nDurant tot el dia he estat sentint bordar gossos, no tinc prou a casa que hi ha un gos d'algun veí que es passa el dia bordant que avui també ho he tingut més del mateix. Hi havia moments que es sentien bordar un bon grapat alhora.\nResumint, un dia bo de muntanya, amb una zona que m'ha semblat poc coneguda i transitada, amb l'al·licient d'un vèrtex geodèsic, això si, sense vista enlloc. Boscos de pins, boixos i arbres perennes, una mica de prats i conreus, pel que sembla de tubèrculs. I per acabar dos rovellonets i uns pocs fredolics.\nEl que si, es que continuo fent estralls amb els horaris, 7 hores 26 minuts per fer 14 quilòmetres. Estic batent els meus rècords negatius, però avui he parat a esmorzar i dinar, que normalment només faig una menjada. Ara ja estic pensant on aniré el pròxim dia.


35è Aniversari de la Coral Margalló. Dinar de Germanor – Coral Margalló\n35è Aniversari de la Coral Margalló. Dinar de Germanor\nCoral Margalló 2 desembre 2015\nEl passat 29 de novembre es va celebrar el dinar de germanor en motiu de 35è aniversari de la Coral Margalló, un esdeveniment que van assistir unes 80 persones, que representaven a les entitats corals, a les entitats culturals i socials de la nostra ciutat. A tots ells molt agraïts per la companyia, així com a les autoritats locals, representades per la Primera Tinent d’Alcalde i el regidor de Cultura. També volem agraïr la salutació enviada per l’Alcaldessa de la ciutat i que va ser llegida per la presidenta de la Coral.\nDurant el transcurs del dinar es van fer dos homenatges, als fundadors de la Coral Margalló a l’any 80, en Maria Josep Udina i en Pep Solé, i als cantaires actuals més antics de la Coral, Rosa González i Francesc Sistac.\nDesprés d’un sorteig de regals entre els assistents, un dels quals era la planta del Margalló, es va fer la cloenda de l’acte amb les paraules de la presidenta Montserrat Pallarés i el cant “Es l’hora dels adeus” on es va fer una gran rollana de tots els participants.\nLes fotos son una col.laboració d’en Ramon Josa.\nAra us esperem el dia 12 de desembre en el Concert de l’Aniversari a l’Església Santa Maria.\nPublicat a Notícies, Notícies\nEntrada anterior: 35è Aniversari de la Coral Margalló\nEntrada següent: Concert d’Hivern 2015. 35è Aniversari Coral Margalló


A Distribucions Poch trobarà un aliat de confiança per al seu negoci. Ens avalen més de sis dècades d’experiència. Des dels nostres inicis al 1950, com a fàbrica de sifons i gasoses, ens hem adaptat a les noves necessitats del mercat per convertir-nos en una empresa de distribució capaç d’oferir una gran quantitat de productes destinats a l’hostaleria i l’alimentació.\nCom a distribuïdor de begudes posem a la disposició dels nostres clients una selecta oferta de productes de primera qualitat. Som distribuïdors oficials de marques de referència, com Damm, Bezoya, Vichy Catalàn, Coca-Cola, Pepsi, Schweppes, La Casera, Cacaolat, Letona o Pascual. Gràcies a la seva confiança, al nostre catàleg l’espera el més selecte en cerveses, aigua, refrescos, sucs, làctics, etc. I sempre als millors preus.\nA Distribucions Poch estem compromesos amb l’èxit del seu negoci, per això estenem la qualitat de la nostra oferta al servei que prestem. Establim una relació de total confiança amb cada un dels clients que ens converteixen en el seu distribuïdor de begudes , amb un tracte proper i personal, pendents en tot moment de les seves necessitats. Garantim la màxima eficàcia i rapidesa en la gestió i entrega de les comandes.\nEl seu distribuïdor de confiança a la comarca de l’Anoia


Oakfield (Maine) - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\n46° 05′ 56″ N, 68° 09′ 00″ O / 46.098888888889°N,68.15°O / 46.098888888889; -68.15\n35,91 sq mi (93,0 km2)\nOakfield és una població dels Estats Units a l'estat de Maine (EUA). Segons el cens del 2000 tenia una població de 732 habitants.\nSegons el cens del 2000, Oakfield tenia 732 habitants, 317 habitatges, i 209 famílies. La densitat de població era de 8 habitants per km².\nDels 317 habitatges en un 25,2% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 58,4% hi vivien parelles casades, en un 5,7% dones solteres, i en un 33,8% no eren unitats familiars. En el 28,7% dels habitatges hi vivien persones soles el 16,4% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,31 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,85.\nPer edats la població es repartia de la següent manera: un 19,3% tenia menys de 18 anys, un 6,1% entre 18 i 24, un 25,5% entre 25 i 44, un 28,1% de 45 a 60 i un 20,9% 65 anys o més.\nL'edat mediana era de 44 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 95,7 homes.\nLa renda mediana per habitatge era de 25.859 $ i la renda mediana per família de 30.556 $. Els homes tenien una renda mediana de 24.028 $ mentre que les dones 17.500 $. La renda per capita de la població era de 12.951 $. Entorn del 10,7% de les famílies i el 14,7% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Oakfield_(Maine)&oldid=21864232»\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 29 ago 2019 a les 14:53.


