Sabaté crida a 'refer' la casa del socialisme democràtic després del 'tsunami de la dreta' - marfanta.com\nSabaté crida a 'refer' la casa del socialisme democràtic després del 'tsunami de la dreta'\nPublicat per Gustau Moreno Pérez el dia 2 de desembre de 2010 | 2.12.10\nEl president del PSC a les Terres de l'Ebre, Joan Sabaté, ha reconegut en un apunt al seu mur de Facebook la victòria electoral de CiU. Amb tot, després del "tsunami de la dreta", Sabaté fa una crida a refer "la casa del socialisme democràtic", tot "consolidant els fonaments i comptant per a l'obra amb tots els que hi vulguin col.laborar i treballant fort i bé". Segons Sabaté, dilluns Catalunya es va despertar "amb el cel ben ennuvolat", però assenyala que "aviat hi lluirá de nou el sol".\nFoto: Joan Sabaté a Facebook\nTsunami de la dreta? Quin discurs més pobre Sr. Sabaté. Perquè no diu que ha guanyat el tsunami del nacionalisme i l'esperança, front l'espanyolisme, la negació de la pròpia obra del tripartit i l'atur, les retallades i la indigència que ha provocat el PSC a Catalunya i el PSOE a Madrid?\nJo ho deixaria amb un Tsunami Convergent. Com també trobo impropi lo de Tsunami nacionalista.Nomes calia veure a Duran a "59 segundos". Com sempre sense molestar massa i quedant com un senyor...Catalunya una nació, si, però sense deixar de dir que el que vol per a Catalunya ( concert ) no ho nega per a tots -"toma ya "- una crítica al PSOE una altra al PP i anant fent milles.En qualsevol cas, sempre ho he dit, si més no Convergència, no és un partit típicament dretà. Sense anar molt lluny, cal suposar que entre els 1.200.000 vots que ha rebut n'hi ha provinents del PSC i d'Esquerra, i la dreta/dreta va creixent i assentant, com és lògic.\nJotabe, aquest anàlisi que fas es un poc simple no? També podem dir que CIU l'únic que ha fet es motivar el seu electorat de la època de Pujol, que havia perdut cap a ERC i PSC aquests anys...Em fa molta gràcia quan des de l'esquerra es diu que Catalunya és d'esquerres i portem 30 anys de democràcia i en totes les eleccions, sempre ha guanyat CIU.\nJosep Maria, diria que em busques les pessigolles per buscar-les, tranquil·litzat que tens motius. El meu anàlisi dius que es simple, per al teu no crec que hagis necessitat moltes equacions per arribar-hi. Ja t'ho he dit que CIU ha rebut vots provinents de PSC i ERC, dis-li que aquest partits els tenien "prestats" des de la retirada de Pujol o per una lògica re-ubicació, el cas és que han tornat, i així ho he dit.Quant a si Catalunya és d'esquerres, jo no ho se, el que se és que no és veritat el que dius, que sempre ha guanyat CIU. Les altres eleccions, a més de ser normalment més representatives ( menys abstenció ) normalment les guanya el PSC. Parlant d'anàlisi simple...........\nTorna el mite de Sísif, aquell personatge mitològic condemnat a pujar la pedra fins al cim de la muntanya i que li rodava costa avall quan ja la tenia al capdamunt. I haurà aquest cop reflexió interna, o les diferents convocatòries electorals la seguiran ajornant fns al segle XXV?S'apostarà d'una vegada per totes per conservar i eixamplar l'espai polític d'esquerra i progrés deixant de banda la moderació i la centralitat que ofeguen i amaneren?Es tindrà clar d'una vegada que la gent no vol gestió, que la ciutadania vol política? Que no es volen assessors fiscals que el que es volen són líders polítics? S'entén que l'espai nacionalista és un espai abonat a la dreta on l'esquerra té poc a rascar? Es deixarà clar als socialistes de base que això del PSC és una casa comuna on tothom i té cabuda sense tenir que demanar permís als capitans metropolitans? Algú els farà saber a aquesta gent tan abonats al resultadisme que, per coherència si quan les eleccions es gunayen és perquè BCN i cinturó roig es mobilitzen, quan és perd és perquè ells ho han fet malament?Hi haurà la valentia i la determinació de no condemnar al partit a una cursa electoral en precari, i convocar un congrés extraordinari abans de les municipals o quan sigui però, el més aviat possible?I ja abusant de la confiança, encara haurem d'esperar vint-i-cinc anys més o ja és hora que un partit gran a Catalunya tingui una dona com a primera secretària, sense tenir que rescatar a ministres emparentades amb els assessors personals de Rodríguez Zapatero?Perdoneu les molèsties.\nPeró, per favor, que no sigui tipus Leire Pajin.\nJa, ja, ja, ja ha parlat l'alcalde de Valladolid!!\nsneijder, per si no ha quedat clar, em referia a la seva incompetència.\nOK, si és així encara estarem mig d'acord.\nNo mes cal mirar la foto,per endivinar qui son els causants,a les TT.EE,del cambi climatic ideologic,que no s'adonent que amb ells mai anirem en lloc?


