Fa 80 anys les dones catalanes van perdre els drets (Josep Cruanyes)\n4 min. 29/09/2019 20:25\n651x366 Fa 80 anys les dones catalanes van perdre els drets / EFE Fa 80 anys les dones catalanes van perdre els drets / EFE\nAvui fa vuitanta anys que el 30 de setembre de 1939 Franco es va adonar que, en abolir l’Estatut, havien quedat vigents totes les lleis i disposicions dictades pel Parlament i el govern de la Generalitat. Per fer taula rasa de qualsevol fruit de l’autonomia, va abolir-les. Va ser un fet que no es va donar amb les lleis de l’Estat, ja que es van mantenir les lleis republicanes que no van ser modificades o abolides expressament pel nou règim. Aquest fet denota un comportament de menyspreu de l’Estat envers el dret d’autonomia de Catalunya -que vol dir un dret reconegut d’autogovernar-se-, que ara també ha estat menystingut per l’estat democràtic amb la sentència del Tribunal Constitucional sobre l’Estatut i amb la més recent, també del TC, beneint l’aplicació del 155. Això no va passar amb la República, quan el tribunal equivalent de Garanties Constitucionals, el 1936, va derogar la llei que havia suspès l’autonomia arran dels fets del 6 d’octubre en considerar que vulnerava el dret a l’autonomia i reformava una llei de rang constitucional que era l’Estatut. Avui ningú plantejaria discutir l’existència dels ajuntaments o les seves competències, però amb la Generalitat val tot. L’autonomia sembla que sigui, com es deia abans, “una gracia de su majestad”.\nAmb aquella derogació van desaparèixer normes importants per a la vida de la ciutadania catalana en els àmbits de la llengua, l’administració de justícia, l’ensenyament, l’administració local, la cultura o el dret civil. En aquest darrer àmbit els efectes van ser devastadors, especialment per als drets de les dones catalanes.\nEl Parlament havia dictat dues lleis històriques.\nEl 12 de desembre de 1933 la Llei de Majoria i Habilitació d’Edat, en què s’establia la majoria d’edat per a l’home i la dona en 21 anys, i 18 si es contreia matrimoni. Això va suposar un gran avenç, ja que la majoria d’edat fins llavors eren els 25 anys i els menors no podien contreure matrimoni sense l’autorització dels pares fins als 23. De tota manera, la dona, per causa del matrimoni, estava sotmesa a la vènia marital fins i tot per administrar els propis béns. Aquesta situació va canviar radicalment el 13 de juny de 1934, quan es va dictar la Llei de Capacitat Jurídica de la Dona i els Cònjuges, que establia la plena igualtat jurídica de la dona respecte a l’home. Disposava el següent: 1) La dona té la mateixa capacitat civil que l’home; 2) El matrimoni no és causa modificativa de la capacitat d’obrar de la dona. 3) La llei no concedeix al marit autoritat sobre la muller ni atorga la seva representació.\nLes dones i els homes tenien la mateixa capacitat civil. Un canvi fonamental que suposava l’enterrament de la vella institució de la pàtria potestatque donava a l’home la potestat sobre la família per decidir en relació amb els fills i la dona.\nAquestes lleis van ser abolides el 1939 amb la resta, la qual cosa va suposar que molts homes i dones majors d’edat i amb plens drets passessin a ser menors d’edat. Però a més les dones tornaven a estar sotmeses a la vènia dels marits, i es posaven en dubte els actes de disposició que havien fet amb la plena capacitat jurídica guanyada.\nD’aquella crema, els redactors de la Compilació de Dret Civil de Catalunya -del 1960-, que intentava salvar el que es pogués del dret català, per iniciativa i insistència de Maurici Serrahima, en van recuperar la igualtat jurídica de la dona en el matrimoni atès el règim de separació de béns. Se l’hi reconeixia, a l’article setè, plena disposició dels propis béns sense cap vènia del marit. Es va aconseguir així recuperar part dels drets reconeguts pel Parlament. Això contrastava amb el règim administratiu del franquisme respecte al treball, en què la dona no podia ser contractada sense la vènia del marit. Recordo que el meu pare moltes vegades havia anat a defensar els drets de la mare quan en un banc o per fer qualsevol acte de disposició patrimonial se li demanava l’autorització del marit.\nHem de tenir present avui, a vuitanta anys d’aquella derogació feta per Franco, que quan va destruir els darrers vestigis de l’edifici legal de la Catalunya republicana les dones van ser les que més hi van perdre.


Xina fabricant i proveïdor d'eines de mesura - Cixi Wenap International Trading Co., Ltd.\nInici > Productes > Eines de maquinari > Mesure les eines\nA continuació es refereix a les eines de mesura relacionades, espero que us ajudi a entendre millor les eines de mesura.\nEls governants han estat realitzats des de diferents materials i en una àmplia gamma de mides. Alguns són de fusta. També s'han utilitzat plàstics des que van ser inventats; es poden modelar amb marques de longitud en comptes d'escriure-les. El metall s'utilitza per a regles més duradores per al seu ús al taller; de vegades una vora metàl·lica està incrustada en una regla de taula de fusta per preservar la vora quan s'utilitza per tallar línia recta. 12 o 30 cm de llarg és útil per a mantenir una taula en un escriptori per ajudar-lo a dibuixar. Els governants més curts són convenients per guardar-los a la butxaca.\nUn nivell d’esperit, nivell de bombolla o simplement un nivell és un instrument dissenyat per indicar si una superfície és horitzontal (nivell) o vertical (plomada). Els diferents tipus de nivells d’esperit poden ser utilitzats per fusters, picapedrers, paletes, altres treballadors del comerç, inspectors, matricers i altres treballadors del metall, i en algunes obres fotogràfiques o videogràfiques.\nLes nostres mesures de cinta retràctil d'acer vénen en una gran varietat d'estils per a molts usos. Les cintes d'acer inoxidable de construcció són precises i duradores, i el certificat ISO 9000 - ideal per mesurar plans i superfícies. Els estoigs són de plàstic d'alt impacte ABS i inclouen un botó de bloqueig per fixar la cinta en el seu lloc. Es poden marcar diverses de les nostres mesures de cinta retràctil d'acer.


L'home drogat que volia ser policia a gran velocitat pels carrers de Salou durant 1 dia\nEs feia passar per policia als carrers de Salou | Mossos d'Esquadra\nUn home drogat es fa passar per policia i circula de forma temerària per Salou\nL'individu, treballador d'una comissaria tarragonina, va robar els estris\nper Redacció 08/03/2021 07:45h\nSalou va viure aquest dissabte una situació insòlita als carrers del seu municipi. Un vehicle, amb un senyal lluminós de color blau —com la dels Mossos d'Esquadra— circulava pels carrers del municipi costaner, mentre feia cas omís a la senyalització dels semàfors, estant molts en vermell, segons informa el Diari Més.\nEls fets succeïen durant la nit de dissabte, quan l'individu va decidir posar el dispositiu al seu vehicle i començar a circular pels carrers de Salou fent-se passar per policia, circulant a gran velocitat pel passeig Jaume I i saltant-se els semàfors de la via. Aquest incident va cridar l'atenció dels Mossos d'Esquadra i, encara més, quan van veure que anava sol al vehicle.\nPer aquest motiu, el van seguir i, quan va apropar-se a un control de la Policia Local de Salou, va amagar el llum i va confirmar els temors dels agents que el seguien. Tot seguit, el van aturar per identificar-lo. L'individu, treballador d'una de les comissaries dels Mossos d'Esquadra del Tarragonès, va declarar que havia robat el llum rotatiu de la policia secreta, a més d'una llanterna i un document de vehicle oficial dels Mossos d'Esquadra, el qual hauria omplert les dades del seu vehicle, segons el citat mitjà.\nEl treballador de la comissaria, que no és policia, va ser sotmès a les proves d'alcoholèmia i drogues, i va donar positiu en substàncies estupefaents. Per aquest motiu, se'l va detenir pels delictes d'usurpació de funcions públiques i conducció temerària.


Un segle imprimint cultura\nCriatures / Lectura 09/03/2022\nL'editorial Salvatella fa 100 anys\nJoan Salvatella, a la seu de l'editorial Salvatella Ed.\nAquest any, l’editorial Salvatella fa 100 anys. 100! I una xifra així no se celebra cada dia. Fundada l’any 1922 a Barcelona, es va convertir en un model educatiu de l’època i de l’anomenada escola tradicional. “El meu avi, Miguel Salvatella, va crear l’editorial amb 22 anys –explica l’actual editor, Joan Salvatella–. De seguida es va adonar que faltaven materials educatius i s’hi va llançar de ple. Va promoure publicacions escolars que introduïen exercicis basats en un mètode d’ensenyament actiu. Tot això seguint les normatives del govern de l’època”. A partir de l’any 1977 l’editorial va fer un tomb i es va centrar en l’educació infantil i els llibres de manualitats. “Es van crear les primeres fitxes escolars –recorda Salvatella–. La idea era fugir del llibre de text en estat pur i donar eines als mestres i educadors perquè poguessin treballar a les aules”.\nActualment, l’editorial segueix fidel als seus principis i continua oferint material educatiu per a les escoles. “Creiem que l’educació va unida a dos puntals concrets: els mestres i els pares. Per una banda, publiquem obra orientada als educadors –en què oferim als mestres tot el que necessiten per a l’aprenentatge a l’aula– i d’altra banda també publiquem llibre infantil i juvenil per ajudar els pares en l’educació dels fills”. Així doncs, l’editorial té com a objectiu fer llibres didàctics, divertits, amb històries interessants i que deixin un pòsit al lector. “Jo sempre em faig una pregunta que em sembla molt important: Jo aquest llibre el regalaria al meu fill? L'hi faria llegir? Si la resposta és sí, doncs endavant. El que busquem són llibres amb valors, que facin pensar, que ajudin els nanos a formar-se”.\nEl que busquem són llibres amb valors, que facin pensar, que ajudin els nanos a formar-se ”\nJoan Salvatella Editor\nPer aconseguir aquest objectiu tenen un seguit de col·leccions: d’infantil, de primària, d’educació emocional, de creació en paper, de llibre infantil i juvenil o de llibre adult, que aborden diverses temàtiques. “Tenim llibres que tracten sobre les emocions, sobre ecologia, sobre feminisme... Temàtiques ben diverses i orientades a diferents edats. Una de les col·leccions que millor ens ha funcionat és Emocions, que ajuda els nanos a reconèixer i expressar els seus sentiments. Són 12 títols i en cada llibre es parla d’una emoció concreta: la mort, la ràbia, l’alegria, la tristesa... Aquesta col·lecció ha estat traduïda al castellà, l’euskera, l’anglès, el francès i el xinès”.\nRelacions de llarga durada\nL’editorial, per tal de tirar endavant els seus projectes, compta amb la col·laboració d’autors i il·lustradors que els han anat acompanyant al llarg de tots aquests anys. “Ens agrada treballar amb autors locals. El 80% dels nostres autors o il·lustradors són d’aquí. D’altra banda, fem tota la producció del llibre aquí, des de l’inici fins al final. En aquest sentit, som km 0”, explica l'editor.\nUn dels llibres que han publicat darrerament és N’has fet de tots els colors, Lia!, de Lara Sànchez i Guirado. “És un llibre molt especial per a l’autora i també per a nosaltres. Es basa en una experiència personal de l’autora i ens parla de la sinestèsia: la barreja de paraules, lletres i números que es relacionen amb sensacions com els colors. És un llibre infantil, però també una història gràfica que pot anar orientada a un públic més general”.\n'N'has fet de tots colors, Lia!' és una de les últimes publicacions de Salvatella. Salvatella Ed.\nUn altre dels llibres aposta és El Dragonet i les netes de Sant Jordi, que arriba a les llibreries el 21 de març, amb autoria d’Eva Ayné i Lara Sànchez. “Aquest llibre és molt més que un conte, ja que també és quadern d’activitats; es poden fer treballs, hi ha una proposta plàstica, i fins i tot una recepta! Es tracta d’un llibre que es pot llegir i treballar en família i passar moments molt agradables”, explica Joan Salvatella.\nL’editorial Salvatella, doncs, fa 100 anys en plena forma i amb la satisfacció d’haver sobreviscut a una guerra, canvis de govern, dictadura, crisis econòmiques, i, malgrat tot, continua al peu del canó oferint bons llibres cada dia. “Saber que continuem aquí, al mercat, que som una editorial independent, que toquem tots els pals, que les escoles o els pares o els llibreters compten amb nosaltres, és una gran alegria. Ara cal pensar en el futur, en deixar les coses arreglades per als fills o per a qui vingui. I, sobretot, continuar tenint la sensació que venir a treballar aquí cada dia és un plaer. El plaer d’editar. D’editar bons llibres!”. Per molts anys, Salvatella!\nFes clic aquí per adquirir 'N’has fet de tots els colors, Lia!' a través de Bookshop, una plataforma que dona suport a les llibreries independents.