AGAVE ATTENUATA – ARBRES I PALMÀCIES DEL MEDITERRANI\nPublicat per arbresmediterrani on 17 febrer, 2019 22 Setembre, 2019\nNom comú: atzavara del drac, atzavara de coll de cigne\nOrigen: Jalisco, Mèxic. Resten molt pocs exemplars al seu lloc d’origen, encara que ornamentalment és una planta molt utilitzada.\nEtimologia: Agave, paraula que prové del grec, sortida de la mitologia grega, fent referència a una cosa admirable i noble. Attenuata, epítet llatí que significa “feble”.\nDescripció: planta suculenta de tronc molt curt, l’única atzavara que en té, que mai supera el mig metre d’altura quan no floreix. Fulles atractives de color verd blavenc sense presentar espines, formant una roseta perfecta de fulles amples i allargades. Aquestes plantes moren després de la seva floració, que pot trigar bastants anys a produir-se, però produeix molts fillols a la base de la planta. Els talls florals, plens de flors groc verdós, als mesos de primavera i estiu, mesuren fins a 3 metres d’altura i acostumen a doblegar-se (coll de cigne). La seva floració és una càpsula, que es forma en poques ocasions, ja que l’ovari acostuma a caure abans de temps.\nHàbitat: creix millor a ple sol, suportant una mica d’ombra. És molt sensible al fred i nomé tolera gelades de fins -2 °C. El seu ambient natural són zones àrides o semiàrides. Tolera els terrenys pobres i secs, però té molt millor aspecte amb regs regulars, no regant-la a l’hivern i la resta de l’any de forma moderada. De la mateixa manera, tindrà millor aspecte amb terra de jardí barrejat amb sorra gruixuda, per assegurar-ne un bon drenatge. No requereix poda ni és atacat per les habituals plagues i malalties del nostre jardí; l’únic problema possible és l’excés de reg que podriria les arrels. Agrairà un adobat amb compost a l’estiu i adob pera cactus a la primavera.\nMultiplicació: Fàcil a partir dels fillols que creen a partir de la planta mare. De vegades també per llavors sembrades a la primavera, encara que és bastant més complicat.\nUtilitats: Plantes elegants que són de molt baix manteniment, molt útils per rocalles, talussos, formar bordures i també per plantar a testos.\nEntrada prèvia ENCEPHALARTOS ALTENSTEINII\nEntrada següent CHAMADOREA SEIFRIZII


Tarrés és un municipi situat a la comarca de Garrigues (província de Lleida), situat en la part aquest de la mateixa, en el límit amb la de la Conca de Barberà.\nEl poble de Solivella és al sector septentrional de la Conca de Barberà, situat als vessants meridionals de la serra del Tallat (796 m alt).El poble es troba a la plana, al costat de les ruïnes de l'antic castell de Solivella.\ngps:Població: 630 h. (2006)Altitud: 488 m.\nLimita a l’est amb els municipis de Sarral i Forès; al nord amb els de Passanant en, i de Vallbona de les Monges; a l’oest amb el de Blancafort; i al sud amb els de Pira i de Barberà. La part oriental és drenada pel Barranc del Xano, i pel centre passa la rasa de Belltall que s’ajunta amb els barrancs de les Comes i el Torrent; tots són tributaris del riu d’anguera. Menys d’una quarta part del terme es ocupada per superfície no cultivada, la quales distribueix amb bosc, garrigar i pasturatge. L'agricultura, de secà, ocupa el 85% del terreny i és dedicada als cereals, la vinya, oliveres i els ametllers.