Escriure en l'aire: junio 2014\n1914-2014, cent anys amb dèficit de dignitat política.\nEl Molt Honorable President de la Generalitat, Alberto Fabra, no n’ha tingut prou càstig encara com per a excitar adequadament la seua dignitat. No va tindre prou amb que un simple secretari d’Estat, petulant i provocador com Antonio Beteta vinguera a ofendre’l a casa nostra. Una ofensa particularment dura per a ell i per al seu conseller Moragues, que havien anunciat per activa i per passiva la comprensió de Madrid davant l’insuficient finançament valencià.\nPublicado por Joan del Alcàzar en 19:33 No hay comentarios:\nEl rei i jo. Crònica breu d'una nit històrica.\nLa vesprada del 23 de febrer de 1981 va ser difícil per a tots els demòcrates antifranquistes que crèiem que el règim de llibertats, encara amb els seus dèficits, era ja una realitat irreversible a Espanya. Molt probablement per això, després de tenir notícia de l'assalt al Congrés dels Diputats per la tropa comandada per un tinent coronel de la Guàrdia Civil, Antonio Tejero, conegut ultradretà, coincidirem amb molts companys en la seu de Comissions Obreres en el carrer Gil i Morte. Érem tan joves i tan atrevits que acudirem allí amb el desig de rebre instruccions per a enfrontar-nos al colp (sic). ― “Els tancs es paren abans que isquen de les casernes; després ja és massa tard”, afirmava valerós un company que ens recordava el que havia sigut Praga en 1968, i nosaltres assentíem convençuts. No sabíem que els carros de combat ja havien eixit dels aquarteraments de Paterna i que poc després prendrien literalment el centre de València.\nAfortunadament, en la seu del sindicat ens van donar instruccions precises: tots a casa. La direcció del sindicat i la del partit ja estava ―aquesta va ser la informació― on havia d'estar per a fer el més convenient per a tots.\nConforme va caure la nit, la foscor ho va cobrir tot. Fins i tot l'ànim. Què podíem fer? Diverses parelles d'amics vivíem en el mateix bloc de vivendes, i això va alleujar molt el tibant i lent pas de les hores. Desfer-nos de llibres i publicacions que teníem a les prestatgeries de casa? Cremar documents comprometedors davant una hipotètica regressió cap al passat? Començar a esmicolar papers i a llançar-los pel vàter? Per a què? Tots nosaltres érem militants de l'esquerra política. Massa coneguts en els nostres àmbits per les nostres idees i pel nostre activisme, quin sentit tenia amagar-se? Cap de tots era dirigent, pel cap alt en l'àmbit universitari, així que, què podíem fer sinó esperar? Ja no es podia tornar a la clandestinitat. Era impossible.\nVan passar les hores. Les emissores de ràdio a València estaven en mans dels colpistes, però TVE va informar cap a les nou com estava la situació: circumscrita a la capital valenciana. A aqueixa mateixa hora s'estava gravant, com vam saber després, l'al·locució del Rei. Va ser emesa quatre hores més tard, cap a un quart de dues de la matinada del dia 24 de febrer. Quan Juan Carlos de Borbó va aparèixer en pantalla, vestit de capità general, i va dir el que va dir, ho vaig trobar cinematogràficament atractiu. Quina alegria ens va donar el bon home.\nL'excitació i la inconsciència ens va espentar, a un amic i a mi, a eixir al carrer, desoint el toc de queda i l'ordre explícita de no eixir de casa. Cercarem dues farmàcies de guàrdia en dos punts distants de la ciutat i ens conjurarem per a declarar que necessitàvem un medicament per a una xiqueta suposadament malalta ―la petita Neus―; i amb tan pobre argument per a una nit com aquella, ens llançàrem a recórrer una València deserta en un modest Seat 127. La realitat en la Pista de Silla, en l'entrada sud de la ciutat, era quasi calcada a la que veuríem un o dos anys després en la seqüència del toc de queda en Missing, la pel·lícula de Costa-Gavras. Aquella en la que Sissy Spacek no pot tornar a casa i corre espaordida per Santiago després del colp de Pinochet, fins que aconsegueix acollir-se en un portal i passar allí la nit.\nLa nostra, la d'aquell febrer era freda. Els soldats havien encès fogueres en els carrers, havien emplaçat els fusells d'assalt de la forma preceptiva, i havien instal·lat morters en la confluència de Ausias March amb Peris i Valero. Passàrem prop d'alguns d'ells, i en el seu rostre vam veure la mateixa por que ells veurien en el nostre. Estaven espantats, embolicats en els seus capots i desitjant que tot allò fóra solament un malson. Com nosaltres.\nNo obstant això, seguirem avançant. Ningú. No vam veure absolutament a ningú, excepte a un cotxe de la companyia d’arreplegada del fem, SAV, que com nosaltres circulava sense reparar en semàfors. Vam ser a punt de xocar amb ell en Porta de la Mar. Amb un colp d'estat en marxa, qui pensa a respectar els semàfors? Des de la plaça enfilarem Colón, Xàtiva i arribarem a Guillem de Castro. I allí ens trobàrem amb els carros de combat.\nJa estaven en marxa. Avançaven en columna cercant l'eixida cap a Paterna, de tornada al seu aquarterament. Van ser amb prou faenes uns centenars de metres els que discorrem al seu costat, en paral·lel. Quan vam poder, girarem a l'esquerra per a cercar la Gran Via de Ferran el Catòlic, i allunyar-nos així amb la nostra petitesa de la immensitat de la seua grandària i de l'horror del soroll dels seus motors i les seues cadenes sobre l'asfalt. Tot amb tot, estava clar: l'ordre del Rei havia sigut acatada, i els militars abandonaven els carrers de la ciutat. A aquelles hores, ja més contents que espantats, vam posar rumb a casa. Vam tornar sans i estalvis.\nAquesta és la petita història personal ―una crònica més aviat― d'aquella llarga nit. I l'he recordat amb precisió en aquests dies, veient a Juan Carlos I per televisió. El moment vital en el qual més prop vaig sentir-me d’eixe ancià que ara acaba de deixar el càrrec. Durant anys el vaig respectar, en honor a aquella nit en la qual em va semblar un galant de cinema; l'home, amb el seu uniforme i la seua ferma serietat. És veritat que després vam saber coses, van circular rumors, van aparèixer ombres mal explicades. No em va importar. Des del meu republicanisme polític-sentimental, d'alguna forma havia establert una relació positiva amb el cavaller; crec que com a molts, milers dels naturals d'aquesta terra.\nVan passar els anys. L'home es va perdre el respecte a si mateix i ens el va perdre a la ciutadania. Fins al punt d'haver de demanar disculpes en la televisió i prometre, com un xiquet, que no ho tornaria a fer. En aquella seqüència, en aquell epitafi d'un temps passat, no em va evocar res semblant al d'aquella nit de l'any vuitanta-u. Al contrari. Vell i trontollós, era un ancià enxampat en falta que s’excusava de forma poc convincent. Després va vindre el procés del gendre, les tribulacions africanes amb els indefensos elefants, la imputació de la filla. I fa uns dies, intentant parar l'hemorràgia que dessagna a la Casa Reial, va abdicar en el seu fill Felipe. Vaja en pau i en bona hora, i que els déus l’acompanyen. Ja veurem que és del seu successor i de tots nosaltres. Aquesta, no obstant, ja serà una altra història.\nFa ara més de dos anys i mig vaig escriure un article al qual opinava que el canvi de rumb que havia de produir-se en el Partit Socialista no depenia de com es realitzara el relleu en la dirigència partidària. Vaig afegir a més que la crisi pregona per la que travessava l’organització no se solucionava amb un simple canvi de cares en la direcció, perquè no es tractava d’un problema de noms. Escrivia en el temps en el que tot just començava la legislatura de Mariano Rajoy, després de la desfeta socialista i la majoria absoluta dels conservadors. Eren els dies en els que encara no imaginàvem el calat de la involució democràtica a la que ens anava a sotmetre [ens està sotmetent] el Partit Popular, amb una devaluació interna que és ―com digué de l’Argentina dels noranta Carlos S. Menem― cirugia major sense anestèsia, i amb una davallada brutal de les prestacions de l’Estat assistencial.\nQuan estàvem en aquells inicis del període, del malson, provocat per Rajoy i els seus amics, la crisi existencial, la imperiosa necessitat de reinventar-se per part del PSOE era ja un clamor. Ara, després d’una derrota brutal en les eleccions europees, amb uns resultats que fan absolutament versemblant que el partit dels socialistes no sols no conserva un suport electoral estable, sinó que continua en caiguda lliure; ara, quan Rubalcaba ha anunciat que marxa i s’ha obert la cursa successòria, recorde bona part de les idees expressades a aquell text de gener del 2012.\nAvui com aleshores, afirmar que la crisi del partit dels socialistes no és un problema de noms pot semblar tan inútil com bufar en caldo gelat; però hi ha discursos qualificats que per més retòrica que gasten realment allò que diuen és que amb canviar Alfredo per Eduardo, o per Pedro, problema resolt. I això és, amb perdó, o un exercici de cinisme o una ximpleria. Sembla mentida que algú puga creure a hores d’ara que la resurrecció socialista es produirà en fer el canvi de líder, i amb la substitució d'un grup de direcció per un altre. Tant de bo fora així de fàcil. Ni tan sols ho serà per al partit; encara menys per a la societat a la que el partit hauria de ser útil.\nPassades unes poques setmanes de la desfeta electoral europea, és molt més preocupant la situació política estructural que la pura conjuntura. En un escenari de crisi, amb la cirugia traumàtica emprada pel PP, els resultats dels socialistes sols poden explicar-se per la inanitat de la seua activitat com a principal partit opositor a les polítiques de Rajoy. Inclús més: perquè una bona part de l’electorat a més de no percebre’l com a oposició, el recorda com a corresponsable de la crisi i com a aliat més que ocasional del PP [la reforma constitucional exprés pesa com una llosa]. Una percepció que ha discorregut en paral.lel a eixa pràctica insana de traslladar-li a la ciutadania que els socialistes a penes parlen de cap altra cosa que no siguen els seus problemes interns.\nEl PSOE durant els darrers anys ha anat, com més va més, rebaixant el seu perfil tant a les institucions com a la societat civil. Quina oposició s'ha fet a al Parlament de Madrid o als autonòmics governats pels conservadors? Quin lideratge davant les mobilitzacions per l'ensenyament o la sanitat pública, per exemple? Quàntes autocrítiques després les desfetes electorals? Quina resposta davant les tensions territorials que Rajoy vol ignorar? Quin seguidisme miop a propòsit de la discussió monarquia o república?\nLlavors, l’assumpte està clar: el problema dels socialistes no és de noms. És un problema de discurs i d’estratègia política. És un problema de relació entre el partit i la societat, tant com d’un patró de fer política al marge de les persones reals, que són al remat les que voten i decideixen les eleccions.\nQue s'ha fet de la socialdemocràcia espanyola? De moment està en caiguda lliure i potser per a detindre-la i començar a recuperar terreny convindria que buscara la inspiració en els principis clàssics: apostar pel desplegament més ampli de les llibertats individuals sense renúncies, i preservades dels integrismes religiosos, inclús del de l'Església Catòlica; exigir i practicar una fiscalitat progressiva i sense escletxes per al frau; defensar no sols retòricament una sanitat i una escola pública de qualitat, no de beneficència; generar la solidaritat intergeneracional i la protecció per als més dèbils; recolzar la cultura per combatre la ignorància i la investigació per a propiciar el desenvolupament; lluitar sense complexos per l'eixamplament del mercat laboral per als joves. I tot això des de la més contrastable honestedat política i amb les mans més que netes en la gestió de la cosa pública.\nA més, el partit dels socialistes hauria de fer creïble el seu discurs federalista, que no ho és. Hauria de posar-se al capdavant de la imprescindible reforma constitucional. Hauria d’acceptar que les nacionalitats històriques no caben dins l’actual Carta Magna. Hauria de contactar amb tot un segment de la societat, els joves fonamentalment, que no poden entendre que una autoritat de l’Estat no ho siga per votació, sinó per herència.\nA més, pel que fa a la realitat partidària interna, en un context de desconfiança de la ciutadania envers els partits convencionals ―una evidència confirmada per l’emergència de Podemos― ha d'acabar-se d'una vegada amb el model de sindicat corporatiu de treballadors de la política en el que s'ha convertit com a organització, encara que no és l’única.\nEl debat a hores d'ara, per tant, no ha de limitar-se a decidir si ha de ser Joana o la seua germana ―com diria el Che Guevara― qui encapçale el partit. No són pocs els analistes que afirmen sense la menor reserva que el partit dels socialistes espanyols ja està mort, encara que el certificat de defunció no estiga signat. Si en compte de veure’l com un cadàver el visualitzem con un pacient en la Unitat de Vigilància Intensiva, encara podrem creure que amb el tractament adequat podria reviscolar. Ara, també podem imaginar que li poden allargar la vida de forma artificial. Una gran coalició a l’alemanya, tal i com va anunciar sense rubor el senyor Felipe Gonzàlez, seria una forma de perllongar eixa situació de coma induït per a morir, de forma irremeiable, a mitjà termini.\nNo, no és un problema de noms. No és una malaltia comú la que pateix el partit dels socialistes. És una patologia molt, molt greu, amb un quadre clínic en el que fallen diversos òrgans vitals. L’alternativa, llavors, és reinventar-se o morir.\nAtents a l’evolució del malalt en les pròximes setmanes, que van a ser decisives.\nPrimera victòria: la República ja està a l’agenda política.\nJulián Casanova ha escrit recentment a les xarxes virtuals [Manolo Jardí dixit; que les xarxes socials són els casinos] que els que tenim una edat encara recordem que durant el franquisme ens van amaçar durant 40 anys amb allò de que la II República va ser un autèntic desastre que ens va conduir [inevitablement] a la guerra. Després, ―continuen amaçant-nos ara― hem passat trenta nou anys de pau, estabilitat i prosperitat [els mateixos termes que es feien servir per a destacar la pau de Franco] amb la monarquia encapçalada pel rei Juan Carlos. Tota la raó, li’n done a Casanova. Alguns, darrerament, afegeixen sense rubor que el Rei va dur la democràcia, que sense ell de cap manera l’hauríem assolit i que de la República ―vade retro!― no cal ni que parlem. Temptats estan alguns ―pel fervor que transmeten― d’adjudicar-li a Juan Carlos des de la invenció de la roda fins a la de la penicil·lina. Doncs bé, malgrat els quaranta més trenta nou anys de difamació i d’amenaces, vetlades i ben explícites, sobre la II República, la forma d’Estat està de nou sobre la taula.\nFrancesc Bayarri escrivia en aquests dies una bona reflexió a propòsit del terratrèmol provocat per l’abdicació de Juan Carlos I i el relleu exprés que volen que realitze el seu fill Felipe. Jo també estic pel dret a decidir entre monarquia i república, però tinc clar que no és prou amb decidir la forma de la prefectura de l'Estat. Està clar que està molt estesa una, diguem-ne, il.lusió republicana. De fet, milers de persones de totes les edats i condició demanen una consulta popular sobre ella. Però, en política la il.lusió és necessària però no suficient. Bayarri afirma encertadament que sense un esborrany de constitució republicana redactat, i sense una declarada voluntat de consens [la clau imprescindible de tot procés constituent], l’efervescència d’aquesta setmana pot esvair-se com el sucre en el cafè.\nAl meu parer, arribar a la proclamació de la III República no seria gran cosa si amb ella no aconseguirem millorar substancialment la qualitat de la democràcia que tenim. Per a fer-ho és capital modificar la Constitució de 1978, que ha donat els seus fruïts però que a hores d’ara és evident que ha envellit malament, com passa amb totes les constitucions, que han d’anar rectificant-se, adaptant-se cada cert temps per re sintonitzar-se amb les societats que regulen. Manuel Alcaraz, que sap de constitucionalisme, proposava recentment aixecar la vista i mirar més enllà de la dicotomia sobre la forma d’Estat. Coincidisc amb ell en que cal un blindatge més fort dels drets fonamentals i d'aquells que tenen veure amb els serveis públics: l’educació, la sanitat, la investigació; cal fer que el dret a l'habitatge siga una obligació constitucional de l'Estat garantida en els tribunals; és necessària una millora dels drets que secunden la igualtat d'homes i dones en tots els àmbits. En la mateixa línia, la reforma constitucional hauria de facilitar mecanismes de democràcia directa com els referèndums, tant en les regions o nacionalitats com en l’àmbit municipal; de la mateixa manera, finalitzava Alcaraz apuntant que seria necessari blindar de debò al Poder judicial i al Tribunal Constitucional de les interferències i pressions dels poders executiu i legislatiu.\nAls partidaris de la República no ens interessa, pense, intentar accelerar massa el procés. Si ho fem, perdrem, tard o d'hora. Com he apuntat, el tema ja està a l'agenda, que no estava; i ha estat un gran pas, una primera victòria. Ara cal avançar, cal anar sumant partidaris per a propiciar un canvi que no resolga tan sols qui és el Cap de l'Estat, sinó quin model d'Estat volem. En el procés de definició d'eixe model d'Estat, un element important serà si estem per mantindre una monarquia parlamentària o una república. Però són moltes més les decisions que caldrà prendre, i això amb un objectiu clar i concís: millorar la qualitat de la democràcia, la qual cosa vol dir recuperar un futur de llibertat, de dignitat i de solidaritat per als nostres fills; un futur que a hores d’ara està més aviat negre. Segons conten, l'emperador August aconsellava “Camineu lentament si voleu arribar més ràpid a un treball ben fet”. Una idea coincident amb aquella exigència més coneguda, adjudicada a diversos patums, de “Vesteix-me a poc a poc que tinc pressa“.\nEl problema, efectivament, no és sols el de la forma d'Estat, monarquia o república; sinó que és el model de país, el model de societat que volem. En la mesura en que la realitat actual ha desbaratat les costures de la Constitució del 78, cal començar a treballar en una reforma adequada. Amb l'actual correlació de forces això és impensable d’activar, així que no en queda una altra que modificar la realitat parlamentària. Tant i més quan el PSOE sembla estar en una galàxia llunyana en la que els únics problemes que motiven la seua gent són els d'índole interna. No ho té fàcil el partit dels socialistes, però sinó espavila, si no connecta amb el que està passant en la societat, en el carrer, la data de caducitat està pròxima.\nUns dies arrere, Jordi Palafox rescatava de l’oblit unes paraules de Felipe González en 2002. El dirigent socialista sentenciava, com en ell és habitual, que: "En política, la verdad es lo que la gente entiende como la verdad. Políticamente, el empeño por desmentir algo que está en la percepción de una sociedad es poco práctico".\nLes eleccions, les esquerres i el Pensament Impecable.\nLes últimes eleccions europees han donat uns resultats molt significatius. Uns esperats, com l'ascens dels euroescéptics i de la ultradreta, aquesta decididament anti europeista; o el manteniment encara que a la baixa dels dos grans blocs conservador i socialdemòcrata. Uns altres no per sospitats resulten menys preocupants, com el de la conversió en primera força electoral del Frentre Nacional a França. Pel que fa als resultats a Espanya, són dues les conseqüències més destacables en la nostra opinió: d'una banda l'enfonsament de les grans forces polítiques, el PP i el PSOE, que juntes ja no arriben a sumar ni el cinquanta per cent dels vots; i per un altre l'ascens d'alternatives polítiques genèricament d'esquerres que han crescut electoralment en bona mesura per la sagnia electoral d'un partit socialista que sembla perdut com un personatge sense guió. La conversió d'Esquerra Republicana de Catalunya en la força política més votada en el Principat, amb un discurs clarament independentista, i la irrupció potent d'un grup polític no convencional com Podemos, amb poc menys de cinc mesos de vida, són els altres dos resultats més cridaners.\nEn aquestes línies tenim la intenció d'aportar alguna cosa positiva al debat generat per l'emergència d'aquesta nova proposta política alternativa, que s'ha convertit en objecte de polèmica tant en els mitjans de comunicació com en les xarxes socials i fins i tot en el carrer. El lector trobarà a continuació unes anotacions que de cap manera esgoten el tema ―faltaria més― però que pretenen ser una aportació al debat d'aquests dies amb un objectiu clar: no deslegitimar a ningú i, sobretot, tendir ponts per a evitar que s'aprofundisca en una bipolarització insalvable al si de les esquerres entre els reformistes o sistèmics, i els vells i els nous radicals, més o menys anti sistèmics.\nAquests últims dies hi ha hagut molt en les xarxes socials i, en general, en els mitjans. La dreta ha atacat a Podemos per terra, mar i aire. Els han insultat, desqualificat, deslegitimat i açò no ha fet més que donar-li a la nova organització política un protagonisme que mai haguera somiat. Els que demanaven a la gent del 15M, ―als indignats que havien acampat en les places fa uns anys―, que crearen un partit i es presentaren a les eleccions, ara que ho han fet els neguen tota legitimitat per a fer les seues propostes i concórrer a les urnes. Fins i tot des de l'esquerra, la reformista i també des de sectors de la radical, hi ha hagut exabruptes dirigits “al de la coleta” [Pablo Iglesias] i els seus. És en aquest context, inesperat abans del 25M, que tothom opina amb major o menor encert. Aquestes línies també són açò, opinió.\nUna referència d'autoritat per a començar. El tristament desaparegut Rafael del Àguila va escriure amb mestratge entorn del que ell va anomenar el Pensament Impecable (PI), practicat amb passió per alguns acadèmics i per personatges del món de la cultura o dels mitjans de comunicació. Segons del Àguila, i compartisc, el PI es caracteritza ―molt sintèticament― perquè exigeix solucions perfectes als problemes més complexos. Ho fa des de la convicció [aparent almenys] que existeix una espècie d'harmonia còsmica que garanteix que la decisió estrictament adequada i la políticament possible són la mateixa cosa. A més, el PI se sustenta sobre la idea que els interessos dels ciutadans són sempre justs i que el convenient és ètic i l'ètic és convenient. Apuntava igualment del Àguila que després de la caiguda del Mur de Berlín, el PI havia proliferat en les democràcies occidentals en sintonia amb la crisi de l'esquerra.\nLa irrupció electoral de Podemos ha sigut un vendaval d'aire fresc que ha agranat la península de nord a sud; un huracà que, clar, també té efectes no desitjables. En un escenari polític encartonat, caracteritzat per discursos polítics previsibles i amb freqüència anacrònics, orfe de lideratges clars, maniqueu i manifestament incapaç de resoldre problemes com el de la corrupció, i cada vegada més alié a les urgències de bona part de la població, ha sorgit una cosa diferent [més diferent que nova, crec].\nDesprés d'anys de crisi asfixiant, que ha descarregat la seua crueltat sobre les esquenes dels més vulnerables als quals amb massa freqüència deixa sense treball, sense casa i sense futur per als seus fills, l'aparició d'aquesta proposta electoral ha sigut ―al meu entendre― benèfica. Com escrivia en el mur de Fernando Delgado, estic d'acord en què Podemos no li lleva ni un vot a la dreta, sinó a l'esquerra. No obstant això, sí que incorpora votants a les urnes que, en l'actual conjuntura, no tenien més horitzó que l'abstenció. El contingent més important d'aquests són gent molt irritada amb els partits sistèmics, fonamentalment joves [biològics i mentals] que troben en la formació i en el discurs del seu singular líder un missatge que cristal·litza la ràbia en una il·lusió que no ofereixen les formacions més convencionals de l'esquerra. A més, els atacs furibunds que està rebent la nova organització per part de tiris i troians no fa sinó reforçar la convicció d'haver-li fet mal als partits sistèmics amb el seu simple vot. Una cosa desconeguda per a bona part d'aquests votants. I plaent.\nCom diu Carlos Malamud, tenim dret a conèixer el sistema de valors dels personatges públics, i encara més el dels líders polítics que aspiren a intervindre de manera efectiva sobre la nostra realitat política. Sobre el lideratge de Pablo Iglesias es pot dir que no és l'únic polític espanyol que se situa en l'esquerra ―la radical i la reformista― que encara admira a Chávez i a Castro; que segueix dient que el règim cubà o el bolivarià són règims benèfics per als pobles que els suporten. És sabut que Iglesias, com el seu company Monedero, que són els més reconeguts líders del nou grup polític, s'han declarat admiradors del chavisme. Açò ja és bastant contradictori amb la professió de fe democràtica que exhibeixen (alardó que els serveix per a excloure de la condició de demòcrates a la pràctica totalitat dels que no pensen com ells), una cosa que solament es comprèn des de l'assumpció d'uns valors que no caben en un sistema d'alta qualitat democràtica ni a martellades. Més sorprenent resulta, no obstant això, que un home format i informat com Iglesias afirme que el bolivarianisme és "una referència fonamental per als ciutadans del sud d'Europa".\nLa meua, no obstant això, és una reflexió pròpia d'un debat acadèmic. A la major part dels ciutadans, particularment als qui han votat per Podemos, aquestes disquisicions teòriques els importen un rave. Tenen una idea llunyana del que ocorre a Veneçuela o a Cuba, i obeeixen més a un posicionament ètic (la millora de la qualitat de vida dels pobres) que pròpiament polític.\nManuel Alcaraz ha observat amb agudesa massa nerviosisme en els altres partits d'esquerra per la irrupció del grup d'Iglesias i Monedero, que s'ha convertit en alguna cosa així com en un esquerròmetre pel qual tots han de passar per a superar la prova del cotó. Com diu Alcaraz, un servidor també reivindica per a l'esquerra la prudència, tant i més perquè resulta preocupant observar que hi ha massa nuvis cercant un gest, un somriure còmplice de Podemos. Ningú vol ser sospitós de pertànyer a la casta de la que parla Iglesias, i molts en l'esquerra del PSOE parlen de pactes futurs i de coincidències programàtiques amb Podemos. Massa nervis. Convindria calma, molta calma. Menys precipitació i més assossec, que hi ha molt de partit per davant encara abans de les eleccions municipals i autonòmiques de maig del 2015. Seria prudent seguir el consell d'un històric dirigent comunista: "vigilància, camarades, molta vigilància".\nHauríem d'alegrar-nos de l'aparició de Podemos, de que haja portat a molta gent a les urnes i haja remogut el tauler de la partida política. La seua pròpia irrupció demostra que l'esquerra sempre serà plural perquè és més dinàmica, més dialèctica, més imprevisible que la dreta, que el conservadorisme. Són, doncs, les esquerres, diverses, les que s'enfronten a una dreta cruel que no té en compte que darrere de les xifres macroeconòmiques estan les persones que pateixen i pateixen. Siguen doncs els nous radicals benvinguts al club dels que aspirem a una societat més lliure, justa i solidària.\nAra bé, el món no va començar el diumenge electoral passat. Molt abans que els joves dirigents de Podemos nasqueren del ventre de la seua mare, en aquest país ja hi havia molta gent lluitant per una societat millor. Bona part d'ells estan lligats a partits amb molta història que aquests flamants líders injurien amb un excés de supèrbia. Tot i a tots es pot criticar, fins i tot amb cruesa. Però convindria no perdre les formes. Hi ha milers de militants i milions de votants d'aqueixos partits que mereixen un respecte, fins i tot si són companys desviats de la línia correcta que els dirigents de la nova formació tenen tan clara.\nA més, no oblidem que la processó és molt llarga. La realitat política, en el seu sentit més convencional, és plural i no és adequat que ningú s’adjudique la representativitat canònica, en detriment dels altres. Les esquerres són així, amb les seues llums i les seues ombres. I més ens val que continue sent així: si alguna cosa devem haver après és que cal fugir dels partits hegemònics i de les majories absolutes. Açò permetrà els pactes, les aliances més o menys conjunturals i, en última instància, que cada família política d’aquelles que estan per construir una societat millor aporte el necessari per a expulsar del poder als qui solament saben exercir-lo en el seu propi benefici i el dels seus amics. Açò sí, aquestes esquerres, totes, han d'abstenir-se d'instal·lar-se en el Pensament Impecable. Aquest és un dels perills que aguaiten als que cerquen solucions perfectes per als problemes més complexos.\nPublicado por Joan del Alcàzar en 13:21 No hay comentarios:\n1914-2014, cent anys amb dèficit de dignitat polít...\nLa gran crisi socialista. No és un problema de nom...\nPrimera victòria: la República ja està a l’agenda ...\nLes eleccions, les esquerres i el Pensament Impeca...