Un dels aspectes més importants en el suport domiciliari de la persona en situació de dependència és la cura de la seva alimentació i la nutrició. Per una banda, és important que la persona en situació de dependència segueixi una alimentació adequada a les seves necessitats per garantir la seva salut, però, per una altra, aquest tema és especialment important quan es pateix alguna malaltia relacionada amb l’alimentació o es necessita alguna dieta específica.\nEn aquest sentit, és fonamental conèixer les característiques nutritives dels diferents aliments, com cal combinar-los per garantir o millorar la salut dels nostres usuaris i com conservar-los per garantir-ne la vida útil i prevenir les intoxicacions. Els continguts que s’hi tracten pretenen oferir els coneixements i les eines per portar a terme aquesta tasca.\nEn l’apartat “Alimentació, nutrició i dietètica bàsica” coneixerem els conceptes bàsics relacionats amb els nutrients i les seves característiques; valorarem quins són més adequats i en quines quantitats són necessaris.\nEn l’apartat “La roda dels aliments i la piràmide nutricional” coneixerem com s’agrupen els aliments amb característiques nutritives similars, així com les funcions de cada aliment en el nostre organisme, posant especial èmfasi en la quantitat d’aliments recomanada per a cada àpat. Per acabar l’apartat, ens centrarem en mostrar les característiques d’una dieta equilibrada i els tipus de dieta que hi ha en funció de les necessitats de la persona usuària.\nEn l’apartat “La conservació dels aliments” aprendrem a conservar correctament els aliments, tenint en compte que la finalitat de conservar-los és allargar-ne la vida útil però alhora preservar també les seves propietats nutricionals i sanitàries.


> CINE > propostes didàctiques > fragments de pel.lícules > Ciutat morta\nTema: detencions arbitràries\nFragment: diferents persones parlen de les detencions arbitràries\nDirecció: Xavier Artigas i Xapo Ortega.\nArgument: 4 febrer de 2006 (4F). La Guàrdia Urbana de Barcelona es presenta davant d'un edifici okupat en què s'hi estava fent una festa. Hi ha aldarulls i un policia acaba greument ferit. Després, nou persones són detingudes, dues de les quals segons sembla no eren al lloc dels fets. Tres de les persones detingudes eren d'origen sud-americà (però amb passaports europeus), i només a elles se'ls va dictar presó preventiva. Van denunciar que havien sigut torturades per la policia. Els anys següents, durant la instrucció i el judici, segons els defensors dels acusats es van produir diferents irregularitats; no es van admetre proves que la defensa va sol.licitar, proves que posaven en qüestió la versió de la policia. La sentencia condemnatòria es va basar només en el testimoni de la policia, elaborat en part amb declaracions de dos policies posteriorment condemnats, per tortura i fals testimoni (en un altre cas).\nMés informació: La pel·lícula està publicada sota la llicència Creative Commons BY-NC-SA\nInici del fragment: Inici de la segona intervenció de Gregorio Morán (minut 64 aprox.).\nFinal del fragment: Final de la intervenció de Manuel Delgado, parlant del que el sistema considera "brutícia" (minut 70 aprox.).\nDiferents persones, l'escriptor Gregorio Morán, Helena Torres (amiga de Patrícia Heras), Manuel Delgado (professor d'antropologia de la Universitat de Barcelona), Juan Pintos (un dels detinguts) i Gonzalo Boyé (advocat defensor de Rodrigo Lanza, un altre dels detinguts), parlen dels estereotips i de com els detinguts el 4F ho van ser en gran mesura a causa del seu aspecte.\nFer un debat sobre els estereotips, sobretot en els casos que provoquen situacions de discriminació i abusos (policials o del tipus que sigui).\nFer un debat sobre la tortura.\n- Què penses d'això que diu el Gregorio Morán? "Lo más peligroso es el señor que viste con corbata, ese sí que es un ladrón de verdad; la persona que va de una manera por decirlo así alternativa es bastante menos peligrosa que el tipo que va con corbata y traje." ¿Es també un estereotip?\n- I d'això que diu Helena Torres? "Que una persona perquè porti un pentinat que no quadra o una vestimenta que 'sembla' que no és adequada segons un patró de suposada normalitat i que per això aquesta persona sigui sospitosa d'un delicte, això és molt greu." ¿Passa de vegades, això? En cas afirmatiu, a quins col.lectius afecta més?\n- I d'això altre que diu Manuel Delgado? "Amb un esquema com el que utilitza la policia i evidentment també els mitjans de comunicació, les persones són okupes perquè tenen l'estètica okupa." Hi estàs d'acord?\n-Creus que estàs lliure de qualsevol prejudici, pel que fa a la forma com vesteix la gent i de la pinta que té?\n-En les societats democràtiques la policia té el monopoli legal de la violència. ¿Creus que si comet abusos (usos indeguts de la violència) perd legitimitat i pot alimentar possibles reaccions violentes d'alguns sectors de la societat?\nUn altre fragment que es pot fer servir\nSobre les preocupacions d'Amnistia Internacional\nInici del fragment: Inici de la intervenció de Virginia Álvarez (minut 28 aprox.)\nFinal del fragment: Final de la seva intervenció (minut 30 aprox.)


salvatblog: Com entendre el Barça actual: el llibre d'en Dani Colmena\nCom entendre el Barça actual: el llibre d'en Dani Colmena\nCosta escriure sobre un llibre que ha escrit un amic. En Dani Colmena el conec des que tots dos cursàvem primer de Periodisme a la Universitat Autònoma de Barcelona. També vam coincidir treballant a la secció d'Esports del diari El Punt, a Tarragona. Recordo aquells vespres de fa més de deu anys quan el Reus Deportiu jugava partits de la Divisió d'honor d'hoquei patins i en Dani els anava a cobrir i a mi em tocava, des de la redacció, picar a l’ordinador les cròniques que m'anava dictant. Moments mítics. Per això no vaig dubtar comprar De Cruyff a Guardiola. Les claus d'un canvi triomfant al Barça quan de sobte el vaig veure a la llibreria Abacus. “S'ho tenia ben callat!”, vaig pensar. En Dani és aixì, tot discreció. Almenys ho sembla.\nEls darrers anys hem viscut un allau de llibres amb el Barça, Guardiola o algun dels seus jugadors de fons. El cicle triomfant blaugrana fa augmentar les vendes de diaris esportius i també de llibres amb aquesta temàtica. Que aporta aquest nou llibre? Doncs busca i analitza els orígens l'època daurada que està vivint el Barça els darrers anys. Ho fa recordant figures com Rinus Michels o Laureano Ruiz, però s'inicia a partir de l’arribada de Johan Cruyff a la banqueta del Camp Nou el 1988. A partir d’allí, fa un recorregut pel darrer quart de segle i anem revivint les pujades i baixades: l’auge i el declivi del Dream Team, la temporada de Robson, la llibreta vangaliana, la descomposició de l’època Gaspart, el renaixement i l’autocomplaença amb Rijkaard i l'explosió futbolística del Pep Team, que ha convertit el Barça en el millor equip de futbol del món i possiblement de la història.\nEl llibre està molt ben escrit. És un reportatge llarg, minuciós, que recull testimonis tan variats com Tito Vilanova, Charly Rexach, Miquel Àngel Nadal, Georghe Popescu, José Antonio Pizzim Víctor Fernández, Arrigo Sacchi… i una colla més de veus autoritzadíssimes del món futbolístic. El periodista de Televisió de Catalunya Xavier Torres n'ha escrit el pròleg. Aquest llibre també és el debut de Deu i Onze Edicions, un projecte impulsat per en Jordi Planas i en Pep Lloveras, que promet un futur ple de títols interessants. Haurem d'estar atents.


Verdera Ribas, Joan\nV VE 1 Imatge 1 Col·laborador/a 69 Visites Bústia de suggeriments\nVerdera Ribas, Joan (Eivissa 1930 — 1999) SOC/POLÍT Editor periodístic i polític. Cursà els estudis de dret però dedicà la seua activitat professional a la gestió de l’empresa de Diario de Ibiza, que va pertànyer a la seua família fins a 1991, i del qual fou editor i subdirector. Fou alcalde d’Eivissa entre agost de 1966 i abril de 1970 i, durant bona part d’aquell període, fou també diputat provincial. El 1967 signà un document d’intencions amb el director del servei d’activitats culturals i artístiques del Sindicat Espanyol d’Estudiants (SEU) per tal de donar continuïtat a les biennals que se celebraven des de 1964, i que les obres guanyadores en les successives edicions fossin cedides al Museu d’Art Contemporani, entitat que es trobava en constitució i que fou creada durant el seu mandat. Posteriorment formà part del Patronat del Museu, creat durant la Transició Democràtica. Com a alcalde, fou el promotor de la construcció de l’escola de sa Bodega. Les seues inquietuds polítiques feren que, durant la Transició Democràtica, fos un dels fundadors del partit insularista Partit d’Eivissa i Formentera, força política que va obtenir escassa representació electoral i acabà dissolent-se. Posteriorment s’afilià a Aliança Popular, arribà a formar part de l’executiva insular del PP i fou inclòs en la candidatura del Partit Popular al Consell Insular en les eleccions autonòmiques de 1995. Fou president del Foment del Turisme entre 1991 i 1993. [FCC]


✅ La notícia que molts catalanoparlants esperaven: Siri parlarà català\nLa multinacional californiana ha publicat aquesta setmana una oferta en què busca analistes amb coneixements de llengua catalana\nper Antonio Ramos diumenge, 11 d’octubre 2020 - 17:00h\nApple incorporarà pròximament el català al seu assistent Siri. | Europa Press\nL'assistent de veu dels productes d'Apple, Siri, serà la primera eina de la seva classe a parlar català, després que el passat dimarts, la multinacional americana publiqués noves ofertes laborals per incloure analistes a Siri en diferents llengües, una de les quals és el català. Ho ha explicat aquesta setmana la Plataforma per la Llengua, que ha recordat que, segons l'InformeCat 2020, cap dels 32 assistents de veu del mercat parla català.\nL'entitat s'ha felicitat per la notícia, assegurant que «la incorporació del català a l'assistent de veu d'Apple donaria resposta a les necessitats lingüístiques dels usuaris catalanoparlants d'aparells com l'iPhone o l'iPad, d'acord amb una de les peticions que fa temps que la Plataforma per la Llengua ha sol·licitat a l'empresa». En aquest sentit, ha recordat que el fet que l'assistent Siri inclogui el català faria també possible que Apple CarPlay es configurés també en aquesta llengua, ja que utilitza el sistema de reconeixement i parla de veu Siri.\nEn aquest sentit, Plataforma per la Llengua ha recordat que durant el mes de setembre, Apple també ha millorat el seu programari amb la incorporació del català. Així, la nova versió de iOS inclou llistes de música íntegrament en català i Apple TV ja disposa de tota la seva interfície en la nostra llengua. Això la fa, juntament amb Filmincat, «l'única plataforma de vídeo mínimament sensible a la nostra llengua», ha dit l'entitat en un comunicat.\nFa dos anys, Apple va rebutjar incloure el català a Siri i Apple CarPlay\nEl text de la Plataforma per la Llengua recorda que l'any 2018 ja va reclamar a Apple que, a més d'incorporar el català en el sistema operatiu de MacOs i iOS, també estigués disponible a Siri i Apple CarPlay. Llavors, la multinacional americana va reaccionar negativament, responent que no tenia cap intenció d'incloure'l en cap de les dues aplicacions.\nAra sembla que, com a resultat de les diverses gestions dutes a terme, l'empresa californiana ha canviat de parer i ha llançat aquesta nova oferta laboral amb uns requisits relacionats amb el domini de la llengua catalana, coneixements lingüístics i culturals i habilitats analítiques per poder avaluar respostes. Un fet que, segons la Plataforma per la Llengua, propicia «la normalització lingüística i la millora del servei per als catalanoparlants».


