quarts de qualls: 2012\nA.C.J. ----- SIS (cinquanta-cinquè)\nUna més de les normes no escrites que succintament regeixen aquesta fantàstica celebració, diu que la primera cançó que sona en aquesta plaça, des de què la més vella de les memòries ho recorda (lo que vindria significar des de què va ser aixecada), quan ja és el moment i la festa s’ha enlaire sola, és el ”Encantado de la vida” interpretada pel gran Beni Moré “El Bárbaro del Ritmo”. A mitja cançó les dutxes comencen a funcionar tenyint al públic multicolor. Els tres estanys de la plaça passen a ser piscines públiques i les mànegues es converteixen n’armes ofensives manipulades per soldats en xafarranxo de neteja, com sortidors bellugadissos intentant curvatures impossibles, efímeres espirals, diluint les pintures corporals.\nSovint el neguit per l’obsequi crea la necessitat, i aquesta, els estats d’ansietat, que condueixen, en més ocasions de les desitjades, a les precipitacions. Quantes parelles insensates forçades a un dolorós avenir han florit d’infortuni, quantes decisions desgavellades? Quants viatges errats producte d’un superficial convenciment personal, més a veure amb el desconeixement interior que no pas amb els designis lunars? Però no cal ser més fatalistes que el Papa. Per què importuna a la gent amb les nostres temoroses cabòries?, només cal fixar-te amb les ganes de diversió de tothom per no pensar-hi més. Fixar-te amb els banyadors de les nenes, amb els torsos nus dels nois, les cabelleres molles, les pells reafirmades, els mugrons botonats...\nA.C.J. ----- SIS (cinquanta-quatrè)\nUn vistós conglomerat de persones amb lleugera vestimenta, es feliciten i es relacionen cordialment prop dels mostradors sobre els quals dipositen cistelles de fruita, coques de recapte i diferents queviures oferts per la festa col·lectiva. Allí hi són el Thelo i la Pilar, amb una samarreta negra i uns pantalonets blau-marí ell, i un top amb un bàtik blau estampat amb grans flors, ella. Al Galera li rasca la gola i beu llimonada com el Léolo i “le Petit Malade”. Hi ha un detall per solucionar que continua preocupant al Léolo, que com no, comparteix amb el Galera. Ell hi pensa uns moments:--Esto si no lo arreglamos nosotros... difícil veo que alguien... –Però donde están?—Els dos germans senyalen a la vegada.–-Pues vamos a ver que es lo que se puede hacer--. Precisament en el moment que tothom el vol saludar.—Los conoceis?— no, responen ells. –Es que si al menos...\nEls operaris, a baix ritme, continuen amb les bombolles, cada vegada se'ls hi fa més feixuc recupera la bufera. Si ningú, ordena lo contrari, continuaran així fins que els passin a recollir, que un dia com avui ves a saber quan serà. En el millor dels casos, els conserges voluntaris de guàrdia de la corresponen casa receptora (uns paios que ha preferit una pasta gansa a rebre un incert regal), mobilitzaran una patrulla de recuperació abans de què la deshidratació, o qualsevol greu mancança els faci pràcticament irrecuperables. Menys mal que el Léolo pensa en tot. Esbufegant, un parell d’ells ja patien basques, els agafen, els hi miren el dorsal amb l’etiqueta d'identificació i pertinència. Comprovant que són d’allà a prop, els hi diuen que la feina ja està completada. Després de preguntar-los si sabrien trobar casa, sí, responen, --tot recte ja veurem el parc d’Umm Kulthum-- s’aturaran una estona per jugar a futbol, abans de creuar-lo per entrar a la seua casa de recepció. Aprofiten l’avinentesa per xerrar una mica de futbol. Cap d’ells juga en un equip de la competició, el Léolo com entrenador oficiós de l’equip d’en Jean Jacques, faltat com està el seu equip de jugadors òptims, ràpidament els convoca per l’endemà a una sessió de prova, el Galerilla també s’hi apunta. Els hi agrada molt això de què la gent vulgui jugar a futbol amb ells.\nSobre l'irresistible atració per Itxina.\nQuan algú entra com a nou en un grup qualsevol, de seguida hi ha coses que li xoquen; de jovenot quasi sempre són acceptades i acaben sorprenen-te per bé. Molts cops són coses nímies, característiques del normal desenvolupament d'una agrupació humana amb objectius comuns, socialment identificables amb facilitat i fins i tot admissibles: petits vicis, rèmores del passat, acudits de complicitat, mimetismes, etc., etc.\nAls finals del setanta el GELl era víctima comú d'aquesta simptomatologia. El més memorable dels quals i que després ens va afectar per uns quants anys, era la fascinació que suscitava entre alguns membres del grup, el que llavors anomenàvem massís d'Itxina. Sembla ser que tot es va iniciar l'any 1.976 en un viatge en tren per fer la Torca del Carlista, i el coneixement d'uns companys de Bilbao que els van convidar a fer unes cavitats al Gorbea. La impressió que va provocar aquella serra i sobretot el seu espectacular carst atlàntic, en uns xavals espeleòlegs de secà, eminentment mediterranis (recordem que en aquells anys l'edat mitja del grup eren els venti-pocs anys, els de venti-cinc eren ja veterans), els va fer xalar, plantejant-se futures campanyes d'exploració amb els companys bascos mai realitzades, però sí visites anuals que es preparaven i es celebraven amb gran excitació. Aquell sector tan excepcional del Gorbea, va esdevindre referència desitjada de innumerables col·loquis dintre del quartet del GELl. A més a més, el fenomen coincidí amb el període militar al País Basc d'alguns membres del grup, tot plegat no es d'estranyar que quan el grup va tornar a reprendre el vol, un dels objectius triats a l'hora de sortir de les nostres serres tradicionals fos precisament: Itxina.\nVa arribar la setmana Santa del 84 i ens hi vam anar de cap. Alguns van sortir uns dies abans per fer unes activitats lúdiques prop de Ramales (Mortero de Astrana, Coventosa), després ens vam reunir tots. El lloc triat era la Cueva de Supelegor ja en el interior del circ d'Itxina, on preteníem pernoctar per visitar algun dels avencs aleshores coneguts.