Un bloc sobre Lluís Llach: d’agost 2007\nPublicat per Miner a 9:29 9 comentaris:\nPublicat per Miner a 17:31 1 comentari:\nPublicat per Miner a 12:13 1 comentari:\nAquesta cançó la va interpretar per primera vegada en un concert el 23 de setembre de l'any 2.000 a Verges, poques setmanes abans que sortís el disc que la contenia, "Temps de revoltes". Curiosament, en el seu concert de comiat també a Verges, sis anys i mig més tard, aquesta va ser precisament l'única cançó que va saltar del repertori habitual que feia en la darrera gira. Davant la previsible llarga durada dels bisos, Llach va voler treure algun tema de la primera part del recital, i "Veritat i mentida" va ser la sacrificada.\nI això que a "Veritat i mentida" hi trobem potser alguns dels motius que, al meu entendre, l'han portat a deixar els escenaris. Un cert desencís per com està evolucionant el món, i no només per l'actuació dels polítics, a qui és molt fàcil de donar la culpa de tot, sinó la societat en general, el poble. Una certa sensació d'estar predicant en el desert, de que els referents van marxant i els que queden estan més vistos com a éssers rars i com a especímens que l'únic que volen és portar la contrària, que no pas com a això, com a referents. Sovint Llach deia, en la presentació d'alguna cançó, que l'entristia veure com una lletra que havia escrit potser feia 20 o 30 anys seguia tenint la mateixa vigència...\nMalgrat tot plegat, a "Veritat i mentida" Llach veu en l'amor una força motriu per a seguir, per a continuar, deixant així una porta oberta a l'esperança. És, per a mi, una mica forçada aquesta lletra, entra una mica en calçador la contraposició, ja que després d'enumerar tot un seguit de temes prou trascendents acaba dient que, menys aquest "amor", tot el demés li és per demés, i per tant fa el gest d'amagar el cap sota l'ala, refugiat en el dibuix d'un somriure.\nMusicalment, la cançó li servia en els directes per al seu lluïment vocal i al piano, i la interpretava molt per sobre del que ofereix al disc. Comença amb un to força greu i pausat que recorda Leonard Coen, per anar in crescendo cap a la tornada. Potser és la millor del disc "Temps de revoltes", malgrat els punts febles que he dit.\nque s'escolta de tot arreu,\nés veritat que el buit és esplèndid\nquan ens queda tant per a fer,\nperò és veritat també que t'estimo així com ets... dolç com la mel\nés veritat que els déus ja no habiten\nels olimps del pensament,\nés veritat que el més banal brilla\nmentre s'apaguen els rars estels,\ndir-se humà tal com som i fem,\ndolç com la mel per amor, dolç per bondat,\ndolç i és així com t'estimo,\ntot el demés és per demés,\naixí ho canta el dibuix lluminós que hi ha en el teu somriure\nguanyi sempre a la bona gent,\nés mentida que jo t'estimi si tu no ets... dolç com la mel\nés mentida que jo t'estimi si tu no ets... dolç com la mel.\nPublicat per Miner a 12:42 1 comentari:


dos italians | amb la calma\nAquest divendres presento dos restaurants italians a Barcelona, de molt bon record. Els poso junts perquè comparteixen característiques i qualitat. Estan regentats per italians de debò, i el tracte és extraordinari. A tots dos hi he anat en diverses ocasions, tant a dinar de menú com a sopar.\nComencem pel Buongiorno, que és de rebut perquè hi vaig sopar ahir amb l’Urtxu. Està a Urgell 239, cantonada amb Londres (mapa) L’únic que em va saber greu és que hi deixen fumar a tot arreu, per sort ens van deixar seure en una taula una mica més apartada i no vam patir fums. Vam demanar cervesa italiana Peroni, suau però amb gust, em va agradar molt, fresqueta. Els vins també són italians. La pasta és espectacular, però ahir vam demanar un primer més lleuger: amanida de ruca amb parmesà per l’Urtxu i aubergínies gratinades per mi. Plats senzills sense més secrets, però bons.\nDe segon vam demanar pizzes, una capritxosa per l’Urtxu i una quatre estacions per mi, amb carxofa, pernil dolç, olives negres i ceba. La massa, fineta, estava al punt i tenia molt bon gust, no vam deixar la crosta al plat perquè també estava bona. Si dic tot això de la massa imagineu com estaven la resta d’ingredients, frescos, saborosos i de qualitat.\nA les postres se’ns va afegir el Toni i vam deixar que la cambrera veneciana ens aconsellés. Un tracte excel·lent, no ens va contestar lo típic de “no sé, tot està bo…” ens va aconsellar directament dos postres i vam triar tots tres el tiramisú casolà. I ja ho crec que era casolà. Estava servit en el bol on s’havia cuinat. Autèntic. Mentre estàvem fent les postres, un senyor italià, possiblement l’amo, es va asseure aprop nostre amb una beguda i tenia una conversa en italià amb els cambrers, cosa que va potenciar l’atmosfera del local. Parlaven de la crisi de la mozzarel·la, semblaven preocupats.\nHi vam sopar per uns 27€.\nEl menú de dinar costa uns 12€ (que és bastant per Barcelona) i inclou unes porcions de pizza com a entrants cortesia de la casa.\nDesprés vam anar tots tres a fer una copa al Bar Premier, a Provença 236 cantonada amb Enric Granados (mapa), on es veu que fan uns coctels molt currats i la música és agradable. Ben ventilat, amb sofàs, es pot xerrar. Jo vaig demanar un mojito, molt ben fet. Lo millor del mojito és com ho pronuncien els guiris: MO-HIT-OUUUU.\nEn aquest restaurant hi anàvem els de T-Systems (aquesta gran empresa índia) quan era un dia especial. Anar a l’italià era una festa, i això que havíem de caminar mitja hora d’anar i mitja de tornar (clar, això formava part de la festa :-) ). Està al Poblenou, a la plaça Juli González 10 (mapa), cruïlla Bilbao amb Ramon Turró, metro Poblenou. Sí, està lluny, però val la pena si teniu temps. A més, és difícil que estigui ple.\nRepeteixo els elogis de l’altre restaurant: personal italià, pasta excel·lent, ambient familiar, vins italians.\nAquí la pizza és d’aquelles que la massa fa bombolles, fina i cruixent. Per postres, no us perdeu el flam de nata. No he dit flam amb nata, sinó flam de nata, una especialitat italiana que segurament no heu tastat mai.\nEn aquest restaurant hi treballa una senyora gran, una mamma autèntica, que només parla italià. Encantadora.\nEl preu del sopar ara no el recordo, però és normal, uns 20-25€. El menú del migdia costava 10€ fa un any.\nNo he trobat cap enllaç del restaurant Piazza Grande. Telf: 93 221 41 32\n« the simpsons, crítica sense complexes amb sa calma »\nData : 28 \_28e Març \_28e 2008\nFRIKI LANDI (18:46:41) :\nwow…posant-se les botes als inicis de temporada eh! jejeje…. mmm…


Resum del Consell de Govern UPC | Associació d'Estudiants Progressistes\nAquest dimecres es va dur a terme un Consell de Govern en el qual es van votar dos documents relacionats amb les protestes que s’estan duent a terme aquests dies:\n1- Modificació de la RLT (Relació de Llocs de Treball), és a dir, si s’acceptava que les places que actualment ocupen els interins desapareguessin. Aquesta moció va ser rebutjada (23 a favor, 28 en contra, 1 blanc), per tant es mantenen les places, tot i que això no significa que es cancel·lin els acomiadaments, si no es dota d’assignació pressupostària a aquestes places queden com a vacants. L’únic òrgan que, ara per ara, pot dotar aquestes places d’assignació pressupostaria és el Consell Social, que es reunirà en sessió extraordinària el dilluns 29 d’abril.\n2- Petició a la comissió d’economia per tal que elabori una nova proposta de pressupostos, per a no deixar vacants les places el punt anterior. Aquesta moció va ser aprovada (41 a favor, 0 en contra, 6 abstencions).\nFinalment, es va acordar que es reunirà el Claustre en sessió extraordinària en dia 17 de maig, per votar la necessitat de realitzar eleccions anticipades a rector.\nPrevious Previous post: Coneixes els teus drets? (El video)\nNext Next post: En rebuig a la la repressió policial als estudiants de Somosaguas