Figueres regularà amb semàfors la cruïlla de l´avinguda Salvador Dalí - Empordà\nUn punt negre de la N-II\nFigueres regularà amb semàfors la cruïlla de l´avinguda Salvador Dalí\nEl projecte, que assumirà l'Ajuntament, amb un ajut, implicarà tres carrils a la carretera a l'alçada del carrer Portlligat\nG.TUBERT | DDG El projecte per millorar l'encreuament de la cruïlla entre l'avinguda Salvador Dalí -antiga N-II- i el carrer Portlligat comptarà amb semàfors i tres carrils de circulació. També es milloraran les voreres per afavorir el pas de vianants i un tram perillós de l'avinguda Marignane -on també es poden fer girs des de la carretera- que passarà a ser l'un sol sentit. És l'actuació que assumirà l'Ajuntament de Figueres en aquest tram considerat com un punt negre en un informe del RACC. L'objectiu és que el Ministeri de Foment -que és el titular de la via- hi acabi construint una rotonda, però mentre això no passi el consistori hi actuarà de forma urgent. L'obra està valorada en uns 250.000 euros, 200.000 dels quals es finançaran a través d'una subvenció de la Diputació de Girona que està pendent d'aprovar-se. La resta serà aportació municipal.\nFoment es va comprometre a construir dues rotondes en aquesta avinguda que correspon a la N-II. Ho havia de fer aquest any però als pressupostos de l'Estat no es contempla cap partida pressupostària per fer-hi front. Una d'elles havia de ser en l'encreuament d'aquesta avinguda amb la carretera d'Olot (N-260). L'altra, a l'avinguda Marignane. Se'n preveia una tercera vinculada a la Ronda Nord, que de moment està aparcada però que coincideix amb aquest perillós tram per on cada dia circulen centenars de vehicles d'entrada a la ciutat i de sortida en direcció a la Jonquera. Mentre això no passi, el consistori està decidit a assumir una actuació per millorar-ne la seguretat. I és que a l'accés a la carretera d'Olot ja hi ha regulació semafòrica però en aquest altre punt, no. Els vehicles que vénen del nord han de girar en plena carretera per accedir al carrer Portlligat i els que surten en direcció a Figueres, també. Tot i que no s'han comptabilitzat els accidents que s'hi han registrat, el consistori va rebre fa un temps un informe del RACC en què els alertaven de la perillositat de la zona. No només per aquest encreuament sinó també pel gir que molts vehicles fan just abans al darrer tram de l'avinguda Marignane, on hi ha establiments comercials.\nEl projecte que el consistori assumirà passa per posar semàfors a banda i banda pels vehicles que entren i els que surten de Figueres. Hi haurà, a més, tres carrils per banda en aquest punt. El de més a la dreta -en el cas de sortida de Figueres- servirà pels vehicles que vulguin entrar pel carrer Portlligat i el del centre, pels que vulguin seguir recte. També es preveu un eixamplament de voreres entre l'avinguda Marignane i el carrer Portlligat. "Ens trobem que s'accedeix des de la carretera a un carrer que té forma de via", diuen des del consistori. Per això s'adaptaran les voreres facilitant el pas de les persones així com també les de Serra Floreta, l'accés a uns habitatges situats al davant de l'encreuament.\nA banda d'això, en el darrer tram de l'avinguda Marignane es permetrà només l'accés per la dreta als vehicles que vagin en direcció a la Jonquera. Es convertirà, així, en un vial de sortida i no d'entrada eliminant un altre dels girs perillosos. Al carril que s'eliminarà s'hi pintaran una trentena d'aparcaments pels veïns.\nLa intenció és fer-ho en tres fases, tot i que podria contemplar-se que fos la mateixa empresa la que assumís les tres parts per aconseguir que el cost anés a la baixa. De fet, l'obra està valorada en uns 250.000 euros. Només 50.000 haurien de ser d'aportació municipal perquè la resta els finançarà la Diputació amb un ajut que està acordat tot i que no oficialitzat. El projecte ja està aprovat i s'espera que en els propers mesos es puguin iniciar els tràmits. Des del consistori asseguren que a la primera fase ja es farà l'actuació semafòrica per garantir la seguretat i que en les altres restants s'afrontaran les millores de voreres i altres accessos. L'actuació serà compatible amb l'obra de la rotonda, quan es tiri endavant.\nL'alcaldessa, Marta Felip (CiU), insisteix que el projecte persegueix tres finalitats. "Per una banda, acabar amb un punt d'inseguretat viàri, marcar un recorregut de sortida des de plaça El·líptica passant per Rec Arnau i, per últim, adaptar els espais per a vianants", afirma. L'equip de govern recorda que cada dia passen per la ciutat 109.000 vehicles dels quals només el 22% tenen com a destí final Figueres. Per això el consistori continua treballant en itineraris que permetin enllaçar amb les vies de destí sense necessitat d'entrar als punts neuràlgics de la ciutat.\nFigueres planteja treure els semàfors del pas a nivell. Comarca\n400.000 euros per a projectes del pla educatiu entorn. Comarca\nFigueres impulsa l´adjudicació de 26 horts urbans a la ciutat. Comarca\nFigueres ja ha instal·lat deu desfibril·ladors a la via pública. Comarca


Josep MariaPascual: "Si avui creéssim els ajuntaments del no-res, no en faríem tants"\nCanvi de model "Els consistoris s'han de ficar al cap que sols no el poden fer" Història "Tenim un nombre de municipis que respon a una lògica feudal" Lideratge polític "Si menyspreem la política, estem menyspreant un dels principals factors de canvi"\n260x366 Josep M. Pascual al seu despatx de Barcelona . / PERE TORDERA Josep M. Pascual al seu despatx de Barcelona . / PERE TORDERA\nEs fa escoltar. Les reflexions tenen molt de sentit ara que ens preguntem qui volem al capdavant dels nostres municipis. Després de participar en un centenar d'estratègies de desenvolupament econòmic i social de ciutats i regions d'Europa i Amèrica Llatina, Josep Maria Pascual ha escrit el llibre El papel de la ciudadanía en el auge y decadencia de las ciudades . Descriu els errors dels alcaldes que han dirigit els ajuntaments com si fossin gerents d'empreses privades i apel·la al paper actiu dels ciutadans -ara mers clients- per superar l'etapa de declivi.\nDefensa que no es poden governar els ajuntaments amb criteris gerencials. Parla de la governació democràtica.\nS'han de sumar esforços per multiplicar els recursos públics. Hi ha d'haver col·laboració público-privada i implicació de la ciutadania. Els ajuntaments s'han de ficar al cap que no poden fer el canvi sols, que necessiten col·laboració, i no només d'altres governs o ajuntaments sinó, fonamentalment, dels seus ciutadans.\nI com s'aconsegueix aquesta implicació de la societat civil?\nLes ciutats que se n'han sortit han reforçat el sentiment de pertinença del ciutadà, que ha de tenir un paper protagonista per crear benestar, per construir el futur de la ciutat. Si els ajuntaments transmeten aquest missatge, això acaba calant. La campanya Barcelona, posa't guapa és un exemple de com tothom va col·laborar per transformar la ciutat. Moltes rehabilitacions i neteges d'edificis van fer més que el projecte olímpic.\nNo existeixen ni existiran recursos públics suficients per atendre les necessitats ciutadanes.\nLes societats progressen quan la gent té necessitats més complexes i diverses. Els recursos públics només poden cobrir una petita part de les necessitats estrictament materials. Per exemple, l'administració no pot assegurar l'educació, pública i gratuïta, del ciutadà al llarg de tota la seva vida.\nMolts ajuntaments ja estan escanyats. Tenen les arques buides.\nI encara en veurem més. D'una banda no hi ha hagut tota la descentralització de recursos que els ajuntaments necessitaven. Però també és cert que molts governs han interpretat que, per guanyar eleccions, s'havien d'inaugurar llars d'infants o escoles. Motivar el ciutadà perquè es preocupi d'ell mateix i dels altres té molta més importància i genera més satisfacció que no inaugurar una biblioteca. Perquè la biblioteca s'ha de fer servir, ha de tenir un impacte en els índexs de lectura. Si no és així, no té sentit. S'han creat moltes biblioteques que es miren més que s'utilitzen.\nCatalunya té massa ajuntaments?\nSí. Ho heretem de l'Edat Mitjana. Tenim un nombre de municipis que respon a una lògica feudal. Són molts més dels que es consideren adequats. Si avui creéssim els ajuntaments del no-res, no en faríem tants. No sóc partidari d'eliminar-ne, perquè començar per aquí provocaria resistències brutals, conflictes identitaris molt forts. S'han de prioritzar les actuacions en què intervinguin diversos ajuntaments.\nEls ajuntaments ho passaran molt malament en el futur immediat?\nSí. Ja ho estan passant malament, com també pateixen les empreses i les entitats del tercer sector que treballen amb els consistoris. Hi ha ajuntaments que no paguen, i que diuen als seus proveïdors que pagaran més endavant. Després de les eleccions, a moltes ciutats es crearà un xoc molt fort. Continuar per la via del gerencialisme és una mala solució, perquè ja sabem que ens ha portat fins aquí. Però canviar el model no és senzill. L'única esperança és que els ajuntaments més preparats facin de far per a la resta.\nI quina responsabilitat hi tenen les altres administracions?\nMolta. Els ajuntaments d'aquí es diferencien dels d'Europa perquè tenen més competències. Menys un exèrcit, poden fer gairebé el que vulguin, sempre que s'ho paguin. Però aquest volum de competències no ha anat acompanyat del mateix volum de recursos. Això ha provocat molta més pressió ciutadana. Les administracions supramunicipals han permès aquest model, no han reformat qüestions com la llei d'hisendes locals i tampoc no han fomentat la relació entre municipis.\nParla de ciutats amb models d'èxit i marca les pautes del bon govern. Els ajuntaments que han aconseguit transformar les seves ciutats han aconseguit, primer de tot, una victòria ràpida, un cop d'efecte. A Girona, va ser tan senzill com pintar les façanes del nucli antic que estan de cara al riu. Després s'han de comunicar aquestes victòries per fer-ne protagonista la ciutadania, per crear la cultura de complicitat. I això s'ha d'acompanyar de lideratge polític, perquè el polític és l'únic que pot articular l'interès general.\nEns falta lideratge polític?\nSí. Com que ha predominat la idea de l'alcalde-gerent, l'alcalde-motivador, que desperta sentiments i sap articular voluntats, ha estat poc valorat. Ara es revaloritzarà. El polític és l'agent catalitzador clau perquè una ciutat tiri endavant. Si menyspreem la política, estem menyspreant un dels principals factors de canvi. A Catalunya és on estem més preparats per fer la segona transformació democràtica.