\nAtxular Atea (Foto: J.M. Saureu)\nL'aproximació a Itxina no és excessivament llarga, deixant el vehicle a Pagomakurre, la seua única entrada el “Ojo Atxular” queda a poc menys d'una horeta. l”Atxular Atea” és el llindar que ha de traspassar tots el que vulguin penetrar en el circ tancat. Un cop dins tot és diferent, com escriu el Jaume al seu article de la Grallera2: “Només entrar-hi apareix als ulls de l'excursionista un laberíntic paisatge calcari, ple de dolines, avencs, formacions càrstiques... on els turmentats arbres (faig principalment) semblen ser prolongació natural de les roques, i tot el sòl cobert de prat o de marronoses fulles seques.” La cova de Supelegor, de gran boca i agradable portalada utilitzada per sojorn per pastors, també és morada habitual de la Dama Amboto. En la mitologia basca aquesta senyora és deessa de les profunditats. Les coves són el nexe d'unió entre mons, el món de la superfície pertanyen als humans i el subterrani on dominen els deus. Bruixes i làmies també en fan servei com domèstiques seues. Nosaltres no hi devíem ser convidats. La pujada del grup provinent de Lleida ja va ser tensa, més que res pels diferents objectius i predileccions de cadascú. Finalment es va acordar visitar l'endemà el Urrikobasoko Lezandi, mes algun protocol d'hospitalitat vam haver d'incomplir, doncs la nostra estada va ser curta i pertorbadora.\nAtxular Atea, des de l'interior d'Itxina. (Foto: Josep maria Sureu)\nL'endemà a primera hora, un primer grup se'n va anar fins la boca localitzada la tarda anterior. Un parell d'hores després un segon grup va fer el mateix. La cavitat consta de dos entrades properes situades a la sina d'un bosc de faig solcat de dolines. Mentre el primer grup davallava amb tota normalitat per una de les boques, el segon es confonia per la fullaraca, les branques amenaçadores, els passadissos escantellats i una boira planera que venia i anava sense ordre aparent, amb la malastrugança de trobar una boca amb el nom de l'avenc escrit en lletres rojes: Urrikobasoko Lezandi. Igualment havia dos boques properes, en canvi ni rastre dels companys. Llavors es van passar el dia buscant-los pel laberint d'Itxina, sense cap èxit. La ment en aquests casos és mala consellera i erra estirada pels fils de la imprecisió, divagant suposats impossibles, que es van resoldre quan al vespre van aparèixer els companys amb tota normalitat a la boca de Supelegor. La tensió acumulada en tot el dia, es va desbocar i tots dos grups es van emprenyar, abandonant abans d'hora el recinte d'Itxina. Vam trigar alguns dies en centrar-nos i tornar-nos a reunir, ben lluny de la influència de la Dama.\nUrrikobasoko Lezandi, boca " (Fotos: J.M. Saureu)\nNo contents amb això, quan van voler endegar un treball de topogràfic de certa envergadura, ja us podeu pensar quin lloc vam anar triar. Als catàlegs de grans cavitats d'aleshores, es publicava un croquis de l'Otxbide Pagozabala Ganeko Axpea que consistia en una curta galeria penjada en una finestra en el cingle exterior de Itxina, un pou de -150m. i un tros de galeria acabada en un sifó, és a dir una simple zeta. Un cop allí, també per Setmana Santa (1.986), el primer grup d'avançada es va trobar que l'únic real era la galeria d'entrada. El pou és ple de plataformes i sota, un desfici d'enormes galeries s'esbarrien per tot arreu. La cosa pintava complicada, per qualsevol racó que miressis la cova tirava, de seguida ens vam adonar que era una gran cavitat on ens hi podríem jubilar. Llavors va ser quan vam trobar uns punts de topo, marcats per un altre grup català (ECG) que afortunadament va tenir la mateixa idea que nosaltres. El que passa que una vegada allí i per aprofitar el viatge, ens vam decidir a topografiar una altra cavitat, més discreta, de la qual tampoc es coneixia topo recent.\nInterior d'Itxina. (foto.Josep María Saureu)\nItxulegor és una cavitat cent per cent Itxina. Ha patit de successives etapes de carstificació. Situada a prop de Supelegor al fons de la depressió, coneguda també com La Gran Grieta Central. Principalment consta d'unes còmodes galeries inactives, perforades per multitud de fusos actius. Però hi ha una mica de tot: gateres seques, gateres fangoses, gran galeries, meandres, pous de ganivet, i un magnífic pou exterior anomenat Aslaor Trokea. Aquest pou de -175m, és realment extraordinari. Fins la seua base conformada per una extensa rampa de fulles, arriba la llum diürna. És de gran alegria que aquesta ha estat la part clau de les exploracions actuals, en les quals els espeleòlegs bascos del GAES, després d'unes acurades desobstruccions, han aconseguit enllaçar-lo amb les galeries de Otxabide, unint el complicat entramat subterrani d'Itxina, tot un succés.\nVam trigar dies amb completar la nostra topo, això sí: mai vam tornar a sojornar a l'interior d'Itxina, pujàvem i baixàvem cada dia. Recordo especialment l'última sortida on ens vam trobar inesperadament un pou de -74m. al final del darrer sector que ens faltava. Deixaré al Jaume, l'únic que el va baixar, que ens ho expliqui tal com va publicar a l'antic butlletí del CELL: “Si be s'eixampla molt a mida que es baixa, aquest pou no es disfruta gens, ja que les seues parets són toves de fang, i no permeten altra instal·lació que un natural doble al seu inici. Com la davallada té 74m., l'efecte xiclet a la corda és prou desagradable. Apart està tan farcit de goteres que realment sembla que plou”. Lo que aquí no diu és la sorpresa que l'esperava sota, la veritat que llavors gairebé ningú se'l va creure, però ell encara ara, assegura i descriu perfectament l'esquelet humà absent de crani que va veure allà baix. Aquest pou per faltar de temps no va sortir a la topo publicada ala Grallera 2.\nPous a Karkabixueta.\nLo curiós és que quan més gent nova s'afegia a aquestes exploracions, més n'eren els captivats. L'atracció s'encomanava irremeiablement, fins i tot havia alguns que hi anaven a passar-hi uns dies de vacances amb amics no espeleòlegs o amb la família. Nosaltres tampoc en tenien prou, i no sé encara per què, també ens vam proposar fer la topo del Urrikobasoko, menys mal que un cop dins se ens va espatllar la brúixola i ens vam acontentar en equipar els dos pous clàssics de la cavitat, demostrant per una vegada una mica seny, sense voler temptar més la sort. Llavors també ens va arribar una carta d'un grup basc, (probablement el GAES, però ara no ho podria assegurar, que ja se estava ficant en serio explorant Itxina) dient-nos que nosaltres allí no hi pintaven res. Segurament tenien tota la raó del món, però no hi podíem fer res. A més amés, l'amo de Pagomakurre, l'hostal, avui dia derruït, del final de la pista d'Areatza, on tans xuletons i carrajillos cremats havíem pres, recordo el dia que un temporal ens va aixafar les tendes, ens va deixar dormir al menjador, doncs aquell home i mig com nosaltres li dèiem, sovint ens esperonava en a que anéssem a explorar una zona plena de pous prop d'allí, just per sota de l'Hostal en un lloc anomenat Karkabixueta.