Declarar inconstitucional els actes d’un govern que han facilitat una consulta popular no vinculant, en la que han participat 2,4 milions de persones, 7 mesos després de dur-se a terme, només mostra la impotència de l’estat per controlar la voluntat dels catalans.\n(ACN) El ple del Tribunal Constitucional (TC) ha acordat per unanimitat declarar inconstitucionals els actes de la Generalitat dirigits a preparar el procés de participació ciutadana del 9-N. Els magistrats consideren que es va vulnerar la competència exclusiva de l’Estat en la convocatòria de consultes que “afecten l’ordre constituït i el fonament de l’ordre constitucional”. Actuen en resposta al recurs que l’advocat de l’Estat va presentar contra el 9-N alternatiu, un text que també en va forçar la suspensió perquè reclamava l’aplicació de l’article 161.2 de la Constitució mentre no es resolia la sentència. Al febrer el TC també va declarar per unanimitat inconstitucional la consulta original.\nLa sentència que s’ha fet pública aquest dijous assegura que les actuacions que la Generalitat va posar en marxa després de la suspensió cautelar del decret de convocatòria de la consulta del 9-N, és a dir, els preparatius per al 9-N alternatiu, són “inconstitucionals en la seva totalitat i estan viciades d’incompetència”, perquè “la convocatòria de consultes que versen sobre qüestions que afecten l’ordre constituït i el finament de l’ordre constitucional no correspon a la comunitat autònoma”.\nLa sentència, de la que ha estat ponent la vicepresidenta del TC, Adela Asúa, assegura que malgrat que “no existeix un acte formal de la convocatòria” del 9-N alternatiu –el decret del 9-N original ja va ser declarat inconstitucional el 25 de febrer– cal entendre les actuacions “materials” vinculades al 9-N alternatiu “com un tot” i com a actes “imputables al Govern de la Generalitat de Catalunya”.\nEls magistrats conclouen que la Generalitat va anar més enllà de les seves competències perquè “una comunitat autònoma no pot convocar ni fer actuacions formalitzades o no jurídicament que afavoreixin la convocatòria d’una consulta popular, encara que no sigui referendària, que desbordi l’àmbit de les competències pròpies i que resulten sostretes a la decisió dels poders constituïts”.\nResposta del President Artur Mas\nEl president de la Generalitat, Artur Mas, ha assegurat en la compareixença que ha fet avui dijous a Palau que el 9-N no es pot “ni anul·lar ni esborrar. El 9-N hi és, va existir, figura en lletres majúscules, d’or, en la història democràtica d’aquest país”, ha apuntat Mas, que troba ara reforçat el caràcter plebiscitari del 27-S. És l’únic camí”, ha apuntat.\nPer Mas el TC ens diu que la Generalitat no pot preguntar si volen un Estat per Catalunya i si volen que sigui independent. Ens ve a dir que la Generalitat no pot preguntar aquest tipus de qüestions i ens ve a dir que la ciutadania no es pot expressar sobre aquestes qüestions.\nPer Mas la democràcia espanyola és de baixa intensitat, i l a conclusió és que la Constitució, s’ha convertit, 37 anys després de ser aprovada, en un cul-de-sac per les aspiracions d’una part molt important del poble de Catalunya. No només per els que estan a favor de tenir un estat, sinó també els que estan a favor del dret a decidir”, ha sentenciat el president català.\nLes preguntes afecten a l’ordre constitucional\nLa sentència analitza el contingut de les dues preguntes que es van sotmetre al criteri dels ciutadans de Catalunya i conclou que “no hi ha dubte” que totes dues “plantegen una qüestió que afecta l’ordre constituït i també el fonament mateix de l’ordre constitucional”.\nSegons els magistrats, les preguntes –”Vol que Catalunya es converteixi en un Estat”, i en cas afirmatiu, “Vol que aquest Estat sigui independent”– incideixen “sobre qüestions fonamentals que es van resoldre amb el procés constituent” i que, per tant, serien “sostretes a la decisió dels poders constituïts”.\nLes preguntes, continuen, “pressuposen un reconeixement indirecte al poble de Catalunya d’unes atribucions que resulten contràries als articles 1.2 i 168 de la Constitució”.\nL’única via a utilitzar és la reforma de la Constitució\nEn aquest marc asseguren que quan la consulta que es vol sotmetre al criteri dels ciutadans incideixi sobre aquestes “qüestions fonamentals” sobre l’estructura de l’Estat, “l’única via que es pot utilitzar és la de la reforma de la Constitució en els termes en què ella mateixa preveu”.\nEls magistrats també sostenen que les actuacions de la Generalitat “estan relacionades” amb el decret de convocatòria del 9-N original, “que va ser suspès cautelarment i després declarat inconstitucional i nul”. Per aquest motiu conclouen que les preguntes del 9-N alternatiu “també desborden l’àmbit competencial de la Generalitat de Catalunya”. Una “infracció constitucional” que “es projecta ineludiblement sobre el conjunt d’actuacions de la Generalitat de Catalunya preparatòries o vinculades amb la referida consulta”, perquè les preguntes són inseparables de la resta d’elements que integren el conjunt d’actuacions de la Generalitat impugnades”.\nPer tot plegat, el tribunal declara que les actuacions de la Generalitat per fer realitat el 9-N són “inconstitucionals en la seva totalitat” perquè “no correspon a la comunitat autònoma la convocatòria de consultes relatives a qüestions que afecten l’ordre constituït i el fonament mateix de l’ordre constitucional”.


Avís legal - Màquines expenedores de llet fresca\nEn compliment d’allò que disposa la Llei Orgànica 15/1999, de 13 de desembre de Protecció de Dades de Caràcter Personal (en endavant LOPD), i en especial el seu article 5, el titular d’aquesta pàgina web, Tuatara Aplicacions TIC S.L., en endavant lletfresca.com, informa a l’USUARI, sobre la seva política de protecció de dades personals amb la finalitat que l’USUARI decideixi de forma expressa, lliure i voluntària, si desitgen facilitar a lletfresca.com les dades personals que li siguin demanades a la web per a la prestació dels serveis.\nTambé s’informa a l’USUARI de la incorporació de les seves dades a un fitxer, essent el seu titular i responsable Tuatara Aplicacions TIC S.L., amb NIF B-63476865, i domicili a Vic (08500), Carrer Montserrat, 40, i que amb aquest fitxer es realitzarà un tractament automatitzat de les seves dades amb la finalitat de gestionar la relació contractual amb l’usuari, així com per a la tramesa d’informació comercial relativa als productes i serveis lletfresca.com.\nLlevat que específicament s’estableixi el contrari, es considerarà necessari completar totes les dades requerides en els formularis. En el cas de no subministrar totes les dades estimades com a necessàries, lletfresca.com podrà, denegar el servei concret sol·licitat.\nlletfresca.com ha adoptat els nivells de seguretat de protecció de dades personals exigits en la legislació vigent de protecció de dades, instal·lant les mesures tècniques i organitzatives necessàries per evitar la pèrdua, mal us, alteració, accés no autoritzat i demés riscos possibles.\nDe la mateixa forma lletfresca.com, s’obliga a complir la obligació de secret respecte de les dades contingudes en el fitxer automatitzat establerta en la legislació de protecció de dades aplicable.\nL’USUARI o persona que el representi podrà exercir en qualsevol moment el dret d’accés, rectificació, cancel·lació i, en el seu cas, oposició d’acord amb allò establert a la LOPD i demés normativa aplicable a l’efecte, dirigint una comunicació escrita a lletfresca.com, amb domicili a Vic (08500), carrer Montserrat, 40, en la que s’acrediti la identitat de l’USUARI.\nlletfresca.com comunica a l’USUARI, mitjançant aquest avís, que fa ús de “cookies” quan l’USUARI navega per les diferents pantalles i pàgines de la web. Les “cookies” utilitzades per lletfresca.com, son desades al disc dur de l’USUARI però no poden llegir les dades contingudes en ell ni llegir els arxius “cookie” creats per altres proveidors. No obstant, l’USUARI, podrà impedir la generació de “cookies” mitjançant l’opció corresponent en el seu programa navegador. lletfresca.com utilitza “cookies” amb l’objecte de reconèixer els usuaris que hagin utilitzat els serveis per a poder facilitar els mateixos.\nEn el cas que lletfresca.com presti en algun moment algun tipus de servei específic en el que determini unes previsions concretes diferents d’aquestes, en relació a la protecció de dades personals, tindran primacia l’aplicació de les normes particulars indicades per aquest aquest servei en particular per damunt de les presents, en cas d’incongruència.


Els sondejos a peu d'urna donen la victòria al president mentre creixen les protestes al carrer\nEl president de Bielorrússia Lukaixenko mentre votava en un col·legi electoral de Minsk. REUTERS\nMoscouNo hi ha hagut sorpresa. Malgrat les esperances que havien posat part dels bielorussos que la principal candidata opositora, la professora d’anglès Svetlana Tsikhanóvskaia, pogués destronar el president Aleksandr Lukaixenko després de 26 anys de poder, el somni haurà d’esperar. Els sondejos a peu d’urna, segons la televisió estatal bielorussa, donaven ahir a l’hora de tancar aquesta edició una victòria ben còmoda a l’actual president -considerat per alguns “l’últim dictador d’Europa”- per un aclaparador 80% dels vots, mentre que Svetlana Tsikhanóvskaia n’obtenia un 6,8%. Un 9,2% dels vots serien en blanc.\nCom si sabés el que estava a punt de passar, la presidenta de la Comissió Electoral Central va demanar als candidats que respectessin els resultats i felicitessin els guanyadors. Però al carrer la resposta va ser ben diferent. En algunes ciutats del país, especialment a la capital, Minsk, onades de manifestants -sobretot joves- van començar a sortir de casa per denunciar que els comicis havien sigut manipulats. La tensió palpable va derivar en durs enfrontaments amb la policia, que no va dubtar a respondre amb brutalitat contra la multitud. Ahir es van poder veure imatges d’uniformats disparant suposadament pilotes de goma contra la població. També tirant gasos lacrimògens. I fins i tot, tal com apuntaven alguns testimonis, havien deixat anar gossos per dispersar els manifestants. La matinada s’esperava moguda. I també, sembla, els dies que vindran.\nAmb una població ja enrabiada per la situació econòmica, la gestió nefasta de la pandèmia -Lukaixenko ha sigut un dels grans negacionistes dels perills del covid-19- i la repressió habitual, els últims mesos estaven sent calents a Bielorússia, i el dia dels comicis no podia ser una excepció. De fet, les mobilitzacions que s’han viscut durant aquests mesos són les més fortes que ha viscut aquesta antiga república soviètica de gairebé nou milions i mig d’habitants des de la caiguda de l’URSS. Les acusacions de frau electoral en les eleccions d’ahir poden ser la gota que faci vessar el got de la paciència.\nMalgrat això, Lukaixenko no està disposat a afluixar, i encara menys deixar-se prendre les regnes del país. “La situació no es pot obviar, evidentment, però no hi ha cap fonament per dir que el país es veurà superat pel caos a partir de demà o que hi haurà algun tipus de confrontació o de guerra civil”, deia ahir el mandatari després de dipositar el seu vot a l’urna en un col·legi de Minsk, on també va assegurar que s’havia reforçat el control a la frontera amb Rússia.\nI és que el govern ja portava dies preparant-se. Ahir al matí, i per fer front a possibles manifestacions, les autoritats havien desplegat nombrosos efectius i vehicles tant de l’exèrcit com de la policia. Segons alguns grups de Telegram de l’oposició, no es podia entrar ni sortir de Minsk, i el centre de la capital estava bloquejat per les forces de seguretat. En les últimes setmanes, fins i tot el KGB, els serveis secrets bielorussos (és l’únic país que manté el nom soviètic del seu servei d’intel·ligència) havia detingut unes 1.500 persones, segons l’organització de drets humans Vesna. Entre elles la cap de campanya de Svetlana Tsikhanóvskaia. Diversos periodistes que havien seguit la candidata opositora també van ser retinguts. A més, la premsa estrangera havia tingut molts problemes per entrar al país, fins al punt que gairebé els únics que ho han pogut fer han sigut els mitjans russos. En canvi, ha sigut impossible acreditar-se per a molts mitjans d’altres països, encara que haguessin demanat la documentació corresponent mesos abans de les eleccions.\nEls primers resultats contrasten, doncs, amb l’atmosfera que s’estava vivint els dies anteriors dels comicis. Segons alguns sondejos previs, Lukaixenko només tenia un 3% del suport popular, i s’havia convertit en el protagonista de molts acudits a les xarxes socials, que l’anomenaven Saixa 3%. Era el primer cop que l’oposició semblava amb possibilitats de guanyar la batalla electoral.\nPer aquest motiu, l’entorn del president portava dies nerviós, inclòs ell, que havia demanat públicament al seu cercle més proper que no li giressin l’esquena. Deia que “la traïció no serà perdonada ni al cel”. De traïció, sembla, no n’hi ha hagut. Però al carrer part la població no s’ho creu.\neleccions Aleksandr Lukaixenko Bielorússia