Ningú no parlava ‘balear’ quan arribà Jaume I\nEls descendents dels foners i dels fenicis foren substituïts per una nova població de catalans, a més d’occitans, italians i aragonesos\n9 min. Palma 06/11/2020 22:18\n987x359 Pintures murals de la conquesta de Mallorca.\nNingú no parlava ‘balear’ quan arribà Jaume I el 1229: els mossàrabs -cristians sota domini islàmic- i la seva llengua romanç havien desaparegut feia temps, segons va concloure Antoni Maria Alcover -per cert, tradicionalista, monàrquic i preservador i defensor de les varietats dialectals al Diccionari català-valencià-balear i a l’ Aplec de rondaies mallorquines - ara fa cent anys. Tampoc no som descendents dels constructors de talaiots, ni dels foners, ni dels fenicis d’Eivissa, perquè l’antiga població va ser substituïda arran de la conquesta.\nMossèn Alcover donà a conèixer les seves conclusions al II Congrés d’Història de la Corona d’Aragó, que tingué lloc a Osca el 1920, amb el títol Los Mozárabes baleares. Lo que nos dicen de su existencia la sana crítica histórica y la filologia. El 1925 en presentava una versió en el seu català de l’època: “La llengua que parlen ara les Illes Balears procedeix dels mossàrabs d’aquestes illes o dels pobladors catalans que hi dugué el rei En Jaume I?”, que es va publicar al Butlletí del Diccionari de la Llengua Catalana.\nMossèn Alcover donà a conèixer les seves conclusions al II Congrés d’Història de la Corona d’Aragó, que tingué lloc a Osca el 1920\nCuriosament, Alcover assenyala que “alguns escriptors catalanistes, amb una sinceritat tan lloable com desinteressada, han sostingut que abans de la reconquesta ja es parlava en aquestes illes la llengua que ara s’hi parla”. Això suposaria que el balear i el valencià ja es feien servir abans de l’arribada de Jaume I i, per tant, no procedeixen del català. Aquest és encara un argument essencial per a aquells que, tot i l’absurd científic, neguen que siguin el mateix idioma i defensen el secessionisme lingüístic.\nEl filòleg Germà Colón, mort aquest 2020, també qualificava de “fal·làcia” aquestes suposicions, que atribuïa a “un invent” que hauria assolit “un èxit notable” i que definia com a “més o menys integrista cristià davant dels infidels sarraïns”. A parer seu, partia de Francisco Javier Simonet, arran del llibre Historia de los mozárabes de España, i de la utilització feta pel lingüista Joan Coromines del ‘mossàrab’ com a “calaix de sastre per qualificar mots que semblen de nissaga llatina però l’etimologia dels quals no resulta clara fonèticament”. Coromines, fent-se el portaveu d’aquesta doctrina, continuava Germà Colón, “ha donat ales als blavers valencians [i al gonellisme de les Illes] que rebutgen el caràcter català de llur parla; així pretenen que ja abans del rei Jaume s’hi parlava un idioma mossàrab, que és el valencià modern [i el balear]. No puc pensar ni un moment que Coromines s’adonàs de l’explotació que es faria de les seves idees”, hi insistia Colón, que desmentia el suposat origen mossàrab de paraules com ‘orxata’, que és un italianisme (‘ orzata ’).\nEls balears que es varen esvair\nNo cal dir que mossèn Alcover, malgrat el seu tarannà polèmic -enfrontament inclòs amb l’Institut d’Estudis Catalans i amb les normes ortogràfiques de Pompeu Fabra-, no va caure ni de bon tros en aquestes dèries. De fet, la seva línia d’anàlisi s’assembla a la que faria servir un historiador contemporani; és a dir, investigà si la presència de mossàrabs amb una llengua pròpia de les Balears abans de la conquesta estava documentada o no.“Enlloc consta res d’això”, assenyalava. Ni al Llibre dels fets autobiogràfic de Jaume I, ni al Llibre del Repartiment de Mallorca, ni a la resta de la documentació de l’època “es troba rastre ni menció que els reconquistadors trobassin aquí cap altra nissaga que la muslímica”.\nSegons Alcover, la desaparició d’una minoria cristiana de llengua romanç es remuntava a temps enrere: tampoc les cròniques de la croada pisanocatalana del 1114, contra Mallorca i Eivissa, en feien cap menció. “Enlloc diuen”, remarca Alcover, “que els croats trobassin mai població cristiana ni cap església ni els comparegués cap cristià, tret dels captius que els sarraïns d’aquí tenien dins les presons, i que no n’hi havia cap de mallorquí, atès que els havien capturat els sarraïns en llurs incursions pel litoral mediterrani cristià”. L’historiador Álvaro Campaner cita una revolta de “lliberts o soldats cristians” a la Mallorca islàmica de final de XII, però aquests el que volien era “la llibertat per tornar a la seva pàtria”; així que, òbviament, havien arribat de l’exterior.\nSegons Alcover, la desaparició d’una minoria cristiana de llengua romanç es remuntava a temps enrere\nAlcover admetia que “els mossàrabs que en temps enrere, en els segles XI i X, consta que hi hagué, tindrien la seva llengua (...) Parlarien, evidentment, una de tantes modalitats llatines com les altres regions”. Però s’haurien extingit ja a començament del segle XII. Pel que fa al seu idioma, el canonge manacorí deixà registrats mig centenar de topònims, anteriors a la conquesta, com a únic possible rastre.\nA la ponència que va presentar al congrés d’Osca del 1920, Alcover afegia altres hipotètics arguments de la pervivència mossàrab, que descartava: la suposada existència de l’església de Santa Eulàlia de Palma abans de la conquesta, la qual cosa “manca en absolut de tot fonament històric”; la rondalla de na Pontons sobre una cristiana en un indefinit “temps dels moros”, que no necessàriament correspon al període islàmic, sinó a una època remota, a banda del seu caire llegendari; i el culte cristià a la cova de Sant Martí, a Alcúdia, que es remunta a una etapa molt anterior, prèvia a la dominació islàmica.\nAixí que Alcover és taxatiu: els darrers mossàrabs es lliuraren a “l’horrible i nefanda apostasia” i passaren a formar part de la població musulmana. La conquesta suposà la desaparició -avui en diríem genocidi- de la població autòctona i la seva substitució pels conqueridors. Alcover resulta igual de categòric en assenyalar com a “fet innegable, històricament demostrat”, que els nous ocupants, procedents sobretot de Catalunya, varen fer desaparèixer “violentament” els anteriors habitants de les Illes. En pocs anys, deia, aquella població “quedà esvaïda del tot, tant a Mallorca com a Eivissa i a Menorca”.\nLa conquesta suposà la desaparició de la població autòctona i la seva substitució pels conqueridors\nÁlvaro Campaner arriba a la mateixa conclusió: “Forçats els darrers mossàrabs balears (...) a renegar de les creences dels seus pares (...); convertits des de llavors ells, els seus fills i descendents” en musulmans com la resta de la població, “en ser els sarraïns immolats o expulsats de totes les illes per les armes aragoneses, sense excepció de cap casta, desapareixerien per sempre, barrejats amb els vençuts, les darreres restes de la primitiva població indígena” per ser reemplaçades pels colonitzadors, “sense cap parentiu amb els antics naturals d’aquest grup geogràfic”.\nRepoblada per “bona gent catalana”\nEls descendents dels foners i dels constructors de talaiots foren exterminats o venuts com a esclaus. Com assenyala l’historiador Onofre Vaquer, “la major part de la població musulmana” de Mallorca “fou esclavitzada” i com que hi havia “més esclaus mascles que femelles” i a elles les feien servir en les feines domèstiques i a ells en les tasques agrícoles, “sense tenir relacions entre ells, aviat desaparegueren”. Segons Vaquer, “en la documentació del segle XIII trobam molt pocs musulmans després de la conquesta (...) Es veu una progressiva i dràstica reducció dels musulmans lliures”, que “el 1344 s’haurien reduït a 13 i el 1349 a 7. Els esclaus musulmans que s’alliberen se’n van al nord d’Àfrica”.\nLa nova població -nosaltres, amb la immigració dels segles posteriors- procedia majoritàriament de Catalunya, però no únicament. L’historiador Álvaro Santamaria explica que, pel que fa als 136 repobladors documentats de la porció urbana del Repartiment de Nunó Sanç a Mallorca, un 39,71% eren catalans; un 24,26%, occitans; un 16,19%, italians; i un 7,35%, aragonesos. També n’hi havia alguns pocs de procedents de Navarra, la França central, Castella i Flandes.\nA les Pitiüses va passar com a Mallorca. Allà “els conquistadors optaren (...) per la destrucció de la societat andalusina i, per dir-ho en termes actuals, la neteja ètnica”, puntualitza l’historiador Miquel À. Casasnovas. “En pocs anys els musulmans havien passat a esdevenir una minoria esclavitzada i marginada en la seva pròpia terra i, a més, condemnada a l’extinció a llarg termini”. Els colonitzadors “procedien majoritàriament de Catalunya i, més concretament, de les comarques gironines, pel que es desprèn de la parla eivissenca”. També n’hi havia d’aragonesos, occitans i italians.\nA les Pitiüses va passar com a Mallorca. Allà “els conquistadors optaren per la destrucció de la societat andalusina i, per dir-ho en termes actuals, la neteja ètnica”\nPel que fa a Menorca, la darrera a ser conquerida, assenyala el cronista Ramon Muntaner que fou repoblada “per bona gent catalana, com cap lloc pot ser ben poblat”. Segons Casasnovas, “molts dels nous pobladors procedien també de Mallorca”. Els lingüistes hi detecten “una important aportació de comarques gironines, especialment de l’Empordà, sense que hi manquin, però, aragonesos, provençals, italians i valencians”.\nUn estudi de la Universitat de les Illes Balears va determinar que, mentre que la població de Mallorca i Menorca és idèntica biològicament, la de les Pitiüses “presenta una divergència genètica clara”. Una anàlisi del 2019 de la Universitat Pompeu Fabra ha determinat que aquesta diferència no és deguda a l’herència púnica -ja que els eivissencs actuals no tenen rastres genètics fenicis-, sinó, més probablement, als matrimonis entre parents al llarg de segles. Quant als seus orígens, serien -com la resta d’illencs- principalment catalans.\n‘AL·LOT’, UNA PARAULA CATALANA ARCAICA PERDUDA AL CONTINENT\nEl filòleg Santiago Pérez Orozco només ha documentat una paraula en la llengua dels antics foners d’abans de la conquesta romana: ‘argistinum’, pedregada minúscula, de la carta del bisbe Sever de Menorca del 418. “Les eventuals pervivències en la parla actual de paraules atribuïbles a un substrat preromà autòcton són pràcticament nul·les. De fet, en el català de les Illes no hi ha cap paraula que es pugui remuntar a aquell període amb total seguretat”, assegura. Dedueix que els antics pobladors devien fer servir un idioma corresponent als “dominis lingüístics preindoeuropeus de la Mediterrània occidental”. És a dir, anterior a la majoria de les llengües del continent.\nEn la mateixa línia, Pérez Orozco registra “unes poques” paraules mossàrabs, “i amb reserves” sobre el seu veritable origen. La més evident és ‘xítxero’, “només present al Llevant mallorquí”. Al contrari, “la major part dels termes del llenguatge comú peculiars del balear són veus catalanes arcaiques, perdudes -algunes de molt primerencament- en el català continental”. Paraules com ‘al·lot’, ‘ca’, ‘cocó’, ‘saïm’ i ‘sòtil’ “foren d’ús comú en el català continental o han evolucionat localment a partir de paraules catalanes del lèxic usual”.


El 'FesTecletes de Nadal' convidarà aquest divendres el Tió al Teatret del Serrallo PORT DE TARRAGONA\nAquest divendres 20 de desembre, a les 17.30 hores, el Teatret del Serrallo acollirà 'FesTecletes de Nadal', una proposta que convida el Tió de Tecletes a visitar la ciutat, en una tarda màgica. Es podrà saltar, ballar i estomacar al Tió i alhora es farà un berenar popular amb tot allò que vulgueu portar. Per als socis de Tecletes és gratuït i els no socis caldrà que facin una aportació de 5 € per infant. L’activitat és organitzada pel Teatret i Les Tecletes.\nI en mans de Genovesa Narratives Teatrals i coincidint amb les dates de Nadal, el 21 de desembre, a les 17.30 hores, el Teatret es transformarà amb Somiar amb els ulls oberts, en un espai de conte per a tots els públics, però sobretot per als més petits, per tal de transportar-los en una experiència que no s’oblidarà. La recaptació de l’entrada de 2 € estarà destinada a la Marató de TV3 a favor de les malalties minoritàries i es pot adquirir a taquilla.coop.\nLes activitats nadalenques d’aquestes festes que conviden a gaudir a l’aire lliure són a la pèrgola del Serrallo i al moll de Pescadors. Amb la Tiona arriba al Serrallo, el diumenge 22 de desembre, de les 12 fins a les 13.30 hores, arribarà des de les muntanyes més llunyanes, la Tiona, morta de fred i gana, a la pèrgola del Serrallo. Se li farà una rebuda com cal, amb una cercavila pel barri amb la nova Tiona i els gegants a les 12 hores i a les 13 hores es farà cagar la Tiona. L’entrada és lliure i l’Associació de Veïns del Serrallo organitza l’activitat.