\nAquesta va ser la darrera activitat que vam realitzar a la serra, no era dalt a Itxina, sinó a la part mitja de la serra. Eren prometedors avencs, dinàmics, variats i molt bonics, quasi sempre regats, que fàcilment agafen els 100m. de fondària. Engolidors actius que amb el temps habitual del Gorbea dificulta un xic l'exploració. Malgrat tot continuàvem a la nostra: obstinats, encaparrats. Vam patir pannes als Monegros, fugides corrent per la pista per no acabar atrapats, ens van obrir el cotxe una vegada a Bilbao i una altra a Pamplona, vam dissenyar i construir estris especials per equipar pous meandriformes d'estreta capçalera, ponts ploguen cada dia acabant de potes a Donostia, vespres de carajillos i trompetes* a Pagomakurre... tossuts, tretze són tretze, fins que poc a poc la distància ens va apaivagar els ànims i juntament amb uns anys de declivi del grup a inicis del noranta, ens van fer baixar el furor. L'antic butlletí del CELl, freqüentment esquitxat d'elèctriques notes sobre les nostres exploracions a Gorbea, no reflecteix cap més entrada des d'una visita esportiva a Otxabide al febrer del 91.\nEls avencs de Karkabixueta, propers a la pista d'accés, el Jordi, el Katxes i el Carlos preparant-se\nEn l'actualitat tot el circ d'Itxina és reserva Espai Biotopo protegit pel govern basc i s'està aconseguint el vell anhel d'enllaçar totes les cavitats. Per la nostra part: calma i serenor, estem curats després d'anys sense patir cap recaiguda, ni símptoma preocupant. Fins ara!\n*L'Home i mig, l'amo del Hostal, també era trompetista.\nPer seguir al dia les exploracions actuals a Itxina: http://espeleo-gaes.blogspot.com.es/\nPublicat per Unknown a 20:00 1 comentari:\nSomrient com sempre, el Galerilla per fi ha aparcat el pot, la veritat és que en un dia així només fa que nosa. Ara!, ha estat el primer en arribar al punt en què cada any es troba amb els col·legues: la plaça de “Beni el Bárbaro” ja està llesta.\nJean Jacques i la colla dels amics dels seus germans, juguen amb el sabó bufant bombolles de colors, nens i nenes les condueixen per tota la plaça, però en calen més per què es vegin i facin patxoca. El Leolo ha aconseguit que els quatre de la brigada que ja havien plegat, els ajudessin per fer-n'hi més, els pobres que ja se’n anaven cap a jugar a futbol. Després, de seguida que ha vist al Galerilla, l’ha anat a rebre acompanyat pel seu germanet i secretari: “Le Petit Malade”. Amb el seu posat seriós ha pres la responsabilitat de tenir cura dels detalls organitzatius. Jean Jacques, el germà gran, i el més vell de la plaça fins que ha arribat el Galera, pensa que està carregat de punyetes com sempre. Tant es val, ell fa el que creu correcte i li dona la benvinguda, desitjant-li, com a primer adult en fer-hi cap i missatger de què la festa grossa no trigarà a començar: el millor dels presents llunàtics. A més ell s’admira molt al Galerilla, perquè com ell, a tota hora té històries interessants que contar, com la del Alejadro que amb la seua família ve carregat amb dos grans cossis de la seua famosa llimonada, confirmant que els avis en portaran més.\nEl Alejandro, explica el Galerilla als germans, és un paio que des de petit ho ha tingut tot clar. Quan eren encara més petits que ells, van construir un modern edifici al costat del col·legi on estudiaven. Abans d’entrar a classe i durant el recreo, l’Alejandro es quedava encantat davant de les obres, observant com dia a dia l’estructura creixia amb la mestria dels operaris. Una tarda d'aquelles va aparèixer per l’aula un sotsinspector de visita, actuant com un graciós impostor davant dels innocents alumnes. Abans de marxar, i deixar-los tranquils, els hi demanà a uns quants, aleatòriament, la maleïda pregunta que els adults fan a les criatures des de la seua preestablerta distància altiva: I tu nen, que voldràs ser quan siguis gran? Els xavals van contestar lo de sempre, que si uns periodistes o especialistes, l’altra científica, l’altre capellà com el seu pare i així fins que li va tocar a l'Alejandro, ell més decidit que ningú, va contestar tot serio: jo paleta. I allí es va quedar d’en peus mentre la classe sencera, incloent-me a mi –-reconeix el Galerilla-- ens descollonàvem, en fotem-nos d’ell de mala manera. Y no fueron muchos años más tarde, el dia que jugando a la pelota en el viejo parque, que el tipo iba perdiendo la atención en el juego, a la vez que crecia su interes en un grupo de niñas que jugaban a la rayuela cerca de nosotros. Ya os podeis imaginar, a esa edad aún inberbes lo que a mi me importaban las mozas. Pues va el tio, que ya me tenia frito con tanta desconcentración, porque cuando se juega, se juega de verdad si no más vale plegar. Bueno, pues va el personaje y me suelta a la brava como si tal cosa: mira Galerilla, esa de allí és la chica con la que me casaré. Y miradla, allí està, es ese pedazo de mujer de la cinta encarnada en el pelo.\nA.C.J. ----- SIS (cinquanta-dosè)\nEl Galerilla es creu despatxat de la noieta, que continua adormida com un tronc. Ell tot just ha fet un parell de cops de cap, llevant-se amb les primeres clarors de la matinada. En aquell parell o tres d’hores que ha jagut nu mirant el sostre, el sentiment original: l’efervescència de què l’estimada dormia al seu costat, s’ha esvaït. La raó l’ha dut l’evidència d’una momentaneitat.\nCaminant de tornada pel llarg carrer rectilini pensa, que li sobra temps per intentar recollir el pot comunal, tant com que el sol sobrepassi la barrera dels turons i faci créixer les ombres, tant com que la ciutat desperti anhelant els presents que la lluna de primavera li ha estat a bé atorgar.