La Falla Avinguda Segon Tram ens convida a la seua Setmana Cultural dedicada a d’indumentària – Ciberfallas Fallas y fiestas de la Comunidad Valenciana\nCada vegada són més falles les que organitzen les seues setmanes Culturals. Una comissió més que se suma al grup dels que difonen la cultura i tradicions valencianes són els membres de la falla Avinguda Segon Tram.\nDel 25 al 29 de novembre, el casal de la comissió es plenarà de tradició, amb la col·laboració de Vicent Ferrandis, Carlos Salvador, Sedica i l’Atelier de la seda. Tots oferiran, a les 20.30 h. de cada dia una xerrada sobre la seua especialitat. En esta primera setmana cultural la falla ha volgut centrar-se en l’estat actual del vestit de valenciana per tal de plantejar el dubte “Vestit de valenciana? O de fallera”? que, precisament és el lema que porta esta setmana cultural.\nEl dilluns, 25 de novembre, serà el torn de la Indumentària Tradicional Femenina, amb el col·loqui de Vicente Ferrandis Mas. Per la seua banda, a l’endemà, serà el torn de Carlos Salvador i la xarrada sobre indumentària valenciana masculina.\nEl dijous, 28 de novembre, es parlarà sobre la matèria prima del vestit: les teles. I la firma Sedica tractarà tots els temes relacionats amb els teixits de seda i les seues curiositats.\nPer últim el divendres, 29 de novembre, es parlarà de manera genèrica dels teixits en la indumentària, gràcies a la firma especialitzada l’Atelier de la seda.\nTags: Atelier de la sedaCarlos SalvadorLa Falla Avinguda Segon TramSedicasetmana culturalTradicional FemeninavalencianaVicent FerrandisVicente Ferrandis Más\nExaltación de las Falleras Mayores 2014 de Luis Lamarca - Velázquez


Què és? | Espai lliure de racisme\nPrincipis bàsics de l’Espai Lliure de Racisme\nQuè és un Espai Lliure de Racisme?\nQui el promou i quina és la seva finalitat?\nCom us hi podeu adherir?\nEl racisme és una forma d’exclusió, segregació, discriminació o agressió envers les persones per motiu del seu origen ètnic o nacional, pel color de la pell, per les seves creences religioses, o per les pràctiques culturals. El fet que existeixin actituds racistes pot generar relacions institucionals quotidianes cegues a aquesta opressió i generar situacions de discriminació, violències i/o de conflicte.\nEl racisme conculca llibertats i vulnera drets a una bona part de les persones que viuen a Catalunya, a la vegada que limita la igualtat d’oportunitats.\nVolem construir espais lliures de racisme on les oportunitats i la sensibilització siguin el punt clau per millorar i transformar les pràctiques socials de convivència. I també on les experiències compartides i les xarxes de solidaritat i intercanvi siguin una realitat.\n“El gaudi dels drets i les llibertats reconeguts en el present Conveni ha de ser assegurat sense cap distinció, especialment per raons de sexe, raça, color, llengua, religió, opinions polítiques o altres, origen nacional o social, pertinença a una minoria nacional, fortuna, naixença o qualsevol altra situació”.\nConveni Europeu de Drets Humans (1950). Prohibició de discriminació. Art. 14\nEl servei de promoció i sensibilització ciutadana contra el racisme i les discriminacions de la Secretaria d’Igualtat, Migracions i Ciutadania del Departament de Treball, Afers Socials i Famílies vol crear un espai on entitats, organismes i institucions vulguin i puguin treballar conjuntament, formar-se i intercanviar bones pràctiques i accions que hagin impulsat.\nL’espai ha de ser un punt de trobada de materials, recursos i tècniques a implementar. A més de una eina d’enfortiment de capacitats i de propostes per erradicar el racisme amb la seva aplicació i replica.\nTambé és un espai on fer xarxa i compartir informació. Un espai de reconeixement i visibilitat del treball realitzat i, sobretot, de posicionament compartit contra el racisme.\nPer aquesta raó, s’ha elaborat un codi de bones pràctiques que seran efectives amb la consolidació de capacitats durant la realització de la formació, mitjançant la qual les entitats, organitzacions i/o institucions obtindran el SEGELL que les identifica, de forma virtual i real, com a espais lliures de racisme.\nL’Espai Lliure de Racisme es construirà a partir dels recursos i les necessitats que les entitats i els serveis faran servir per assolir l’objectiu comú.\nTotes les entitats, organismes i institucions que vulguin esdevenir un Espai Lliure de Racisme obtindran, en finalitzar un procés de cinc passes, un SEGELL que els acredita com a ESPAI LLIURE DE RACISME. Aquest segell, testimonia la seva participació en el programa i, per tant, la seva participació activa contra el racisme i la discriminació.\nTotes les entitats, associacions i col·lectius que assumeixin el compromís de treballar contra el racisme. I també totes les organitzacions i institucions que vulguin intervenir per consolidar les seves capacitats.\nUs proposem tres itineraris complementaris: .\n· Un espai de formació presencial per a entitats i un espai en línia on, en acabat, es desenvoluparan propostes per a poder ser impulsades des de les entitats i/o organitzacions/institucions.\n· Un espai de visibilitat i treball comú entre les entitats i/o organitzacions/institucions.\n· Un espai de consulta i accés a la informació on sigui possible accedir al que està passant en aquests moments, tant en matèria d’entitats, organismes i altres institucions, com en matèria de bones pràctiques, així com altres notícies d’interès i rellevants pel tema que ens ocupa.\nA l’apartat Suma-t’hi les entitats i/o organitzacions/institucions es poden adherir a aquesta iniciativa. En aquest apartat, es posa a disposició de l’interessat/da, una formació en línia a través de la qual s’obtindrà el SEGELL per a rebre el reconeixement en tant que Espai Lliure de Racisme. L’obtenció del SEGELL permet evidenciar la sensibilització i el compromís de l’entitat en la lluita activa contra el racisme i les discriminacions.


Pàgina d'inici\tAgenda\tFestes de la Puríssima d'Ontinyent\nDel 30 de novembre de 2019 al 15 de desembre de 2019 - Ontinyent (Vall d'Albaida)\nLa setmana del 8 de desembre, dia de la Puríssima, Ontinyent celebra les seves festes patronals dedicades a la Immaculada Concepció. El cap de setmana anterior, el municipi és l’escenari dels actes laics de la festa, incorporats al segle XVIII, que són protagonitzats pels bous en corda i els bous embolats, que recorren els carrers del municipi tres cops al dia.\nEl 8 de desembre és quan es concentren els actes religiosos. Al matí, un repic de campanes, una missa major i una mascletà anuncien la processó de la tarda. El seguici va encapçalat pels Cabets i els Gegants, i seguit pels balls dels Arquets, de la Veta i dels Cavallets, algunes de les danses més representatives del País Valencià. El dissabte següent té lloc l’anomenat Aguinaldo, un acte documentat des del segle XVIII que antigament servia per sufragar els costos de la festa. Aquell dia, una comitiva formada per homes, músics, cantors, nens i un estendard amb la imatge de la verge recorria tots els masos i cases del municipi a ritme de cobla per tal de recaptar els fons necessaris per seguir celebrant la festa l’any següent. Actualment, l’acte s’ha transformat en una comitiva simbòlica que recorre els edificis governamentals del municipi.\nHora: 8 de desembre\nWeb de l'Ajuntament d'Ontinyent / 962 91 82 00\n46870 Ontinyent (Vall d'Albaida)\nMés activitats a Ontinyent\nQuan deixem enrere la vila de Fontanars, ens trobarem al poc al bell mig de grans finques rurals de propietat burgesa, les quals deixaven veure edificis d’arquitectures contundents coneguts com a 'heretats'. Els camps de cereals i vinyes estan envoltats per bardisses en forma de bosquetons de...\nCases Rurals a Vall d'Albaida\nOtos, Vall d'Albaida