Èxit de públic en el retorn dels Amics de les Arts a Sabadell - El diari digital de Sabadell - iSabadell\nÈxit de públic en el retorn dels Amics de les Arts a Sabadell\nEscrit per Edu Beltran el 3 setembre 2017\nEls Amics de les Arts han tornat aquest dissabte a la ciutat per presentar el seu nou disc, Un estrany poder, a la Festa Major. Han estat acompanyats de milers de persones en un dels principals concerts d’aquesta Festa Major.\nEs el seu cinquè disc d’estudi (tot i que el primer disc, Castafiore Cabaret, constava de només sis temes), a banda de dos discos gravats en directe, dos discos de maquetes i tres de ‘rareses’ i tenen un calendari carregat d’actuacions. Després de la poc usual hora del concert a Sabadell, els esperava una actuació a Figueres a la una de la matinada. El dia abans també havien fet doblet, a Santa Coloma de Gramenet i Vilafranca del Penedès.\nEls Amics de les Arts han satisfet els espectadors que s’han donat cita per escoltar un dels concerts estrella d’aquesta festa major. Un públic de totes les edats, incloent una gran quantitat de nens, ha corejat fidelment les cançons durant l’hora i mitja d’espectacle. Tot i que presentaven nou disc, no han faltat les cançons més emblemàtiques dels altres treballs, a excepció del Castafiore Cabaret.\nUn moment del concert a l’Eix Macià. Autor: David B.\nUn repertori molt animat, deixant de banda temes més intimistes, totalment adient per una festa major. A diferència dels seus concerts en format teatral, han retallat molt els diàlegs, històries i anècdotes entre cançons, de fet aquestes intervencions han estat quasi inexistents excepte per a presentar els títols de les cançons.\nÉs el primer cop que actuen a la nostra ciutat en aquest format (ens van visitar de la mà de UiU Promotors quan presentaren el seu anterior disc, Només entrar hi ha sempre el dinosaure, en un concert a la Faràndula que va deixar palès l’entusiasme dels seus fans més fidels (més info: ‘La gran festa dels Amics de les Arts entusiasma Sabadell‘) també a La Faràndula al 2012, amb el disc precedent, Espècies per catalogar (més info: ‘Apoteòsics ‘Amics de les Arts’ a La Faràndula‘) i al 2010, just uns mesos abans de convertir-se en un fenòmen global amb la publicació de Bed and Breakfast, en un concert al bar La República de la Plaça Vallès, on la majoria dels seus seguidors eren gent jove que els havia conegut fora del circuit de la indústria musical, com ens explicava llavors en Ferran Piqué (més info: ‘Els Amics de les Arts: “Volem seguir endavant amb el nostre somni”‘).\nEl format de festa major, a l’aire lliure, ha permès el públic cridar i saltar amb totes les seves forces. Han obert el concert amb Les Coses, cançó pertanyent al darrer disc, seguida de 30 Dies Sense Cap Accident, també del mateix àlbum. Després, Ja no ens passa, una de les millors cançons del seu anterior disc Només d’entrar hi ha sempre el dinosaure, potser el menys reeixit dels seus àlbums, i Ciència Ficció, de l’avantpenúltim disc, Espècies per catalogar. Després ha estat el torn de No ho entens i Un estrany poder (la cançó que dona títol al darrer disc), separades entre elles per L’Affaire Sofia; fins arribar a un dels punts culminants de la nit, un dels temes fetitx dels fans del grup, Louisiana o els camps de cotó, ambdues de l’Espècies per catalogar. També han inclòs en aquesta part del concert temes com Les meves ex i tu (Bed & Breakfast), A mercè d’un so i Preferiria no fer-ho (Només entrar…), i Apologia de la Ingenuïtat i Suïssa, pertanyents al darrer disc .\nPortaven una hora exacta de concert quan a les 22 hores ha estat el torn de Jean-Luc i han acabat aquest primer bloc del concert amb El seu gran hit. Com sempre, el quartet ha estat acompanyant de Ramon Aragall a la bateria i del sabadellenc Pol Cruells al baix. A destacar també l’excel·lent treball d’il·luminació del tècnic local Toni Llobet.\n“Tornar sempre és la millor part de l’aventura”\nAls bisos, El primer en la línea successòria, que han dedicat a una parella del públic i que pertany al darrer àlbum; el clàssic 4-3-3 del Bed & Breakfast i acabant el concert amb El matrimoni Arnolfini, exactament el mateix tema amb què van acabar el concert de la Faràndula d’ara fa cinc anys, segurament perquè els seus versos finals “tornar sempre és la millor part de l’aventura” són un colofó rodó a tot esdeveniment.\nEl públic ha marxat amb un bon regust de boca tot i que els 90 minuts de concert s’han fet molt curts per la majoria, que han trobat a faltar temes com A vegades, Armengol o L’home que dobla en Bruce Willis. Les critiques a aquest darrer disc també són en general molt positives, considerant-lo una evolució respecte als discos anteriors. El grup continuarà la seva gira durant tota la tardor, que els durà per ciutats com Barcelona, Tarragona, Girona, Manresa, Granollers, Caldes de Montbui o Sant Cugat.\nFoto portada: Els Amics de les Arts a l’acabar el concert. Autor: David B.


Jordi Balot: Ens esperàvem una altra cosa - Social.cat\nDimecres, 13 d'octubre de 2021 | 08:45 h\nEn temps de pandèmia, des de les entitats socials ens vam afanyar a donar una resposta immediata i eficaç perquè les persones més vulnerables no es quedessin desateses i havent d'afrontar situacions complexes per la manca de recursos econòmics i per la solitud que ens superaven a tots els ciutadans. Ens vèiem desbordats, amb impotència, però superàvem les barreres i, fins i tot, ens van multar a moltes persones voluntàries per a seguir desenvolupant la nostra tasca d'acompanyament presencial a les persones que més pateixen i a les que no podíem abandonar.\nEn diverses reunions mantingudes amb el Govern de la Generalitat, en aquell moment encapçalat pel President Torra, vam afrontar les dificultats i vam aconseguir que el voluntariat social fos reconegut com a "personal essencial", de manera que vam poder realitzar la nostra tasca amb una mica més de tranquil·litat.\nTambé en aquell moment en què la primera onada de crisi sanitària s'anava superant, vam plantejar al Govern la urgència d'un pla de rescat social, perquè la crisi que ens venia a sobre no era només sanitària sinó també econòmica i social, com així s'ha demostrat. Se'ns van donar bones paraules i se'ns va dir que es comptaria amb nosaltres, amb les entitats socials que ens trobem en primera línia d'acció i que, per tant, coneixem les dificultats, els problemes i el patiment d'una bona part de la ciutadania més vulnerable.\nAra ja ha passat un any i mig de l'inici de la pandèmia. Ja hem passat 5 onades i sembla que a la ciutadania ja no l'importa massa que el virus segueixi entre nosaltres. Una bona part de la població més propera a nosaltres ja està vacunada. I, fins i tot, sembla que les autoritats que dirigeixen el nostre país i els nostres municipis, ja s'han oblidat que la crisi social perdura en el temps i durarà anys. Com deia aquell... "les paraules se les endú el vent...". Les promeses no s'han concretat. Fins i tot, hi ha projectes de primera necessitat adreçats a les persones més febles, que s'han hagut de suprimir o minimitzar per manca de finançament. Una vegada més, les persones més vulnerables i amb menys capacitats i recursos personals, són les que han sortit més malparades.\nRealment, ens esperàvem una altra cosa.