\nLa celebració impronunciable fins que la llum del sol arranca amb l’alba. La gran festa de la bona lluna de primavera, exceptuant els malaguanyats anys de lluna blava, en contraposició de la pèrfida lluna de tardor (en aquesta part del planeta, perquè en altres continents la situació és a la inversa. Això no té res a veure, però és ben bonic quan les espelmes, valentes sobre minúscules naus de paper, naveguen com un estol d’esperances surant indefenses per aquells poderosos rius). La tradició castiga sense regal al qui despert vegi néixer el sol, repudia als delators excloent-los de la comunitat i maleeix als que pretenguin fer qualsevol tipus de manipulació de la festa, per més bons que siguin els seus propòsits; tampoc s’hi val a fer mèrits per acumular punts positius. La lluna i sol la lluna és la que mana, i sabrà mesurar la conveniència dels seus favors als agraciats, que són tots i cadascun dels festers. No és sinó quan ja ha passat la màxima esplendor lunar, que tenen dret a esmentar l’esdeveniment, a pensar-hi fins i tot. Llavors desitjaran l’inesperat: sigui l’alegria per dos mesos, una acurada rectificació del sentit de l’humor, reparar un malentès familiar, la conseució d'un amor tangible, un canvi operatiu del sentit en la vida, un alleujament kàrmic... per aquesta raó no en parla ningú, ni els incrèduls.\nEs despertaran aviat, mentre el Galerilla condueixi el seu trasto pel Gran Vial de circumval·lació exterior, buit ara mateix, per l’accés de l’avinguda de l’aeroport. Serà aquest el seu regal? Un altre dia qualsevol el semàfor li hagués impedit l’entrada al Gran Vial J.S. Bach, un vehicle d’ínfimes prestacions tècniques com el seu, no sobreviuria ni dos quilòmetres a la voracitat del Vial en condicions normals. Els carrers i les places es poblaran, primer els nens, que buscaran als companys tal com els grans faran, delerosos de què la festa comenci. Participaran en els preparatius, ajudant als operaris de la Junta a enllestir els materials, a transportar les connexions... Per a ells els renatos formen part de la seua vida, sempre els han vist, existeixen abans que ells i el seu tracte no se’ls hi fa estrany. Els ajuden a estirar les mànegues i a penjar les pinyes, tot aguaitant portals i balcons sota un sol reeixit del trànsit hivernal.\nLa variabilitat de l’instant de màxima gatzara, té més a veure amb l’atzar que no pas amb qualsevol condicionament de tipus social o cultural.\nEn aquella oportunitat en què el Galerilla ha sortit del Vial abans d’hora, encara confiat de bon matí, ja ha vist un parell de carrers plens de gent. Forçat a buscar-se itineraris desocupats, ha anat enredant-se per carrerons descarregats evitant amplies zones de vianants, fins que ha sortit al bell mig d’una “Corniche” deserta. Encarrilant-se riu a baix, per girar a l’esquerra lo més aviat possible, i no caure al tram subterrani del gran col·lector d’Insurrectos, que l’obligaria a eixir quasi a l’autopista Sud, després d’haver-se empassat el Bach, el riu, i la mare que ho va parí. Per sobre un pont contempla joiós els carrils absents d’Insurrectos. Circula entre els vells blocs del barri universitari, en perpetu estat de restauració. Es comenta que les famílies que aquí hi viuen son subvencionades per la Junta, tot i amb això, quan els hi arriba l’hora els joves també foten el camp. Aquí no hi ha nens, i al centre principal de congregació domiciliària, sols els renatos s’ocupen de les tasques prèvies.\nPer fi arriba l’aerotransport. El virtuosisme dels músics, recorren, explorant, inventant, desgranant la melodia de ”Music For A Armonium Found”, conquista l’audiència i a les seues sabates, que se’n van cuitoses, acompanyant-se les unes a les altres, en un viatge eurítmic, sucumbint al delit, esclatant de joia quan els intèrprets tallen el tema en sec.\nL’oncle les ve a buscar:--Nenes, nenes, veniu que us portarem a casa.—Suades i contentes, en aquest instant crec que seguirien a un pertorbat, encara que les portes a l’escorxador. Però no, el tiet-cosí les fa pujar a un aerotransport del servei d’una corporació agregada de la Junta, que el ve a recollir, cosa en la que també està implicat d’alguna manera el parent comú. Saben què només les aeronaus dinàmiques oficials o amb llicència especial tenen accés al cel ciutadà... El vehicle arrenca el vol, tripulat per un pilot desitjós de plegar i arribar a casa. A la part posterior viatgen unes brigades de neteja integrades únicament per renatos. A cabina n’hi ha un parell que ajuden al pilot en les tasques de rutina: mentre salten de plaça en plaça, comproven què tot el grup baixa amb l’equipament complert, avisen després al pilot, amb un inintel·ligible i aparentment matusser llenguatge de signes desenvolupat per ells mateixos (encara per codificar), de què tot és correcte i ja es pot tornar a enlairar.\nEl tiet-cosí, al que no se li baixa la petanera, suposadament seu al lloc del copilot, elles en una banqueta lateral davant dels renatos. L’Haisa creua les cames instintivament, la Fàtima també ho fa, però hi pensa: mai havien estat tant a prop d’uns renatos i no se sent còmoda. Els dos vesteixen unes granotes carabasses i uns mocadors de coll morats. Fa poc que els hi han tallat els cabells, el de l’esquerra té els ulls en blanc, el seu company té una mirada sorrenca i mou molt a poc a poc el coll d’un costat a l’altre. Mantenen la mirada inexpressiva... ells tampoc ho tenen tot de cara, renascuts directament per a perdre. Val més morir jove, que després els que duren mes anys del normal se’ls hi eixuga la mòllera mentre el cos encara els hi funciona i com la llei, ara per ara, després d’arribar a una certa edat, no permet regenerar el cervell amb les copies velles, no són res més que uns renatos en vida esperant que per se'ls endugui la mort. Com la tietarerebesavia tancada en una residència on els fan morir lentament, arraconades com objectes inservibles de les que no es pot extreure cap més reciclatge, i encara que no ho volen dir, segur que ella reté espurnes de realitat i a pesar de tota la medicació, segur que hi ha dies en què controla tot el que veu, i ho passa pel sedàs de totes les vivències que l’han marcat i ha oblidat.--\nEl tiet-cosí intenta xerrar amb el pilot, però sol s’entén ell, no s’està quiet, girant-se contínuament per mirar a les noies amb complicitat. El pilot, home sorrut que l’edat li ha arrupit la cara: arreplegant-li el front, enfonsant-li els ulls, avançant-li el nas i doblant-li la barbeta; l'esbronca un contundent: --Estigui’t quiet d’una vegada cony!