Crònica regata 17/2/2013 – Club Mar i Vent Canet\nCrònica regata 17/2/2013\nPublicat el 18/02/2013 18/02/2013 per clubmarivent\nEls homes del temps ja ho portaven avisant des de feia dies, a la costa núvols i algun plugim per aquest cap de setmana !! en canvi cap al centre del país i els pirineus dominarà mes el sol i pujaran les temperatures. Aquest cop no va fallar.\nJa dissabte va caure un ruixat mentre descarregàvem la penúltima versió del patí de fibra GD dels germans Domingo. Tal i com havíem quedat setmanes abans ens el deixarien un mes per que el provéssim i en traguéssim conclusions. Penúltima versió, perquè sembla que estan preparen ja la última amb unes petites modificacions fruit del comentaris del Qim Esteva, que era el que regatejava amb la unitat que ara tenim al Mar i vent.\nAl que anàvem, diumenge amb molt tràfic de WhatsApp però a l’hora de la veritat molt poca gent a la platja. El dia tapat, el ventet escàs i la mar plana, però els velers que regatejaven a l’horitzó, amb motiu de l’Interclubs de creuers, portaven velocitat en tots els rumbs, cosa que feia preveure que la cosa s’acabaria arreglant. Un mica tard, per no perdre el costum, es munten dues boies i es dona sortida a una regata “barlovent sotavent” amb només 6 participants.\nPer començar la sortida al reves. Un servidor amb el patí de “plàstic” es posa per davant del Vila en els últims segons del compte enrere i surt com una bala (gris) agafant el rumb de terra. Per darrera el Vila tot just passat la boia canvia de bordada i enfila cap a fora per anar a buscar el vent. En Joan Xapellí, aquesta regata amb el Nano, tercer en la discòrdia, opta per el rumb de terra i els altres es fan una mica d’embolic amb la barca, ja que si no sorties arrambat a la línia, corries el risc de repicar d’entrada.\nEn Lilu va esperar a agafar una mica de velocitat i deixar córrer el barco abans de fer la virada cap a fora, que era la bona, i es posa a cenyir tot esperant que el Vila vires cap a boia i comprovar qui talla la proa a qui. El Vila vira massa d’hora i l’hi esperarà una llarga cenyida fins a la primera balisa ( el llevat es punyetero) així que m’espero una mica mes en fer el bordo i quan el tinc quasi a l’alçada però bastant a sotavent, enfilo cap a la boia però amb un angle mes obert i conseqüentment amb mes velocitat. Viro primer, en Xapellí, que s’ha colat segon, i en Vila enganxat tercer. De la resta no en puc donar fe. Jo opto per fer dos llargs i els altres van a rumb directa. Aconsegueixo distanciar-me una miqueta mes, passo la segona arrambat i començo la segona cenyida aquesta vegada directa cap a fora. En Vila i en Xapellí han intercanviat posició en l’empopada i arriben a boia molt junts. A partir d’aquí decideixo fer la meva sense apurar massa en els càlculs de les virades i amb un ull posat en els perseguidors que anaven molt junts. El Plàstic es comportava molt be tant en la cenyida com en la popa, una mica mes lent de reflexes i moviments però un cop posat a lloc anava sobre un rail, i la velocitat molt bona tot i que en van advertir que en vent fluixet l’hi costava una mica. El vent va pujar una miqueta i la velocitat també, la segona empopada una copia de la primera, les posicions no canvien. Al començar la tercera i última cenyida, el Bala Blava opta per fer el bordo per baix i veure si podia sorprendre al Lilu que repetia itinerari, però això només l’hi va servir perquè el primer agafes mes avantatge i el tercer l’avances prenent-l’hi la segona plaça.\nEn les posicions del darrera se que hi havia un frec a frec entre el Churchil i el Quico Cañas, amb una mica de joc brut inclòs, però ja ho explicaran ells.\nConclusió: la mar i el vent perfectes, sense onada bona velocitat en la cenyida, es va trobar a faltar mes gent i la tercera boia. El patí GD, a mi em va donar bones sensacions, estic esperant a provar-lo amb mes vent i mes competència. La setmana que be, mes.\n6 thoughts on “Crònica regata 17/2/2013”\n18/02/2013 a les 3:37 PM\nUN DIA DE SORT!!!!\nJa veurem si es repeteix…\n18/02/2013 a les 3:53 PM\nEm va faltar testosterona a la sortida (serà l’edat) i després… de perdidos al rio.. amb el bordo final: “suena flauta ó harakiri” va ser el segon\nmolt bé el Xapellí !\nLa setmana que ve, canviem barcos… i veiem què tal. El de plàstic pinta bé però no crec que sigui decisiu\n18/02/2013 a les 3:59 PM\nJa podeu preparar-vos que el Menchu ha perdut 20 anys amb el lifting que li he fet i en breus apareixerà per Canet.\nQue tremoli el Mar i Vent!!!!!!!\n18/02/2013 a les 5:02 PM\nCada dia disfruto més amb el patí , el que veig és que hi han patins que s’ha estan florint a la estanteria . Vinga muchachos animeu-vos , tots a l’aigua que ja no està freda, pregunteu-li el Churchill que ahir va fer xocolatera-\nEl GD i el Lilu anaven com un cuet……..\nSalut ens veiem diumenge\n18/02/2013 a les 7:21 PM\nCom qué un día de sort !!\nEs que no conta per res el qui va dalt !!\nEns veiem a l’aigua . Aixo si, avans recuperat be !!\n19/02/2013 a les 8:39 AM\nEm podeu recordar com s’hi va al club?\nAnteriorCRÒNICA REGATA 10/2/2013\nSegüentCRÒNICA REGATA 24/2/2013