Què vull dir amb aquest títol? Evidentment, com us podeu imaginar, és una metàfora. Resulta que en filologia existeix un concepte que es diu col·locació (conegut en anglès com a collocation). Una col·locació és una combinació de mots que sempre van junts, com els germans siamesos. Per exemple, quan en català volem dir que una cosa és completament nova, què diem? Nou de trinca, exacte! Oi que no diem nou de botiga, nou brillant o qualsevol altra cosa? Per tant, podem dir que nou de trinca és una col·locació, perquè són paraules que han d’anar juntes: amb nou hem de posar de trinca, no podem posar el que vulguem. Avui m’agradaria dir-vos algunes col·locacions en italià i el seu equivalent en català.\nEn italià, per a dir que una cosa és totalment nova hem de dir que és nuovo di zecca. Així, doncs, nuovo di zecca equival a nou de trinca en català. Però per què es diu nuovo di zecca i no una altra cosa? Doncs resulta que la zecca és el taller on es fabriquen les monedes i els bitllets italians. Per consegüent, es diu que una moneda és nuova di zecca perquè acaba de sortir de la zecca i, per tant, és nova. Després, aquesta col·locació també s’ha utilitzat per a referir-se a altres objectes nous, no només per a parlar de monedes o de bitllets. Més informació a: Nuovo di zecca\nEn català, sabeu per què diem nou de trinca? No, no s’ho ha inventat La Trinca! Trincar-la vol dir ‘botar la pilota’ i el lloc on es juga a pilota és el trinquet. En altres temps, les pilotes eren boles boterudes, però quan es tiraven a terra unes quantes vegades prenien una forma esfèrica. Així, doncs, es podia saber si una pilota havia estat trincada o no. Això va donar lloc a la frase ser nou de trinca (és a dir, que no havia estat trincat, no havia estat utilitzat). Més informació a: Nou de trinca\nEn italià, quan una persona és molt pobra diuen que és povero in canna. Per què canna (‘canya’) s’associa amb ser pobre? La Treccani explica que hi ha diverses hipòtesis:\nD’una banda, hi ha qui afirma que ve de temps antics en què els pobres que demanaven almoina caminaven repenjats en una canya. D’altra banda, Manuzzi deia que s’associa la canya a la pobresa perquè la canya, segons ell, és pobra perquè és buida. A més, hi ha qui es refereix a la Bíblia i diu que ve de la descripció que Mateu fa de Crist.\nEn català, en canvi, què diem per dir que algú és molt pobre? Que és més pobre que una rata! No sé per què diem aquesta expressió, per què associem la pobresa amb les rates. Si ens hi fixem, també associem la rata amb l’avarícia: ets un rata! De fet, és normal que associem una característica negativa com la pobresa a un animal com una rata, ja que és un animal que no ens agrada i, per tant, no li atribuirem característiques positives com ara la bellesa. Oi que no diríeu mai és guapo com una rata? No, és clar, perquè les rates no ens agraden.\nAquesta és una expressió que em fa molta gràcia, sobretot l’equivalent castellà. Vegeto en italià vol dir ‘que té bon aspecte i que gaudeix de bona salut’. Aquest adjectiu ve del llatí vegetus, que deriva del verb llatí vegere. Aquest verb ja no existeix en italià i volia dir ‘ser vivaç’, però el significat s’ha conservat en la paraula vegeto en aquesta expressió i per parlar de plantes que tenen bon aspecte. Treccani\nEn castellà, l’equivalent seria vivito y coleando. En català, en canvi, podem dir que està fresc com una rosa.\nEm sembla interessant veure les diferents associacions que fem en cadascuna d’aquestes llengües per dir que una persona gaudeix de bona salut. En català la comparem amb una rosa, en castellà diem que dóna cops de cua i en italià la comparem amb una planta… curiós. Per què creieu que diem rosa? Jo crec que té molt de sentit que ho associem a una rosa, perquè aquesta flor té molt bon aspecte quan “gaudeix de bona salut” i no està pansida i, per tant, si volem dir que algú té bon aspecte i bona salut, té molt de sentit que ens recordi a una rosa i no pas a una pedra, no?\nEn italià, per dir que estem molt cansats diem stanco morto (stanco vol dir ‘cansat’); és a dir, que estàs mort de tant de cansament. En català, curiosament també fem aquesta associació d’idees i diem que estic mort per dir que estic baldat, l’única diferència és que no hi afegim la paraula cansat.\nEn italià, per dir que s’ha arribat a algun lloc sa i estalvi (o sa i salv) es diu sano e salvo. Aquesta és una associació que no té molt de misteri: si arribem sencers a casa, estem sans i també fora de perill (salv i estalvi volen dir ‘fora de perill’). Curiosament, aquests dos últims adjectius no els utilitzem en cap altre cas que no sigui el d’aquesta expressió.\nEn italià, per dir que fa molt de fred diuen que fa un freddo cane (‘fa un fred gos’, literalment). Segurament us deveu preguntar per què diuen cane i no un altre animal o una altra cosa. Actualment, el gos és el principal animal de companyia de l’ésser humà, però no sempre ha estat així. Fa molts anys, els gossos mai no residien amb els amos a dins de la llar, perquè tenien malalties infeccioses que no es podien guarir amb la facilitat que avui curem moltes malalties. Així, doncs, es deixaven a fora lligats i amb poc menjar (així eren encara més agressius amb possibles intrusos.\nEn català, diem que fa un fred que pela. Suposo que diem pelar perquè el fred és tan fort que és com si ens arranqués la pell.\nEn castellà, també es pot dir que hace un frío que pela, però també tenen l’expressió de perros, que vol dir ‘horrorós, terrible’ i, per tant, poden dir que hace un frío de perros. Però la qüestió és: Per què s’associa els gossos a una cosa terrible? Pot ser que tingui un origen astronòmic: Hi ha una constel·lació que es diu Canis Maior (canis vol dir ‘gos, ca’) i canícula (‘gosseta’) designa l’estrella Sírius. Així, doncs, la temporada més calorosa de l’any s’anomena canícula i d’aquí que es comencés a anomenar aquestes jornades días del perro i, posteriorment, es va començar a dir hace un tiempo de perros i fins i tot tener un día de perros, que no té cap relació amb la meteorologia.\nCom podeu veure, tot en aquesta vida té un perquè, fins i tot en les llengües. Res és perquè sí. M’agradaria que aquest article us fes pensar i que us despertés una curiositat sana per a esbrinar el perquè de moltes altres expressions, siguin en la llengua que siguin.\nPublicat dins de CATALÀ - ITALIÀ, General i etiquetada amb català, col·locacions, italià | Deixa un comentari\nVeritats i mentides sobre el català\nAvui m’agradaria parlar d’un tema una mica polèmic. Per desgràcia, amb el temps s’han escampat idees errònies sobre la nostra història, sobre els inicis d’allò que avui coneixem com a llengua catalana. És per això que considero important de parlar-ne aquí, així puc contribuir a la difusió de la nostra història.\nA causa del gran abast territorial de la llengua catalana, podem distingir una gran varietat de dialectes. Però, què és un dialecte? Dialecte no és una paraula pejorativa com molta gent creu, simplement vol dir ‘varietat d’una zona geogràfica concreta’. Així que tots els parlars són dialectes: el de barcelona, el de tarragona, el balear, el valencià, etc. Per aquest motiu va néixer l’estàndard, un model de llengua que neutralitza la variació lingüística i que pretén facilitar la comunicació entre parlants de diversos dialectes. Cal remarcar que no és cert que l’estàndard dels Països Catalans utilitzi els trets del català central, aquesta idea no s’adequa al cànon de l’IEC, l’Institut d’Estudis Catalans va voler que el català estàndard integrés els cinc grans dialectes del territori. Tanmateix, aquest dialecte s’ha difós perquè és el més utilitzat i el més influent, a causa d’uns potents mitjans de comunicació i d’una forta activitat cultural. Amb la intenció d’intentar compensar aquest desequilibri, s’han establert tres estàndards: l’estàndard del Principat, l’estàndard valencià i l’estàndard de les Illes Balears. També hi ha qui pensa que els lingüistes volen imposar l’estàndard en detriment dels dialectes i que volen que els dialectes no s’utilitzin, però això no és cert. Hi ha un moment per a tot: l’estàndard s’ha d’utilitzar en documents formals, a l’escola quan aprenem català i quan parlem amb una persona d’un altre dialecte perquè ens entengui bé; els dialectes, en canvi, s’han d’utilitzar en situacions informals, amb els amics, pel carrer, a les botigues, etc. Ni l’estàndard ha de suprimir els dialectes ni els dialectes han de suprimir l’estàndard, simplement s’ha d’utilitzar un o altre segons la situació en què ens trobem.\nDit això, fem un salt en el temps i vegem com es va crear l’estàndard que avui coneixem. Ens situem en el Modernisme, a finals del segle XIX, que és quan es va iniciar la reforma lingüística. El Modernisme es va produir del 1890 al 1910, i aquí és on situem Pompeu Fabra. Abans d’aquest moviment cultural hi havia la Renaixença, que va ser quan es van restituir els Jocs Florals i quan es va començar a traduir al català. Però a quin català? En aquell moment no hi havia coherència en la llengua, un escriptor escrivia i i un altre y, ni un estàndard ni una ortografia oficial. A final de la Renaixença, hi havia dues tendències lingüístiques antagòniques:\nLa dels Jocs Florals: era conservadora i defensava que s’havia de recuperar el català medieval, el qual estava ple d’arcaismes.\nEl català que ara es parla: aquesta tendència havia tingut èxit en la premsa i en el teatre popular, i deien que no volien situar la llengua al català de quatre segles enrere. No volien cap cultisme ni cap arcaisme, encara que això comportés l’ús de barbarismes. Així, doncs, aquest català estava ple de barbarismes, era molt castellanitzat. Malgrat que feia dos segles que el català havia desaparegut de l’espai públic per la força, no havia perdut terreny com a llengua col·loquial majoritària; però, malauradament, encara no disposava d’un sistema de normes ortogràfiques, gramaticals i lèxiques. Al llarg del segle XIX s’havien produït diversos intents de normativitzar-lo en diversos diccionaris i gramàtiques, però van fracassar.\nÉs precisament en aquest moment històric quan va aparèixer Pompeu Fabra. Pompeu Fabra era enginyer químic, però tenia la dèria d’escriure gramàtiques en el seu temps lliure. Als 16 anys va escriure la seva primera gramàtica i la va ensenyar als seus amics, en Jaume Massó i Torrents i en Joaquim Casas-Carbó. Quan aquests dos tenien 18 anys, van crear la revista L’avenç i van proposar a Pompeu Fabra d’aplicar-hi la seva gramàtica. Pompeu Fabra va dir que li semblava bé. Aquesta revista va tenir molt d’èxit i, al cap d’un temps, la van convertir en una editorial i hi van aplicar la proposta fabriana. L’editorial també va tenir molta trascendència, encara més que la revista. El 1907 Prat de la Riba va convertir-se en el President de la Diputació de Barcelona i posteriorment va crear la Mancomunitat (la unió de les quatre diputacions provincials) i en va esdevenir president. Prat de la Riba va ser l’artífex de moltes realitzacions concretes d’una gran revolució cultural, una de les quals va ser la posada en marxa de la primera institució acadèmica d’estudi i promoció de la cultura genuïnament catalana: l’Institut d’Estudis Catalans (IEC).\nEl 1913 l’IEC va adoptar les normes de Fabra i va dictaminar que serien les normes oficials del català. Aquell any, gràcies a l’oficialització de la reforma fabriana, es van esvair les reticències dels partidaris d’ortografies arcaiques. I així va ser com la gramàtica de Fabra es va convertir en l’estàndard, l’estàndard que avui encara fem servir.\nFinalment, la reforma proposada per Fabra va vèncer les reticències tant dels qui defensaven un model retrògrad com dels qui defensaven un model popular barceloní, fins i tot les d’Alcover. La reforma fabriana es va basar en la claredat, en la correspondència amb l’oralitat, en l’harmonia amb les grans llengües europees, en el reflex i el respecte de tots els dialectes i, en resum, en l’ambició de crear un idioma modern i de cultura que estigués preparat per a qualsevol àmbit formal.\nTanmateix, l’obra de Fabra també tenia algunes limitacions; però aquestes limitacions cal relacionar-les amb l’escassetat de temps, la urgència en què hagué de fer algunes coses, la novetat de la seva obra (que partia pràcticament de zero) i els trasbalsos que el país va haver de patir, com ara la dictadura de Primo de Rivera i la molt més llarga i asfixiant de Franco. Hem de tenir en compte, per exemple, que el seu Diccionari General de la Llengua Catalana va haver de ser redactat en un termini de sis anys. El mateix Fabra el considerava un instrument provisional per a satisfer unes necessitats urgents mentre l’IEC no publiqués el diccionari definitiu. El que passa és que les circumstàncies han anat ajornant l’elaboració d’aquest diccionari definitiu i el país ha anat funcionant durant molts anys amb el diccionari de Fabra com a referència normativa bàsica; però això no és pas culpa de Fabra, que en pau descansi.\nAixí, doncs, en lloc d’acusar Pompeu Fabra de voler imposar aquest estàndard, li hauríem d’agrair la gran tasca que va fer; perquè, gràcies a ell, la llengua catalana va passar de ser una llengua oral a ser una llengua amb unes normes establertes per als usos formals. Gràcies a ell, el català compleix tots els requisits necessaris per a ser considerada una llengua com qualsevol altra llengua oficial.\nCulturcat, Generalitat de Catalunya: http://www20.gencat.cat/portal/site/culturacatalana/menuitem.be2bc4cc4c5aec88f94a9710b0c0e1a0/?vgnextoid=23885c43da896210VgnVCM1000000b0c1e0aRCRD&vgnextchannel=23885c43da896210VgnVCM1000000b0c1e0aRCRD&vgnextfmt=detall2&contentid=f9a5edfc49ed7210VgnVCM1000008d0c1e0aRCRD\nCPNL blocs: http://blocs.cpnl.cat/divendresvespre3/files/2012/12/estandard.pdf\nUniversitat Autònoma de Barcelona: http://www.uab.cat/Document/53/865/castellanos_estandarditzacio2009,0.pdf\nGabriel Bibiloni: http://bibiloni.cat/textos/debat_obert.htm\nPublicat dins de CULTURA, General i etiquetada amb català, gramàtica, història | Deixa un comentari\nAvui m’agradaria que observéssim uns quants detalls que trobo interessants. Com en articles anteriors, compararé diverses llengües i, després, veurem a quina conclusió podem arribar.\nCatalà: algú; per exemple, Hi ha algú.\nCastellà: alguien; per exemple, Hay alguien.\nItalià: qualcuno; per exemple, C‘è qualcuno.\nFrancès: quelqu’un; per exemple, Il y a quelqu’un.\nCatalà balear: qualcú\nEn català tenim el pronom algú, que vol dir ‘alguna persona’. Si observem com es diu en les altres llengües llatines que conec, veurem que el català balear, l’italià i el francès tenen el mateix origen i que, en canvi, el català central i el castellà van per una altra banda. El català algú i el castellà alguien vénen del llatí vulgar aliquis. L’italià qualcuno ve de qualche + uno, que ha format la contracció qualcuno. En català, també existeix qualque (seria com l’italià qualche) i qualcú s’ha originat de la mateixa manera que qualcuno: ajuntant qualque + u.\nSegons els diccionaris etimològics, el català i l’italià l’han agafat de l’àrab matrah, posteriorment el francès l’ha agafat de l’italià materasso i, finalment, l’anglès l’ha agafat del francès antic materas. El castellà, en canvi, és diferent (he buscat l’etimologia de colchón, però no l’he trobada). Em sembla interessant veure que el castellà és completament diferent de les altres llengües.\nAquí em sembla interessant destacar que fermare en italià vol dir ‘aturar’; per exemple fermati! vol dir ‘atura’t!’. El verb francès fermer, en canvi, vol dir ‘tancar’, no pas ‘aturar’! És molt interessant perquè ambdues llengües provénen del verb llatí firmare (‘afermar’), però hi ha hagut un canvi de significat respecte del mot llatí i cada llengua li ha donat un significat diferent: el català l’ha transformat en firmar (‘signar’), l’italià en fermare (‘aturar’) i el francès en fermer (‘tancar’).\nD’una banda, la paraula castellana silla ve del llatí sella, que és la contracció de sedula. Sedula s’ha format amb el verb sedere (que en italià s’ha conservat exactament igual i que vol dir ‘seure’) + el diminutiu -ula. D’altra banda, la paraula catalana cadira i la paraula francesa chaise vénen del llatí cathedra, que ve del grec kathédra, i la paraula anglesa ve del francès antic chaiere. Em sembla interessant veure que el castellà i l’italià han anat per una banda i el català i que, en canvi, el francès i l’anglès han anat per una altra.\nRecordeu la cançó bressol que us cantava la vostra mare de petits? Duérmete niño, duérmete ya, que si no te duermes el coco vendrá… Doncs resulta que la música d’aquesta cançó coincideix amb la de la cançó de bressol (lullaby) anglesa Rock-a-bye baby! Simplement han posat una lletra diferent! Cliqueu en aquest enllaç i podreu veure el vídeo de la cançó anglesa: rock-a-bye baby\nQuè us sembla? Curiós, no?\nEspero que aquest article us hagi semblat interessant i aprofito per a desitjar-vos unes bones vacances! Fins aviat!\nPublicat dins de CATALÀ - MÉS D'UNA LLENGUA, ETIMOLOGIA i etiquetada amb etimologia, llengües, origen | Deixa un comentari


LA COLLA - Colla Bitxo del Torrent Mitger de Terrassa\nColla formada l'any 1985 per una trentena de joves que participen activament a la cultura popular, amb l´objectiu d´estendre-la arreu del país i que fa reviure aquesta tradició afegint nous elements per tal de fer-la encara més atractiva, espectacular i divertida.\nDes de 1985 fins a l’actualitat, la colla Bitxo del Torrent Mitger ha estat present en totes les edicions de la Festa Major de Terrassa i ha participat en nombroses festes d’arreu de Catalunya. També ha donat a conèixer la cultura del foc a d’altres indrets d’Espanya, com ara Castro del Rio, Nueva Carteya, Morella, Saragossa, Calatayud, Alcalá la Real, Letur, Maó, Tijola i Bacares. El Bitxo ha viatjat a Alemania en tres ocasions per participar en diversos actes de la ciutat d’Ulm, com ara la commemoració del 600 aniversari de la Carta de Jurament.\nCentenars han estat les cercaviles, correfoc i nits de foc en què ha participat el Bitxo del Torrent Mitger al llarg de la seva trajectòria. També ha estat protagonista de diversos espectacles piromusicals ja que, des de l’any 1995, la colla dissenya cada any propostes innovadores en què es mesclen el foc amb la música i el teatre. Hem implicat les entitats culturals de la ciutat en els nostres espectacles i, en funció de la temàtica, hem comptat amb la participació de Diables de Terrassa, Drac de Terrassa, Pájara de Terrassa, Baluk Astharot i Diables de Ca n’Aurell, Diables de La Maurina, Diables de Sant Llorenç, Papallona de Sant Pere, Pantaleó de Ca n’Anglada, Bestiola de Montserrat, Geganters de Terrassa, Bastoners de Terrassa, Treure Ball i Entitat Cultural El Porronet.\nAquest esforç per innovar dins la tradició del foc ha estat reconegut per l’Ajuntament de Terrassa que ens ha brindat l’oportunitat de representar els nostres espectacles dins la Festa Major de Terrassa: Inquisifoc (2008), H2FOC (2009), Les 4 estacions (2010), Beltane (2011) i Txajoo Tun Foc (2012).\nL´evolució de la figura del Bitxo\nLa primera figura del Bitxo va fer la seva primera aparició el 17 de febrer de 1985, durant la celebració de les festes de Carnestoltes i en plena efervescència per a la recuperació de les tradicions populars catalanes que havien estat prohibides durant la dictadura franquista. És obra d’en Pepe Ruiz, més conegut en l’àmbit cultural com a Raga.\nLa primera figura va ser substituïda per una rèplica onze anys després, l’any 1996, també elaborada per Pepe Ruiz. Aquest segon Bitxo ha acompanyat la colla fins el 8 de Juny de 2013, però el seu elevat pes i el nombre reduït de punts de foc va propiciar que l'entitat decidís emprendre fer el nou Bitxo.\nHelena Alcaraz ens explica breument la historia de la colla:


La crisi dels opioides - UABDivulga Barcelona Recerca i Innovació\nEn una editorial recentment publicada a Medicina Clínica els Drs. Daniel Fuster i Robert Muga, del Servei de Medicina Interna l’Hospital Universitari Germans Trias i Pujol discuteixen els orígens de l’emergència de salut pública als Estats Units relacionada amb l’augment de la prevalença del trastorn per ús d’ opioides i l’augment alarmant de morts per sobredosi, que ha arribat a la xifra de 75000 a l’any. També es descriu la situació de l’ús d’ opioides a Espanya i es discuteix si es possible que en el nostre medi hi hagi una emergència similar.\nA Estats Units la prescripció d’opioides va augmentar un 270% entre 2001 i 2012. Entre les raons per les que ha augmentat la prescripció d’aquests fàrmacs s’hi troben la categorització del dolor com la cinquena constant vital per l’Associació Mèdica Americana, la pressió de la indústria farmacèutica, la por als efectes secundaris dels antiinflamatoris no esteroïdals (sobretot el sagnat digestiu i els efectes sobre el sistema cardiovascular), així com la noció, basada en una evidència científica de qualitat discutible, que si els opioides s’utilitzaven per a mitigar el dolor no provocaven dependència.\nA Espanya el consum d’ opioides per al tractament del dolor ha augmentat de les 7,25 dosis diàries per 1000 habitants i dia l’any 2006 a 13,31 l’any 2016. A Catalunya, segons l’Àrea del Medicament del Departament de Salut, el consum d’opioides ha augmentat un 66%. Possiblement aquestes xifres són una infraestimació, ja que no contemplen ni l’atenció hospitalària ni la medicina privada.\nÉs important assenyalar que en una enquesta realitzada a cinc països europeus en persones de 12 a 49 anys, Espanya era líder en el consum inapropiat d’ opioides sense recepta mèdica, amb una prevalença en el darrer any del 6,8% i del 18.3% en alguna ocasió. Els opioides més consumits sense recepta mèdica eren el tramadol i la codeïna.\nAixí, amb l’elevada esperança de vida del nostre medi que va paral·lela a una major prevalença del dolor crònic no oncològic i amb la major eficàcia dels tractaments oncològics que milloren la supervivència dels pacients amb càncer, s’espera que el nombre de pacients que potencialment puguin rebre opioides augmenti en els propers anys.\nEntre les raons que s’addueixen per explicar que a Espanya no s’hagi produït un augment de les sobredosi i de la prevalença del trastorn per ús d’opioides en concordança a l’augment de prescripcions és el fet que la majoria de prescripcions són en forma de pegat transdèrmic (fet que dificulta el seu mal ús), així com un major arrelament dels programes de minimització del dany (intercanvi de xeringues, sales de venopunció supervisada, etc...) i dels programes de tractament amb metadona, buprenorfina i/o heroïna, que produiria que el risc de sobredosi fos menor.\nDe tota manera, cal mantenir-se alerta i és per això important que el problema s’enfoqui de manera sistemàtica i multidisciplinària per evitar una situació de les proporcions epidèmiques similar a la d’Amèrica del nord.\nServei de Medicina Interna-Unitat d’Addiccions


Una nit per l'Alzheimer al Castell de Peralada: La Nit de l'Alzheimer\nUna nit per l’Alzheimer\nFa un any, el 8 d’agost de 2016, va tenir lloc la primera edició de La Nit de l’Alzheimer, que va comptar des de l’inici amb el suport i generositat de la Fundació Castell de Peralada. La recaptació es va destinar íntegrament al projecte NORFACE. Aquest projecte té com a objectiu millorar la qualitat del diagnòstic, en les fases inicials de l’Alzheimer i d’altres malalties neuro-degeneratives mitjançant l’ús de l’OCT.\nNomés en el primer any de l’estudi, gràcies a les aportacions obtingudes durant la primera Nit de l’Alzheimer, Fundació ACE ha pogut aplicar la prova a més de 3.000 persones.\nSegona edició de La Nit de l’Alzheimer\nLa segona edició de La Nit de l’Alzheimer vol donar empenta a una iniciativa d’un abast més ampli. La recaptació d’enguany es destinarà a la creació i l’impuls inicial de les activitats de la Unitat de Prevenció i Detecció Precoç de la malaltia d’Alzheimer.\nFundació ACE torna a presentar una proposta innovadora, i agraeix a la Fundació Castell de Peralada i als participants de La Nit de l’Alzheimer la voluntat de col·laboració.\nadmin On 11 juliol, 2017 / agenda, notícies / Leave a comment


Report diari sobre el coronavirus: un bri de llum amb les altes al país enmig d'una sortida desordenada dels nens\nL’actualitat del dia ha estat marcada per la sortida dels nens als carrers i les places del país 43 dies després d’haver començat el confinament. Ha estat desordenada per la manca de previsió del govern espanyol, que no va establir franges horàries en funció de l’edat, com proposava l’executiu català. En algunes ciutats, com ara Barcelona, València o Tarragona, les imatges d’aglomeracions en alguns indrets pel poc respecte envers les indicacions de les autoritats sanitàries han causat indignació a la xarxa, que ha bullit ja de bon matí amb l’etiqueta #Irresponsables. El president de la Generalitat de Catalunya, Quim Torra, ho ha criticat i ha lamentat que la Moncloa no escolti Sant Jaume, mentre que la presidenta del govern de les Illes, Francina Armengol, ha demanat a Pedro Sánchez que estableixi horaris en les mesures de desconfinament. Per la seva banda, el president de la Generalitat Valenciana, Ximo Puig, ha elogiat el comportament responsable generalitzat de la ciutadania i ha dit que el País Valencià estarà aviat preparat per al desconfinament.\nDimarts, el govern espanyol aprovarà el seu pla. La Moncloa comandarà el desconfinament, sense retornar les competències a les comunitats autònomes. La pròxima mesura serà permetre de sortir a fer esport de manera individual (activitat que ja era permesa en molts estats europeus) i a passejar a partir de dissabte vinent. A falta de detalls més concrets, avui el ministre de Sanitat espanyol, Salvador Illa, ha confirmat que també a la gent gran també es permetrà que surti a passejar. Ha afegit que revisarien els criteris de sortida dels nens.\nRespecte de les dades de la Covid-19, avui a Andorra les altes ja han superat el nombre de casos actius. Era l’últim territori del país on els malalts encara eren més del 50% que no pas les persones guarides, però avui finalment s’ha capgirat aquesta situació. A Catalunya, el País Valencià, les Illes i Catalunya Nord ja es donava de feia dies. El fre a l’expansió del virus i la recuperació lenta però efectiva de la majoria de malalts són un bri de llum contra les dades negres de defuncions i el drama a les residències de gent gran.\nA tot el món, les darreres xifres són de 2.982.647 casos confirmats i 206.342 morts. Del total de casos, 875.299 ja es consideren guarits, segons dades de Worldometer.\n—Els Estats Units d’Amèrica, amb 975.798 casos i 54.941 morts.\n—L’estat espanyol, amb 226.629 casos i 23.190 morts.\n—Itàlia, amb 197.675 casos i 26.644 morts.\n—L’estat francès, amb 162.100 casos i 22.856 morts.\n—Alemanya, amb 157.114 casos i 5.884 morts.\nAls Països Catalans hi ha 63.419 casos, 35.840 altes i 11.197 morts [arran del canvi de recompte, consulteu ací la metodologia a cada territori].\n—Al Principat, 49.088 casos, 27.849 altes i 9.764 morts (815 casos, 470 altes i 118 morts més que no ahir)\n—Al País Valencià, 11.372 casos, 6.243 altes i 1.190 morts (249 casos, 210 altes i 18 morts més que no ahir)\n—A les Illes, 1.917 casos, 1.123 altes i 175 morts (10 casos, 21 altes i 1 mort més que no ahir)\n—A Catalunya Nord, 302 casos, 251 altes i 28 morts (cap cas, 1 alta i cap mort més que no ahir mort més que no ahir)\n—A Andorra, 740 casos, 374 altes i 40 morts (2 casos, 16 altes i cap mort més que no ahir)\n‘Tornem-ho a fer (i 3)‘\n-VilaWeb: Dos-cents empresaris alemanys demanen de poder anar a Mallorca i causen una gran indignació ciutadana\n-The Guardian: L’estat en què estem: la pandèmia revolucionarà el paper del govern? (en anglès)\n-BBC: Jack Ma: El bilionari que intenta aturar el coronavirus (i reparar la reputació de la Xina) (en anglès)\n-Le Figaro: La Covid-19 imposarà finalment les bicicletes a les ciutats? (en francès)\n-Clarín: Coronavirus: fou milionari, fa més de vint anys que està en una illa deserta i explica els seus secrets per a sobreviure a l’aïllament (en castellà)\n-El Diario.es: La pandèmia empeny la justícia a un col·lapse sense precedents després d’anys d’abandonament sense inversions ni consensos (en castellà)\n-La Reppublica: Coronavirus, per què la màfia vol cuidar el nostre negoci (en italià)\n–Més de la meitat dels casos de coronavirus ja han estat donats d’alta arreu del país\n–El govern espanyol deixarà sortir la gent gran a passejar a partir de dissabte vinent\n–[Recull fotogràfic] Tornen els crits i les corredisses dels nens al carrer\n–‘Irresponsables’: la xarxa bull amb imatges d’aglomeracions de famílies i nens en el primer dia de sortida als carrers\n–Puig assegura que el País Valencià és a punt per a començar el desconfinament els pròxims dies\n–Armengol demana a Sánchez el control d’horaris i una obertura segura d’aeroports\n–Torra critica que en la reunió de presidents Sánchez es limiti a repetir els anuncis fets el dia abans\n– [VÍDEO] L’escolania de Montserrat canta el ‘Nigra Sum’ de Pau Casals, també des del confinament\n–Mapa interactiu: us ensenyem a calcular el quilòmetre al voltant de casa, per a poder caminar\n–La Covid-19 allunya la possible condemna del Suprem contra Torra al final del 2020\n–Esport a l’aire lliure, el pròxim pas en el relaxament del confinament que ja es permetia a mitja Europa


... / NOTÍCIES / Obra Social de Caixa Ontinyent, compromesa amb els malalts mentals\nEl Centre de Rehabilitació i Integració Social, impulsat per l'Entitat i pioner a la Comunitat Valenciana, compleix ara 20 anys de servei.\nObra Social de Caixa Ontinyent se suma hui a la celebració del Dia Mundial de la Salut Mental, reiterant el seu compromís amb les persones amb malalties mentals i els seus familiars.\nL’entitat va posar en funcionament fa ara 20 anys el Centre de Rehabilitació i Integració Social (CRIS) Caixa Ontinyent, el primer d’estes característiques implantat a la Comunitat Valenciana, que compta amb 76 usuaris, més de 400 beneficiaris directes i suposa el manteniment de 14 llocs de treball.\nEstà destinat a persones amb malalties mentals cròniques i amb un deteriorament significatiu de les seues capacitats funcionals. Desenvolupa activitats com a avaluació psicològica, d’integració comunitària, integració laboral i voluntariat, i programes de rehabilitació cognitiva, psicomotricitat i intervenció familiar, entre uns altres.\nCaixa Ontinyent va aportar i va habilitar el centre per al servei del CRIS, cedit gratuïtament a ADIEM, realitza aportacions econòmiques anuals per al manteniment d’activitats, i col·labora en actuacions puntuals com la dotació del transport per al centre o la cessió del Centre Cultural Caixa Ontinyent para determinades activitats.\nAmb este tipus d’actuacions, i a través de la seua obra social, Caixa Ontinyent compleix així amb un dels seus objectius fundacionals que és contribuir a la millora de la qualitat de vida en el seu àmbit d’actuació. En 2017 van ser 280.000 persones les beneficiàries directes de la seua actuació en obra social.