— Tot engegant el cassette, del que sona una cançó dels Pegamoides de títol: ”Llegando hasta el final”. De seguida la melodia els embolica, i les nenes, el tiet i fins i tot el pilot acompanyen la lletra, cantant-la, procurant no desafinar en excés. Entrant la segona tornada a la Fàtima li sembla que un dels renatos, el de l’esquerra, segueix el ritme amb les espatlles, i quan estan cantant allò de trencar l’espill, ella, encuriosida i mig espantada adverteix que l’esguard del renato ha pres un altre caire, com més moll arribant fins al final.\nL’últim punt de destí és la Zona Rosa, allí també es queden els dos ajudants de cabina, des d’aquí trigaran poc a deixar-les no gaire lluny del seu portal.\nUn paisatge mil cops vist, revitalitzant-se contínuament, plorant d'alegria l'empenta que et dóna, al menys per aguantar uns minuts més. No ho veus així tu Myotis?, l'esguard mai és el mateix, canvia amb els que t'acompanyen pel pelegrinatge i amb tu.\nEl savi és ple de berrugues, però ni un sol parasit. Li crepiten les ales al estendre-les. Li falta més d'un dit, mes es sosté amb gran elegància. No és pas un aquí em caic, aquí m'aixeco, no és tracta d'un guru, doncs d'acòlits no en té. Els cadells el xinxollen, els jovenots no el fan ni cas; costum solitaris en una colònia on tots es fan forts com una massa? El Ferradura Gran li demostra estremida reverència, però tampoc no destaca entre la seua colònia, es repeteix ara li agafa per lo dels paisatges repetits i pot romandre tota la nit transmeten el mateix, és avorrit, lent, quasi no se l'entén.\nVista, panorama, relleu, perspectiva no hi caven en el nostre raquític esguard, no sé perquè perdre el temps parlant-ne, per què de tants sinònims? En tendríem prou amb voltants, o entorn, o topants. D'aquí estan el següent topant sempre és el més pròxim, d'aquí estant lo millor es treure'n profit, no sigui que en prenguis el vol i tot sigui ple esbarzers o que un altre et foti la plaça o que els comuns siguin prolongant el seu domini, bé això no canviarà mai, si canvia serà quan els voliacs criïn plomes. Sangoneres!, al menys els vampirs ho fan per necessitat, la sang és el seu únic sustent, i si per aquesta raó han d'afeblir altres animals, alguna vegada s'excedeixen amb el mateix individu fins que, per desídia o comoditat, sempre sense voler, els causen la mort, però sempre hi ha gent que treballa malament. Sempre els trobaràs a faltar, no als nepotistes, no us confonguésseu pas, als altres, i no us sàpiga greu, és com aquella femella, la que veieu cada temporada de cel, i s'us esborrona tot unfla tot fins i tot les membranes més minses, i que mai aconseguireu, per rucs i porucs, tots dos ho sabeu i tots dos us en penedireu, massa trampes, massa pletes closes, massa prejudicis, impediments, forrellats plens d'horaris, fatals, irresponsables, malacostumats, perniciosos, quan un surt, els altre també, quan un entre, els altres també. Quan un no vol ni entrar ni sortir, és llest per pujar al helicòpter.\nEl vell li fot encara més que el Ferradura Gran, un aprenent de bruix al seu costat, se l'entén més, potser també massa.\nLa vida si vols no és fastijosa, us en recordeu encara? No cal ser llestos si al cap i a la fi, de tot se'n aprofitaran els mateixos, i d'això viuen, no us enganye-seu pas, el maniqueisme sense remei...\nEl Myotis ja en té prou, fot el camp cercant sopluig hivernal, amb el cap ple de pel·lícules de capa i espasa.\nNomés l'oblit substitueix al desencís. Per la majoria dels habitants de la Contrada, els que havien confiat amb les possibilitats del grup del poble de la muntanya (l’únic que aconseguí sobrepassar la borda del capdamunt), no més els hi restà l’esperança i poc després ni això. Hivern rere hivern es confirmaven les previsions de la Junta de la Vall, i ja fins i tot a les barberies molestaven les conjectures dels més addictes, dels pocs que de tant en tant insistien en el tema. Tampoc prestaven la més mínima atenció a les notificacions dels vigilants del turó, que any sí, any no, veien créixer un bony en una punta d’un petit esglaó del cingle, per sobre del pas a dos colors, entre els Marbres i els Gresos.\n--No, sí que m’ha agradat, i m’ha sorprès, jo em pensava que seria com un conte a l'estil... no sé, com els de fades, d’aquells de les tres possibilitats, dels paranys i tota la parafernàlia, és que de petita m'encantaven quests contes, m'ho devia d'encomanar ma germana, que en té les prestatgeries de l'habitació plenes. --\n--T’ho veus així, suposo perquè encara ets jove, però la majoria de la gent no fa res d’extraordinari a les seues vides, no viuen ni tan sols una petita aventura, i són tan feliços. Es conformen amb això, i és més,es reconforten en els seus records, en els quals predomina el vessant sentimental, el conjunt emocional familiar o sinó, inclús l'àmbit professional, que per la resta del món són totalment irrellevants. Aquests, al menys ho apreciaran i sempre ho podran contar amb orgull.—L’Ernest reflexionant un instant, conclou:--Bé, tampoc era la meua intenció ser massa didàctic, ni alliçonar, ni res de res.\n-- Aviam Ernest, tu creus que paga la pena? Vols dir que el teu gran conte, amb la moralitat que desprèn, pot arribar a ser un exemple il·lustratiu per una persona indecisa en un moment transcendental de la seua vida, que l’ajudaria a donar un pas molt arriscat, que mai no s’hagués atrevit a donar abans d'escoltar-lo?\n--“ Bon soir Madames et Mousieurs”—Un mestre de cerimònies amb frac vestit, està a l’escenari— “Nous sommes déjà dans la derniére heure au Cafè des Pinguoins: the finest hour, our favourite time. En c’est moment il comence l’heur du...”—I tota una munió de gent que s’ha arreplegat a la pista crida tots a una:--Rhythm and Blues.—Al instant es corre el teló i una impetuosa banda comença a descarregar un ritme ferotge que embogeix al públic. La Milia i l’Ernest es miren, i sense dir res baixen a la pista. L’orquestra vesteix pantalons negres i americana grana. A part d'aquesta uniformitat buscada; si ens fixem una mica en ells, cosa que no fan els dansaires de la pista, (la Milia i l’Ernest estan ballant com si fos la última vegada) ens sorprendran uns torbadors traços comuns, quasi de segell familiar: mascles d’alçada inferior a la mitjana, cos robust tirant a gras, cabells castanys amb serrell i un posat en escena que fa que no els distingiries pas, sinó fos per l’instrument que toquen.