Rudy Fernández viu “pendent” de la salvació del Reial Mallorca\n07 maig 2021 06:36\nAvui s'ha entrevistat amb el president del Govern balear, Francesc Antich, i dilluns presentarà el seu campus de bàsquet a Pollença\nEls germans Fernández amb Antich i el director general d'Esports, Diego González.\nEl jugador del Portland Trail Blazers de la NBA Rudy Fernández ha afirmat avui a Mallorca, on ha viatjat per a la presentació de la cinquena edició del campus que porta el seu nom, que està "pendent" que el Mallorca se salvi i eviti el descens. "Jo sóc del Reial Mallorca, sempre ho dic", ha respost Fernández en ser preguntat per la final de la Lliga de Campions entre el FC Barcelona i el Manchester United. "Sé que el Mallorca té pràcticament assegurada la permanència, però fins que no sigui matemàtica seguiré pendent del que ocorri", ha dit.\nSobre la final del Barça, ha confessat que en una Champions sempre vol que un equip espanyol pugui aconseguir el títol. "Si hagués estat el Madrid hagués anat amb el Madrid i si és el Barça, ara seré del Barça. Seria bo que un equip espanyol el guanyàs per a l'afició espanyola", ha explicat.\nDes de fa anys Rudy Fernández s'ha mostrat molt proper amb l'entitat mallorquinista. Sempre que la seva agenda li ho permet acudeix a veure el partit dels rojillos i en moltes ocasions fa referència al Mallorca a través del seu Twitter, segons ha recordat la pàgina web del club balear.\nEl president del Govern balear, Francesc Antich, ha rebut avui en audiència a Rudy Fernández i a la seva germana Marta, directora RF5 Camp 2011, el campus de bàsquet que se celebrarà el juliol a la localitat mallorquina de Pollença i que serà presentat dilluns.\nEn RUDY es un auténtic mallorquí que estima lo seu: Està orgullós de dir que ÉS DEL MALLORCA.\nHaurien de prende bona nota el "manacorí" (mai diuen el "mallorquí") RAFEL NADAL, madridista declarat (quina pena que no estimi lo nostro) y en JORGE LORENZO, culé a mort.\nMe fa mal als ulls quan veig a Nadal assegut a la llotja del Bernabeu celebrant els gols que el "seu" Reial Madrid li feia al Mallorca...quina pena!!!.També me fa mal als ulls veure l`escut del Barça al casc den Lorenzo...\nEls mallorquins "descafeinats" com aquets dos, més enllà de que siguin molts bons en els seus respectius esports,NO són cap exemple a seguir.\nVisca en RUDY i visca el MALLORCA!!!\nTere: Jo som mallorquí, catalanista i independentista i tanmateix el meu equip és i serà sempre el Mallorca. Tot lo demés és barrejar política i esport. Si el Madrid hagués anat a la final, jo seria del Manchester. Ja que la final la juga el Barça....seguiré sent del Manchester. Ni el Madrid ni el Barça li han fet mai cap favor al Mallorca, així que es fotin tots dos.\nMolt ..molt bé Rudy.. ets un bon mallorquí i encara millor espanyol, Gracies\nSobre sa final del Barça, ha confessat que en una Champions sempre vol que un equip espanyol pugui aconseguir el títol. "Si hagués estat el Madrid hagués anat amb el Madrid i si és el Barça, ara seré del Barça. Seria bo que un equip espanyol el guanyàs per a l'afició espanyola", Dedicat als catalanistes separatistes mallorquins .. perquè quedi ben entès....


Aprovada per unanimitat una proposta de moció perquè La Garrotxa entri a la integració tarifària del transport públic - Olot TelevisióOlot Televisió\nDimecres al vespre el ple del Consell Comarcal de la Garrotxa va aprovar per unanimitat una proposta de moció perquè la comarca entri dins el sistema d’integració tarifària. Això suposaria un gran benefici per tots els ciutadans que s’hagin de desplaçar, especialment a Barcelona.\nAhir al vespre el ple del Consell Comarcal va aprovar per unanimitat una proposta de moció perquè la Garrotxa entri a formar part del sistema d’integració tarifària de transport públic de Catalunya. Aquest sistema beneficia a l’usuari ja que, per diversos trajectes, només ha de tenir un bitllet per la qual cosa repercuteix positivament amb els preus dels trajectes, que disminueixen.\nEn aquest sentit, els tres grups que integren el Consell Comarcal, CiU, PSC i Esquerra, van votar afirmativament a la proposta de moció, ja que consideren que, si bé La Garrotxa s’ha beneficiat del fet que ja s’hagi inclòs Osona dins aquesta tarifa, cal que la comarca també s’integri en aquest sistema tan aviat com sigui possible.\nUn dels col·lectius més beneficiats seria el d’estudiants universitaris, que pels desplaçaments entre Olot i Barcelona, per exemple, tindrien preus menors dels que hi ha ara.


Anem a collir castanyes! Sortida. – AFA Balandrau\nI continuem amb les nostres aventures!\nAquesta vegada el destí va ser el Parc Natural del Montseny, i en concret el poble de Viladrau.\nLa intenció era poder collir un bon cistell de castanyes, ja que el poble i voltants són coneguts pels seus boscos de castanyers, però de castanyes ben poques en vam trobar… ara, això sí, que bé ens ho vam passar!\nLa jornada va començar al voltant de les 10-10:30 hores del matí trobant-nos a la plaça de l’ església del poble i amb la fresca companyia d’una boira ben espessa…\nComencem la nostra ruta avançant per una carretera asfaltada per anar escalfant motors fins a l’ alçada de la Font del Sot de Can Rosell, per a incorporar-nos tot seguit a una pista forestal, la SL-C81, un sender circular que ens va anar regalant alguns dels camins, caminets, fonts i paisatges més característics i emblemàtics de la zona, incloent-t’hi un tímid Matagalls mig tapat per la boira…\nVam continuar caminant tot xino-xano, envoltats de pura naturalesa, fins a trobar el Castanyer de les Nou Branques, un immens arbre de 23 metres d’alçada! I com no, aquí va tocar la foto de grup!\nEls nostres budells ja començaven a queixar-se fent-nos saber que s’apropava l’ hora de dinar, així que vam avançar una mica més veient com de mica en mica la boira ens anava donant una treva fins trobar un prat ben verd, el lloc ideal per a menjar i carregar les piles, i on els nens i nenes van aprofitar per saltar, córrer i jugar tot el que van voler.\nJa amb les panxes ben contentes, ens faltava un cafetó ben calent que vam fer a l’ hostal Bofill, ja de tornada al poble de Viladrau, per tot seguit dirigir-nos a l’Espai Montseny, un centre de visitants on ens van ensenyar i explicar les històries i llegendes més interessants de bruixes, dones d’aigua i bandolers com en Serrallonga que van tenir lloc en aquests boscos del Montseny.\nI cansats i alhora ben contents d’ haver pogut gaudir d’aquest dia, vam començar a desfilar camí dels cotxes per a la tornada cap a casa, no sense abans topar-nos amb una darrera sorpresa inesperada, un petit eriçó perdut i enmig de la carretera, pobret ben espantat i en perill de ser atropellat per algun cotxe, que els nens amb ajuda d’algun adult van recollir i van estar encantats de portar-lo a un altre lloc ben segur per evitar cap tragèdia.\nSens dubte una magnífica jornada amb molt bona companyia i amb ganes de la propera!!!\nBy Ferran 23 de gener de 2018 Articles Bloc\nXerrada sobre Maria Montessori i la importància de l’ordre\nAssemblea autogestió menjador


Jornades de portes obertes a Porta4 · Preparant l'estiu - Porta4\nJornades de portes obertes a Porta4 · Preparant l’estiu\nDel 13 al 18 de maig\nUn cop més farem les Jornades de Portes Obertes a Porta4. Es duran a terme la setmana del 13 al 18 de maig a les nostres instal·lacions ubicades al Carrer Martí, 18, al costat de la Plaça del Nord.\nEn aquestes jornades, a més de conèixer la nostra escola, podràs veure més de prop les classes regulars, així com el treball dels professors i alumnes.\nTambé podràs tenir l’oportunitat d’assistir a xerrades informatives on els mateixos professors t’explicaran tot sobre les classes que s’impartiran durant els Casals d’Estiu que tenim preparades.\nDilluns a divendres de 17.00 a 18.00 hores, tots els professors de nens, nenes i joves t’explicaran tot sobre les seves classes.\nI el dissabte 18:\nDe 10.00 a 11.00, classe oberta de cinema i teatre per a nens i nenes de 6 a 12 anys amb Víctor Quintanilla.\nD’11.00 a 12.00 hores, Maurici Riobó, ens ensenyarà com fer un titella i presentarà el taller de Creació i manipulació de titelles.\nDe 12.00 a 13.00, classe oberta de cinema i teatre per a joves de 13 a 16 anys.\nNo pots deixar de venir a Porta 4 en aquestes Jornades de portes obertes, t’encantaran!\nPots reservar el teu lloc a les Jornades trucant al 93 185 4840, o escrivint a info@porta4.cat\nT’esperem a Porta4, no faltis!


Cursos d'anglès per a joves a Toronto (Programa residencial)\nCurso d'anglès per a joves a Toronto (Programa residencial)\nSense ser la capital de Canadà és, no obstant això, la ciutat més emblemàtica i visitada del país. La seva càlida benvinguda a persones de qualsevol nacionalitat gràcies al caràcter afable dels seus ciutadans l'ha convertit en una de les ciutats més multiculturals del món, on els estudiants poden passejar des de típics barris canadencs com Annex, Beach o Rosedale, a barris internacionals com Chinatown, Little Italy, Little Portugal, Korean Town o Greektown, entre d'altres. Durant els mesos d'estiu els alumnes podran gaudir d'una de les ciutats més vibrants del món.\nL'alumne pot incorporar-se qualsevol diumenge comprès entre el 29 de juny i el 3 d'agost. Arribada els diumenges i sortida els dissabtes.\nEl programa té lloc a una de les universitats més prestigioses de la ciutat de Toronto, situada al centre de la ciutat, molt prop de les concorregudes i conegudes Bloor Street i Yonge Street. El campus ofereix als nostres alumnes una tranquil·la atmosfera on trobaran àmplies aules, sales de descans i un ampli menjador. A uns metres del campus es troba el centre esportiu on es realitzaran algunes de les activitats.\nEl programa inclou 20 lliçons setmanals en grups internacionals. Cada estudiant serà situat en el nivell corresponent una vegada realitzi la prova de nivell obligatòria el primer dia de classe. Cada lliçó equival a 45 minuts reals de classe. Els alumnes que ho desitgin podran realitzar el curs intensiu que inclou un total de 25 lliçons setmanals, de les quals 20 es reben al matí i les 5 restants dues tardes per setmana.\nL'estudiant s'allotjarà al campus universitari en règim de pensió completa. Les habitacions són dobles amb bany privat. Els monitors locals s'allotgen en la mateixa residència que els alumnes pel que la supervisió és de 24 hores al dia.\nEls alumnes gaudiran d'un animat i entretingut programa d'activitats tant culturals com esportives. Cada setmana es realitzaran activitats culturals a destinacions com el Museu Real de Ontario, la Galeria d'Art de Ontario, el Museu Gardiner, o com alguns dels famosos festivals que durant els mesos de juliol i agost tenen lloc en la ciutat. S'inclou també una excursió de mig dia a les atraccions més emblemàtiques de la ciutat, com són la Torre CN, el Harbourfront, o l'assistència a un partit de beisbol dels Blue Jays. Com a excursions de dia complet, els alumnes gaudiran de les cascades del Niàgara amb passeig amb vaixell inclòs, el parc d'atraccions Wonderland, Wasaba Beach o Canadian Experience com a exemple de les que es poden realitzar. I per a aquells que desitgen un programa molt actiu, l'escola també ofereix excursions i activitats opcionals, com poden ser: mini-golf, visita al Zoo de Toronto, Laser Quest, assistència a un partit d'hoquei…\nA la seva arribada a l'aeroport l'alumne serà rebut per un monitor local. Des d'aquest moment l'alumne estarà dirigit i supervisat per monitors locals. Així mateix, el dia de retorn els monitors locals l'assistiran fins al seu embarcament.\n20 hores 2.260 € 2.990 € 3.765 €\n25 hores 2.330 € 3.170 € 4.005 €\nAssistència de monitor local\nDia extra: 115 €