Exposició: Vida amb ulls d’infant: contes per a canviar el món |\nExposició: Vida amb ulls d’infant: contes per a canviar el món\n17/9/2019 a les 17:00admin\nEn motiu dels 15 anys del Premi Pilarín Bayés us oferim aquesta exposició, que recull la tasca de mestres i infants a partir dels contes escrits pels infants d’escoles de primària d’arreu de Catalunya.\nDonat que un dels objectius principals del Premi ha estat fomentar la creativitat dels infants a través de l’escriptura i que els darrers anys, a més, s’ha apostat clarament per treballar en valors a través de l’elecció de la temàtica i la publicació d’un estudi, l’exposició rescatarà la veu de les nenes i nens recollida en els contes i els estudis generats a partir del Premi Pilarín Bayés. Es tracta, doncs, d’oferir la possibilitat als visitants de l’exposició de veure el món amb ulls d’infant, posant especial èmfasis en temes i valors d’actualitat.\n« Un barret és com un tap perquè no et marxin les idees, però també és una ombra privada perquè el sol no t’enlluerni i alhora una visera per amagar una mirada tafanera.» Pilarín Bayés\nDel 9 de setembre al 3 d’octubre, a la biblioteca Canyadó i Casagemes – Joan Argenter\nComentaris tancats a Exposició: Vida amb ulls d’infant: contes per a canviar el món\tRSS 2.0\ttrackback\ncontacontes Concurs Fotografia Hora del conte activitats infantils horaris biblioteques romans joguines Contes Festes de Maig Biblioteques amb DO Lletres i vins Taller infantil Sant Jordi Comissió del Pla de Seguretat i Educació Viària de Badalona Taller de romans setmana santa


el veritable motiu per trencar els mals hàbits alimentaris és tan difícil - Alimentació Saludable\nEl veritable motiu de trencar els mals hàbits és tan difícil\nLluitar per menjar millor? No estàs sol. Com algú que solia pesar aproximadament 40 lliures més que jo avui, puc dir-vos de primera mà que menjar saludable no sempre és fàcil. I la ciència ens diu que no és totalment culpa nostra.\nEn un món en què el menjar (especialment el tipus no saludable i altament processat) està tan fàcilment disponible, pot ser difícil canviar els seus hàbits alimentaris poc saludables. Però, què és el que fa que dur menjar tan sa sigui dur? Per què els nostres cossos no desitgen allò que és bo per a nosaltres?\nLa resposta és complicada, però senzilla, però sí. Les nostres papil·les gustatives s’han dissenyat genèticament per desitjar aliments rics en calories i alts en greixos (que abans necessitàvem per a la caça d’energia, la reunió, exploració del continent, etc.), i ara hem creat aliments que tenen un sabor encara millor que la natura i l’apos. ; s, cosa que fa que l’enciam sigui una venda difícil quan es compara amb una suculent hamburguesa.\nLes males notícies: els aliments processats i ràpids poden ser realment addictius. Un estudi publicat en 2010 Neurociència de la natura va trobar que quan les rates s’alimentaven regularment de menjar ràpid, la seva química cerebral canviava –i no pas per bé–. Les rates es van convertir en obeses i van perdre la capacitat de determinar quan tenien gana (menjaven aliments grassos fins i tot quan es administraven xocs elèctrics). En realitat es van negar a menjar quan van menjar una dieta sana. I més investigacions mostren que els aliments poden ser tan addictius com les drogues.\ncom fer un club de motos a gta 5\nLa bona notícia: aquesta 'addicció' va de les dues maneres i, lentament, podeu començar a canviar els gustos i convertir-vos en 'addictes' a aliments més saludables si comenceu a menjar-ne prou. Això és el que va trobar la psicòloga alimentària Marcia Pelchat quan va donar als subjectes de la prova una beguda baixa en greixos i amb aroma de vainilla (descrita com 'aposada; no gaire deliciosa') cada dia durant dues setmanes. Després de consumir-lo tan sovint, la majoria de la gent va començar a desitjar la beguda, malgrat la seva apetitada; gust. El punt: Fins i tot si les verdures tenen un gust terrible ara, com més se les mengi regularment, més & apos; començareu a gaudir-ne.\nquan acaba la temporada 12 d’overwatch\nÉs important recordar que la creació de nous hàbits (tant bons com dolents) requereix temps. És segur suposar que tindreu problemes per complir amb la vostra dieta sana si aneu de menjar freqüentment patates fregides a amanides estrictes en un dia. Els canvis graduals i petits són el que realment ha funcionat per a mi (i per a molts dels meus clients). Comenceu amb intercanvis senzills com substituir la vostra barra de llaminadures o postres cada dia per un berenar dolç més saludable (aquí teniu 20 opcions delicioses per provar). A continuació, aneu a abordar una altra peça del vostre trencaclosques com la del vostre hàbit refrescant.\nSi feu un enfocament complet o absolut a favor de petits canvis realistes, és més probable que es trenqui bé el cicle de la dieta. És perfectament divertit per gaudir d'una mica de pizza o xocolata de tant en tant, però és possible que es consideri que menjar sa la majoria de les vegades no només és possible, sinó que també és agradable!\nJessica Smith és una entrenadora certificada de benestar, experta en fitness i entrenadora personal. Estrella de nombrosos DVDs d'exercici i creadora de la sèrie 10 Pounds DOWN, té més de 10 anys d'experiència en el sector de la salut i la fitness.\namb qui viu Jake Paul\nquin tipus de gos té joey graceffa\nTot el que cal saber sobre hipnosi per pèrdua de pes\nTop 5 de les jugades més emblemàtiques del Campionat del Món de League of Legends\nGeorges St-Pierre explica per què les baralles d’UFC serien ‘massa perilloses’ per a Logan i Jake Paul\nSylvester Stallone i Dana White prediuen el resultat de Jake Paul contra Tyron Woodley\nMés prova que qualsevol exercici és millor que cap exercici\nEls TikToks més vistos de Addison Rae del 2020\nRosie Huntington-Whiteley va compartir la seva rutina de cura de la pell durant tota la nit\nCelebrity sexy amb el millor cul: Beyonce\nSmash Ultimate pro explica per què Piranha Plant no és en realitat el pitjor\nDe veritat necessiteu comprar tampons orgànics?\nEls 10 millors Pokémon tipus Aigua de la història: Kyogre, Blastoise i molt més


Tretzevents: Les figues saboroses: un conte que no ho és\nLes figues saboroses: un conte que no ho és\nUn dia d’estiu, quan la calor més ofegava la terra assedegada, Cuidador va emprendre un viatge que el va dur bastants dies a recórrer les valls i els cims dels Pirineus per tal de recarregar les piles d’aquella energia tan personal que li permetia regalar cures a qui les necessités. Últimament, havia notat que s’estava esgotant el saldo al seu compte corrent. Estava, com ara s’ha posat de moda per altres circumstàncies, en crisi.\nAbans de marxar, va deixar instruccions ben detallades a un veí de confiança de quan i com havia de regar la seva figuera, per tal de que no notés la seva absència. Quan al cap d’un temps va tornar, Cuidador va poder comprovar que d’aigua no n’hi havia faltat, al seu preciós arbre. No obstant, es va espantar de debò en veure que havia perdut totes les fulles. No n’hi quedava cap. Absolutament cap ni una. Totalment nu, el ramatge alçava els braços al cel mostrant uns pomells de figues encara verdes.\nTrist i consternat, sense saber ben bé què li havia pogut passar a la figuera en la seva absència, Cuidador va començar a rumiar que era possible que la planta hagués trobat a faltar alguna cosa més intangible, a part de l’aigua necessària. També podria ser, es deia, que l’arbre, per mitjà d’alguna empatia inexplicable, s’hagués contagiat de la melangia i buidor que sentia Cuidador en els darrers temps. És difícil saber què poden arribar a captar i entendre les plantes que tenim al voltant, de nosaltres mateixos, de les nostres alegries i de les nostres tristeses.\nAra, amb la companyia i la cura especial que Cuidador li dóna, l’arbre sembla reviscolar i unes fulles incipients apareixen de nou. Ell està segur que d’aquí a unes setmanes tornarà a tenir a les mans el regal d’aquelles figues madures que no tenen comparació amb cap altre fruit.\nI és que la figa és la reina dels fruits saborosos. Quan està al seu punt, de vegades entreoberta per unes gotes de pluja fèrtil que li fa esclatar la seva carnosa vermellor, és capaç de despertar-nos les sensacions més extraordinàries i excitants.


La població d’Artés estrena el seu primer carril per a bicicletes | Ona Bages\nInici Artés La població d’Artés estrena el seu primer carril per a bicicletes\nPrimer Carril Bici d'Artés. - Foto: Ajuntament d'Artés\nEs tracta d’una nova via d’anada i tornada al polígon que passa en gran part pel Carrer Manresa, carrer que ha passat a ser d’un sol sentit de circulació durant l’últim any.\nLa proposta de construir un carril bici ve precedida de vàries reunions amb el veïnat fetes abans de començar les reformes del carrer Manresa. Aquest carrer enllaça el centre del poble amb el polígon industrial de Santa Maria, la que és la zona industrial més important del municipi. Així doncs, la construcció d’aquest “ciclocarrer” vol incentivar l’ús de la bicicleta i els patinets per anar a treballar. Segons l’Ajuntament es vol seguir apostant per una mobilitat segura amb carrers d’un sol sentit, voreres més amples i contribuir a reduir l’ús del cotxe.\nVal a dir que, un cop acabada l’obra fa poc més d’un mes, les peces que delimiten el carril bici amb el carril dels cotxes es van anar trencant. L’Ajuntament d’Artés ja ha reclamat aquesta deficiència i l’empresa ha assegurat que es farà càrrec de la reparació i la substitució de les peces sense cap cost addicional.\nEl nou carril bici pertany a una primera fase per prioritzar l’ús de la bicicleta. Un nou Pla de Mobilitat que continuarà durant aquest mes de juliol. En els propers dies hi ha prevista una adaptació d’un passeig que travessarà el polígon industrial pel carrer Sant Antoni Maria Claret i que suposarà un espai de més d’un quilòmetre sense entrebancs. Aquest espai estarà adaptat amb les normes de seguretat tant per vianants com per a bicicletes i patinets.


Disseny del somriure, la solució per a decidir abans de realitzar\nEl disseny del somriure és una tècnica que el que permet és que el pacient tingui l’oportunitat de visualitzar com quedaran els seus tractaments dentals, ja sigui estètics o conservadors.\nAbans de realitzar-los, per a poder decidir si li agrada la proposta de resultat, se li mostra una simulació del seu somriure amb les dents ja tractades, això ens permet aconseguir un resultat exacte, planificar com es realitzarà el tractament i aconseguir que el resultat sigui 100% l’esperat per al nostre pacient.\nD’aquesta forma el pacient pot ser partícip del disseny del seu somriure.\nQuè és el disseny del somriure?\nEl disseny de somriures és un protocol clínic que treballa amb diferents disciplines, i que compleix la funció de dissenyar, previ al tractament, els somriures desitjats pels pacients.\nPer a aconseguir-ho, es té en compte els problemes bucodentals que té el pacient, intentant incloure, en el seu futur tractament, la solució a ells. Això es realitza gràcies a l’última tecnologia aplicada en l’àmbit de l’odontologia.\nEl disseny del somriure, és una tècnica molt capdavantera, en la qual, actualment, treballa amb un programari molt complex que permet veure aplicats els tractaments a realitzar, en una recreació digital 3D de la boca del pacient. Això ho aconseguim mitjançant la realització d’escàners intraorals, fotografies facials i del somriure i de radiografies.\nEls principals avantatges que té el disseny de somriures\nEls principals avantatges que aporta el realitzar abans un disseny del somriure, és que el pacient pot veure aplicats els resultats abans de començar el tractament d’estètica dental.\nDurant el procés de disseny, el pacient pot realitzar canvis per a aconseguir els resultats que desitja, el procediment de disseny del somriure es realitza a mesura per a cada pacient, atès que cada pacient vol una cosa diferent. Cal destacar que l’estudi previ augmenta la seguretat del pacient davant la decisió de realitzar el canvi en el seu somriure.\nEl procediment que segueix el disseny de somriures\nEl procediment que segueix el disseny del somriure es divideix en quatre parts: La primera part és la de l’anàlisi de la boca del pacient, la segona és les proporcions facials, la tercera és la de les fotografies intraorals i la quarta és el color dental.\nSi té algun dubte sobre el procediment del disseny del somriure o vol demanar cita per a veure la simulació de com quedarien els resultats dels seus tractaments, no dubti a contactar amb nosaltres, li atendrem sense cap compromís.