\nCueva de la Manos, (Santa Cruz, Argentina).\nEl famós cap de pastors del poble de la muntanya, pràcticament renuncià fins a la fi dels seues dies, a desenvolupar la seua mestria a la Vall, en els quals es va encarregar dels ramats del monestir del Gran Llac, el que es beu totes les aigües al límit de la Vall. Treballava per temporada, preferentment en activitats muntanyeses: va col·laborar amb els recol·lectors fen transports, amb els femers de les gralleres, inclús amb els carboners, també va intentar introduir-se al gremi dels marxants de bestiar, però no va acabar d’entendre els seus mètodes. Un hivern va guardar el pas de l’Orient, més de cinc mesos sol al refugi del coll, que va aprofitar per lliurar-se de l’addició a la planta del cascall. L’hivern següent va voler repetir l’experiència, però li fou impossible ja que tenien preferència els nous sol·licitants, el salconduit de la Junta el va afavorí un any, ara deuria seguir el conducte reglamentari. Llavors com, molts dels habitants de la Vall es va afeccionar a les estades de meditació, retirs aleatoris que els autòctons realitzaven ja des de la infància, que servien per multitud de coses: originalment per distanciar-se un parell de mesos, en uns casos de la sobrietat de la vida o dels excessos de la rutina; reequilibrant o variant bruscament el rumb, tallant el ritme vulgar de l’existència, sojornant integrats amb el paisatge: el mestre.\nEl vidrier, va treballar per molts anys al taller d’un poble. La part més arriscada del seu ofici no tenia raó de ser, a la Vall immportaven la matèria prima a l’exterior. Després aconsellat pel cap del taller, que no el veia progressar a la vida, encetà un cicle d’estades de reflexió. Ja que ell no havia rebut uns ensenyaments bàsics en meditació, i no s’hi acabava de veure capaç de participar plenament en aquesta pràctica profundament arrelada en la idiosincràsia dels veïns de la Vall, en les primeres excedències a les austeres casetes, dedicava principalment el temps a dormir i a fer curtes passejades pels voltants. No era d’estranyar que cada vegada canvies de centre, elegint un nou escenari, en un afany més propi d’un turista. Fins que un dia va baixar amb la forta convicció de fer un tomb a la seua vida, volia tornar a desplegar la seua activitat professional a la muntanya. No li va ser gens difícil: a la muntanya falta gent, deien les mares als nens ganduls. Però estava desentrenat, dèbil, se li feien insuportables les exigències normals d’una feina d’alçada. Ingressà més tard en una colla d’extractors dels fins sediments de les fonts mentideres, d’apreciadíssimes propietats curatives, situades al fons de la Vall (els fanguerols), que és una feina ben remunerada i aparentment senzilla, ara ell no contava troba’s un mitjà tant hostil, sempre treballant moll, immers en les humitats totals de l’interior de la terra. Decebut, però no massa, abans de què s’acabés aquell estiu va emigrar de la Vall pel pas de l'Orient, clar.\nBen aviat els va despertar l’aldarull provocat pels viatgers. El pastor encara no havia anat a dormir, ells ja no van poder dormir més. El vidrier avivà el foc, resplendint en les imperfectes cares de la matinada guaitant entre les mantes. La pastoreta es va llevar amb un parell d’àgils moviments, i amb la manta arropada a les espatlles anuncià en veu alta: --Jo me’n haig d'anar.--. L’ambaixadora va reaccionar ràpidament, contrariada per la decisió de la noieta. Li va demanar que per favor reflexiones tan apressada determinació, producte potser d’un desfici momentani. Ella era tan jove! Segur que no tindria massa problemes en refer la seua vida a la Vall, contava a més a més amb tota la seua ajuda, i si, transcorreguts uns mesos, malgrat tot insistia en la seua intenció, amb l’arribada de l’estiu podria marxar amb tota tranquil·litat i sense les preses que són sempre males conselleres. La xiqueta agraí la seua amistat, però sentia la imperiosa necessitat de muntar en una carrossa i continuar viatge, que per ella no finalitzava a la Vall. La van veure com es vestia, es penjava el sarró i s’acomiadava somrient, mirant-los un per un.\nAquella va ser l’ultima vegada que els va somriure. Més entristits si cap, van romandre sense dir res, temen les primeres hores del dia. El xicot desolat, la va acompanyar fins baix a la cruïlla, la seguia pel mig de les carrosses, mentre ella, buscant lloc a la caravana, feia preu amb els ajudants. La veia anant de carreta en carreta, els cotxers quasi no l’entenien, els carregadors se la treien de sobre, els passatgers estaven aferrats als seus llocs. Ell la va agafar de la mà, duent-la fins un transport de càrrega d’una bòbila costanera. Als dos homes bruns que la menaven, no els hi feia res carregar amb la noia, això sí, la van advertir de la duresa del viatger, més lent i pesat que la més atrotinada de les carrosses. Ho va acceptar de bon grat, col·locant-se provisionalment en una punta del pescant. En uns segons la carreta enfilà la via. El recol·lector restà clavat en el mateix punt, perseguint-la amb la vista. La noia tragué el cap, girat enrere, acomiadant-se amb la maneta.\nEl pastor no va donar senyals de vida durant un mes. Un vespre el carter se’l va trobar a la taverna d’un poble, a les que es va afeccionar de seguida, gracies a l’èxit que les seues narracions de l’odissea tenien entre la concurrència d’ambdós sexes; ben sabuda és la incontenible curiositat femenina per la novetat, més parlant d’un home persuasiu i jove, que dia a dia anava engrandint la seua fama d’amant, si no exquisit, sí, diferent. Reputació que consolidava amb els freqüents visites per tots els indrets de la Vall.