Valentí Feixas, guanyador del Premi Joan Profitós 2016 d’Assaig Pedagògic\nFeixas ha estat premiat pel treball Ser persona. Vida, pensament i acció pedagògica de Pau López i Castellote (1929-1994), mentre que Maria del Carmen González ha estat reconeguda amb una menció honorífica per l’obra A Psico fem kine.\nLa Fundació Joan Profitós, sota el patronatge de l’Escola Pia de Catalunya i la Societat Catalana de Pedagogia, filial de l’Institut d’Estudis Catalans, han atorgat aquest dimecres, 11 de maig, el Premi Joan Profitós d’Assaig Pedagògic a Valentí Feixas pel treball Ser persona. Vida, pensament i acció pedagògica de Pau López i Castellote (1929-1994). El jurat ha «valorat molt» un text que «recupera una figura significativa de l’educació i de la pedagogia del nostre país». També s’ha concedit una menció honorífica a Maria del Carmen González per l’obra A Psico fem kine, per la seva aportació al món de la psicomotricitat, educació emocional i cinesiologia.\nValentí Feixas Sibila va néixer a Manresa (1959). Casat i pare d’un fill, és expert en organització i innovació educativa. Actualment, és director de projectes d’ensenyament superior del Grup Montcau. També és professor de l’àrea de pedagogia i coordinador del Pla Modular de Postgrau en Innovació Educativa a la Facultat de Psicologia, Ciències de l’Educació i de l’Esport Blanquerna de la Universitat Ramon Llull (URL). És doctor en educació per la URL (2015) i llicenciat en ciències físiques per la Universitat de Barcelona (UB) (1989). Inicia la seva tasca professional l’any 1981 en l’àmbit de l’educació del lleure a l’Escola de l’Esplai de Barcelona. L’any 1984 inicia la seva tasca a l’ensenyament reglat com a professor de matemàtiques, informàtica, física i imatge i so a l’Escola Pia de Nostra Senyora-COU Jaume Bofill, on desenvolupa les tasques de coordinador pedagògic de COU i de BUP i on va coincidir precisament amb Pau López.\nMaría del Carmen González André es llicenciada en pedagogia. És professora d’educació infantil i especialista psicomotricista (pràctica Aucouturier). Mexicana de naixement i catalana d’adopció, és impulsora del projecte «Parlem de les nostres emocions a la sala», dins del projecte de Dimensió Interior d’Escola Pia.\nL’acte de lliurament s’ha realitzat a l’Institut d’Estudis Catalans i s’hi ha celebrat la conferència «Cal que l’escola canviï? Per què i en què?», a càrrec de la doctora Neus Sanmartí Puig, professora emèrita de la Universitat Autònoma de Barcelona (UAB).\nEn aquesta edició el jurat ha estat presidit per Joan Mallart, pedagog i vicepresident de la Societat Catalana de Pedagogia. N’han format part, també, Josep Gallifa, degà de la Facultat de Ciències de l’Educació Blanquerna de la URL; Elena Venini, professora emèrita de la Facultat de Ciències de l’Educació i Psicologia a la Universitat Rovira i Virgili (URV); Núria Rajadell, professora de la Facultat de Pedagogia de la UB; Conrad Vilanou, catedràtic de la Facultat de Pedagogia de la UB, i Marian Baqués, pedagog.\nEl Premi Joan Profitós\nEl Premi Joan Profitós es va crear fa vint-i-cinc anys per a reconèixer assajos i estudis amb un contingut que giri al voltant de l’acció educativa, sigui una reflexió pedagògica o bé una anàlisi d’aquest àmbit, escrits en llengua catalana. Rep el nom de Joan Profitós (1892-1954), escolapi, parvulista i pedagog, que, a banda de ser un gran promotor de la llengua i la cultura catalanes, és autor de llibres de lectura i de narracions per a infants, i el creador de la Biblioteca Pedagògica de l’Escola Pia de Catalunya.


La truita de patates engreixa? | Revista\n: La truita de patates engreixa?\nEncara que no es pot dir que la truita de patates engreixi, convé controlar la mida de la ració\nLa truita de patates ocupa un lloc destacat entre els aliments irresistibles. Ni els adults ni tampoc els nens s’hi poden resistir, per la qual cosa és una de les preparacions amb més èxit, sobretot a Espanya, on és un plat clàssic.\nTot i això, moltes persones es qüestionen si aquesta delícia pot contribuir a guanyar pes amb el pas dels anys. Encara que no hi ha estudis ben dissenyats per a respondre amb rigor a aquesta qüestió, és possible fer suposicions fundades sobre aquest tema i hi ha motius per a no preocupar-se i gaudir, en la mesura justa, d’aquesta menja.\nPer a determinar si un aliment concret pot generar un augment de pes a llarg termini, o si el produeix en més gran manera que un altre, s’han de realitzar estudis científics ben dissenyats i en humans. Per a productes com les fruites seques o les begudes ensucrades, es disposa d’aquests tipus d’anàlisis i, gràcies a ells, se sap que consumir fruita seca no augmenta el risc d’obesitat, malgrat l’elevat contingut calòric que tenen, mentre que prendre sovint begudes ensucrades pot fer guanyar uns quants quilos a l’any.\nEn canvi, no hi ha recerques que hagin avaluat el paper de la truita de patates en el pes corporal. Això porta a fer elucubracions que, en cap cas, es poden prendre com a conclusions científiques, encara que sí com a plantejaments raonables.\nNo hi ha una recepta única per a la truita de patates, per la qual cosa resulta molt aventurat afirmar que hi ha un nombre concret de calories en aquesta recepta. Així, si augmenta la proporció de patates, d’ou i d’oli d’oliva, també variarà de forma notable el contingut calòric del resultat final. Encara més, les calories seran superiors o inferiors en funció de la mida en què es tallin les patates o la ceba, o de la potència a què es fregeixin. També s’incrementaran, sens dubte, si es menja la truita amb una ració gran de pa, millor si és integral.\nDiverses fonts indiquen que 100 grams de truita de patates contenen entre 120 i 160 quilocalories. A partir d’aquestes xifres es poden fer suposicions.\nMida de la ració\nEs pot saber el nombre de calories per cada 100 grams de truita de patates. Però la ració de consum habitual no és de 100 grams. Aquí cal enfrontar-se a un nou problema, atès que la mida de la ració no és estàndard: hi ha persones que en mengen una gran quantitat i d’altres que en mengen amb moderació.\nTot i això, es pot establir una mitjana d’entre 120 i 150 grams com a mesura raonable de consum, de la qual cosa és possible deduir que un plat de truita aporta unes 190 quilocalories. Si se sumen les 80 quilocalories que presenten 35 grams de pa integral (bona part de la població acompanya la truita amb pa), suma un total de 270 quilocalories. Això suposa menys del 15% de les calories que s’estableixen com a ingesta de referència del consum diari per a la població, per la qual cosa no s’està davant d’una situació preocupant.\nD’altra banda, convé tenir en compte que la truita de patates, potser pel seu contingut en sal, potser per l’exquisida mescla d’ingredients, és un aliment molt saborós al qual costa resistir-se. Per això, és convenient tenir present que si la ració és gran, es menjarà més quantitat d’aliment, però també de calories, que poden anar a parar a les reserves grasses de la persona.\nAliment amb una alta densitat energètica?\nEl 2007, el Fons Mundial per a la Recerca del Càncer (WCRF, en les sigles en anglès), preocupat pel fet que l’obesitat incrementa el risc de patir càncer, va determinar quan s’ha de sospitar del paper d’un aliment en la promoció de l’obesitat. Avui, es pot llegir a la seva pàgina web que és possible que un aliment augmenti les possibilitats de guanyar pes corporal si presenta una densitat energètica alta.\nEl WCRF considera que un aliment té una densitat energètica alta si el seu contingut energètic oscil.la entre 225 i 275 quilocalories per cada 100 grams (una “norma” que no s’aplica a les fruites seques). I és que 100 grams de truita de patates no aporten, en general, més de 160 quilocalories per cada 100 grams (encara que això variarà en funció de la recepta), per la qual cosa no es pot classificar aquest plat com de densitat energètica alta.\nFinalment, cal recordar que, amb freqüència, s’afegeix massa sal a la truita. Així, mentre que el Ministeri de Sanitat assegura que un aliment presenta un alt contingut en sal si 100 grams contenen més d’1,25 grams de sal, moltes truites de patates superen aquesta xifra. Reduir la quantitat de sal que es pren és una cosa que sempre s’ha de tenir present en l’elaboració de qualsevol plat.\nClaus per a una truita perfecta\nLa truita de patates s’elabora amb tres ingredients: patata, ou i oli, si bé admet la incorporació d’uns altres, com ara ceba, pebrot i fins i tot xoriço o peix.\nIngredients. És important disposar d’un bon gènere: patates de qualitat -la varietat, Monalisa-, ous de mida mitjana -millor si procedeixen de gallines de corral- i un oli ben triat, ja sigui de gira-sol o d’oliva, però de baixa graduació perquè no transfereixi un sabor excessiu a la patata.\nPaella bona i àmplia. Són molt apreciades les paelles de ferro, sobretot si es cuina amb foc de gas. Però si s’usa la vitroceràmica o inducció, el millor és una paella antiadherent gran, que facilitarà també el quallat i el tomb de la truita.