\nMalauradament, abans del que hagués desitjat, la seua estela es va apaivagar, i les dones el veien ja com l’amic missatger xerraire, dels que es pot confiar pels assumptes més delicats, disposat sempre a fer-te un favor. Aquesta transició solitària l’amargà un llarg hivern, per això quan va arribar la primavera, inicià una temptativa amb la segona filla d’una venedora de les serres baixes superiors. Amb els bons ulls de la sogra, que el va recomanar entre els seus companys del mercat, cosa que el va fer prosperà saborosament, a ell al que els diners mai li havien fet perdre el cap, diria que conservava tota sencera la paga del recol·lector, perquè desprès se la va gastar comprant un terreny i edificant una sumptuosa mansió, no a la capital, cosa quasi bé impossible per la falta de sol edificable i perquè les cases es transferien per herència o per donació, però sí en un pròsper poble del final de la Vall, ja que a la tardor següent es van celebrar les núpcies al poble d’ella, una aldea de les serres baixes superiors, que distava a dos jornades de la Vall.\nDoncs el pastor li va dir que estava bé. Poca cosa més poder escoltar aquell vespre, de tan lacònic personatge. Ell tampoc s’hi va esforçà gaire, alguna senyoreta impacient esperava de les seues atencions. Mes amb el temps i els continus vaivens del carter, fortuïtament coincidien, quasi sempre en una casa de meditacions o en uns dels monestirs en els que el pastor es recloïa llargues temporades. Poc a poc cultivaren una lleial amistat basada en confidències que no més ells podien compartir.\nEnrenou, tràfec de patges i criats enfardellant els baguls dels seus amos. Els experts pronosticaven l’imminent arribada de les grans nevades, ho llegien als senyals. Coincidia també amb la intuïció del Mentor del Priorat, en curta estada a la capital, compartint uns dies amb els amics. L’encarregat s’ho mirava amb cara de felicitat. L’únic que seia tranquil esperant el sopar era el recol·lector, amb el qual, en només una estona havia establert una falsa fraternitat. Fins i tot es mostrà molt servicial, quan els comarcals van compartir la catifa del noi. L’alegre desimboltura dels cambrers, contrastava amb els nervis i les preses dels qui ho endreçaven tot per poder sortir abans de què és fes de dia, i l’ensopiment regnant del grup dels predilectes de protocol. Llevat el xicot, la resta no menjà gens. Havent sopat el patró va repartir una bossa de monedes a cadascú. Era una bona quantitat, l’estipulat i un sucós suplement. Un va obrir la bossa contant les monedes, sense captar el seu valor real. --És un bon pessic, amb això podeu viure tot l’any sense treballa, ja m'ènteneu—. Estava ufanós, llàstima que la duresa del metall li tustés el rostre, va ser el pastor que li llançà la bossa a la cara:--Tros de rabassa podrida, tu t’has pensat que hem vingut aquí per aquestes monedes merdoses.—El Recol·lector, fos com fos, volia suavitzar la situació, sabia que sortiria molt mal parat d’un altercat amb els estrangers, ja havia passat per la Junta de puntetes, cosa que encara ara no s’explica. Amb les arts que havia estudiat de petit, intentà primer aplacar l’emprenyament del pastor, per anar després enaltint l’ànim dels comarcals. Aquí es va quedar a mig camí, la nova ambaixadora es retirà al dormitori acompanyada de la pastoreta, el pastor va sortir a donar un vol, el carter va anar a fumar al reservat solitari de sota les escales.\nSol, amb el vidrier, aquest li interpel·là abans de pujar: --Tu ja sabies des el primer dia, que ens van trobar allà dalt a la teua balma fumada, que mai tornaríem a veure les nostres famílies, no?— A lo que ell contestà amb un curt i estranyat: sí. Els dos muntaners restaven sols, isolats un sense l’altre a la sala menjador. Curiosa l’enrevessada condició humana: en les poques jornades compartides, tots dos s’havien apercebut de què malgrat desenvolupar oficis paral·lels, mai congeniarien. Tampoc eren enemics, tant sols era impossible qualsevol correspondència mútua, les etèries connexions que orquestren les relacions entre les persones, els conjugaven en contra, en fi no es pot agradar a tothom.\nMuricecs de faula\nViatja pels cairats i vaja, si volaràs. Vola que tremolaràs d'impaciència, tremola dalt de la mola i bategaràs... Aquest paio no el deixa reposar. Es desplacen les nits amb lluna a mercè dels rapinyaires, parant-se ara aquí, ara allà, sense cap criteri prefixat. Foten un tom de collons, per tan sols anar escoltar un jovenot, que diu que és un virtuós del biosonar, quan a la poca estona no et fot més que mal de cap. El paio xerra com un borinot vaguerós, a més a més el moniato espera resposta, lo que obliga al Myotis a participar mínimament de la conversa, amb perceptibles signes d'aprovació; millor donar-li la raó, que no pas portar-li la contraria, a veure si així se li esgoten els aforismes, i amb tanta mudança es constipa i se li espatlla la xerrera.\nMai tant: --En un començament ens hem d'ajuntar per fer coses petites, perquè si fem coses massa grans ens enganyaran sempre. Després, quan sapiguem fer molt bé les coses petites, les coses grans ja no ens semblaran tan grans, i els mal parits que ens volien enganyar seran uns inútils davant dels nostres humils ulls.-- I així continuadament, sols va callar l'estona que estaven escoltant aquell artista de la balma de gres gris de gra gros. Imaginat, estaven en un bosc de ribera amb còdols als cingles, van passar pel gres i ara paren per argiles desplomades. Aquest paio es pensa que ha descobert la sopa d'all, un s'ha de guanyar les garrofes. Ja es pensa que mai arribarà a veure al Ferradura del Mig.\nS'han cruspit més de mil mosquits amb una estonada, una barbaritat. El paio a més a més de ser un pedant pudent, és afortunat. Diu que avui reposaran en una balma d'altar i bastiment i demà faran cap a l'abric del Ferradura del Mig. Lo de la porta no li agrada gens, no en vol saber res dels camallargs.--Res, sol hi van de vespre a tardor, per fer cures quan se senten fotuts.-- Si més no, ja ha deixat en pau les coses petites, com amb allò de polir l'us de l'eco-localitzador per no interferir en altres ratpenats menys experts. Al torracollons aquest, li falta un bull!\nEl lloc es prou agradable, de bon matí no es nota, però el sol penetra com un focus a ran de mig dia, il·luminant el marc del presbiteri amb foc d'encenalls. Sol li faltava això!\nA.C.J. ----- SIS (quaranta-cinquè)\nDe nou a la sala de parlaments, els expedicionaris van ser rebuts per set dels Membres de la Junta. Primer els van felicitar per l’èxit de la seua empresa, després van invitar al recol·lector a abandonar la sala, ja que la seua participació no era necessària. Un dels Membres s’interessà per l’estat de la seua família a ultramar i pels seus plans de regressar amb ells, a lo que el xicot contestà que si tot anava bé, encara trigaria un parell de primaveres a veure’ls. Una vegada sense la presència del recol·lector el portaveu de la Junta començà, punt per punt, a notificar les seues deliberacions. Els explicar amb rigor empíric, de la impossibilitat de reobrir immediatament els vincles amb la Contrada, tot apuntat que no era un procés irreversible, però la casualitat que els havia facilitat el pas, aquest hivern, difícilment es tornaria a repetir en el transcurs de moltes vides humanes consecutives; calia respectar els cicles atmosfèrics. Malgrat això, i gracies a ells, estarien llestos i atents quan el canvi climàtic l’afavoreixi. Van dictaminar que la senyora trementinàira ocupes el càrrec d’ambaixadora de la Contrada a la Vall, una tasca per la que tindria de preparar a la seua descendència, a més el seus coneixements sobre el llenguatge de tot tipus de boscos, enriquirien la saviesa dels especialistes de la Vall, als quals s’afegiria, sinó hi havia cap inconvenient per la seua part. Ella es va sentir afalagada, l’únic és que ja es trobava en els límits naturals per la concepció. Aquest no era problema, sempre podria adoptar un deixeble al que ensenyar la idiosincràsia de la Contrada, el fonamental era que la minsa vida humana no fracturés l’esforç, que ells havien destinat a transmetre la seua cultura més enllà de la serralada”. A continuació el portaveu es dirigí al carter, estaven molt interessat en la seua feina, sempre deficitària de prou efectius a la Vall, i mentre se’n anava fent amb els mètodes, camins i destinacions, li agrairien què estigués en disposició de l’Arxiu de la casa de la Junta, que prendria nota acurada de tota l’aventura viscuda, que sense dubte seria motiu de consulta per les generacions futures. A la resta els va donar la benvinguda com habitants de la Vall amb tots els seus drets, obsequiant-los amb una mena salconduit, que els solucionaria els petits contratemps que les hi poguessin sorgir, durant els seus primers mesos d’estança a la seua nova terra.\nDoncs així van quedar les coses. Van eixir en un silenci sepulcral de la Casa i lentament avançaven pel carrer sumits en les seues reflexions, quan el pastor va ser el primer en saltar: --Que s’han cregut aquests menja-pedres, a mi no hi ha ningú que em dicti la vida--. El vidrier per la seua part estava capficat en el pensament que mai més tornaria a veure al seu millor amic, aquella maleïda inflamació del genoll... ell mateix va estar a un punt de no anar-hi, encara es tenia que desfer el cosit d’un trep al polze, que duia embenat des de la setmana abans d’allunyar-se per sempre més de la seua Contrada. -–Aquest mateix estiu podem creuar el Pas entre els Marbres i els Gresos, no tinc res més a fotre jo en aquesta vall tancada. Que em dieu?--. La senyora trementinàira havia partit saben què podria ser un viatge sense retorn, i passant els dies en el seu interior creixia el sentiment que mai més compartiria sapiència amb les seues companyes. Ella no tenia família, els seus estudis l’havien absorbit tot el temps, inclús estava una mica feliç: des de la intimitat se li havia encès la llumeta d’engendrar una nova vida.


TALLER DE L'EVA: de febrer 2014\nNOVETAT: Magazine VEO VEO !!!\nI després de la ressaca del dijous llarder.....\nNOVETAT !!! A PARTIR D'ARA, EL TALLER DE L'EVA ÉS DISTRIBUIRÀ LA REVISTA TRIMESTRAL VEO VEO ! (http://veoveomagazine.com/)\nLa coneixeu ? feu un cop d'ull a la seva web i en sabreu moltes més coses ! És la revista ideal per a totes aquelles persones que no podem tenir les mans quietes !!\nSi veniu al taller, la podreu fullejar.\nI una altra novetat al taller: el darrer llibre de Francesca Ogliari (Shabby Home): el bosque encantado\nNo us el perdeu, hi ha projectes molt originals !!\nI ja el tenim aquí !!! Demà, com sabeu, serem el taller de les 10 del matí a les 7 de la tarda !!! Que què farem ? L'Eva Gustems ens impartirà un monogràfic molt, molt interessant : Cèltic + aplicacions.\nAquests dies, de fet, hem fet molts, molts treballs dissenyats per ella. Demà, també ens ensenyarà els seus darrers treballs i, com sempre, al taller podreu comprar tots els seus kits.\nTreballs fet aplicació de punt amagat...\nTreball fet amb aplicació amb punt de trau...\nPublicat per TALLER DE L'EVA a 13:23 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: Eva Gustems, MONOGRÀFICS, VEO VEO MAGAZINE\nDe tot i molt ,......\nI mentre l'Ivet marxa amb els seus quilts a l'esquena....\nLa Neus ha acabat el seu coixí-manta !!\nConeixeu els coixins-manta ? Són coixins, que quan els obrim, es converteixen en una manta !!!\nMireu l'explosió de color d'aquest sampler quilt !\nI l'estrella de vuit puntes, que està a punt per viatjar cap a Sevilla !!!\nI cada dijous, de les classes de mitja i ganxet, ja comencen a sorgir treballs amb inspiració primaveral !\nUna altra alumna continuant el seu projecte Dear Jane. Com sempre, impressionant !!! Us recordo que el quilt Dear Jane data del 1860 i arreu del món es reproduït per milers de quilters !! Al taller, tenim unes quantes clientes i alumnes que l'estan reproduint amb retalls de teles que els han quedat d'altres treballs.\nI finalment..... Sabeu què serà això ???? ... Té a veure amb un conte molt conegut !!!\nPublicat per TALLER DE L'EVA a 19:30 2 comentaris:\nEva Gustems & Ivet !!!\nL'Ivet està molt orgullosa del seu primer quilt.... (I realment ho pot estar !!) Tot cosit amb teles BATIK. És un regal per a una persona molt especial....\nI del seu segon quilt !!! Dos estils completament diferents perquè són dos regals per a dues persones també molt diferents !!! En aquest cas, cosit amb teles JAPONESES.\nUs agraden ???\nUs recordo que aquest proper dissabte dia 1 de març, tindrem a l'Eva Gustems (www.evagustems.com) al Taller de l'Eva impartint un monogràfic (cèltic + aplicacions). Hem tingut tant èxit de convocatòria, que, com a molt, podem fer-hi entrar una altra persona. Per tant, si t'animes, encara tens la oportunitat de poder-ne gaudir !!! (inscripció: tallerdeleva@gmail.com)\nDe tota manera, si no pots assistir al monogràfic però t'interessen els kits de l'Eva Gustems i vols veure alguna novetat (exclusiva !!!), et pots apropar al taller el dissabte dia 1 de les 10 del matí a les 7 de la tarda i els podras comprar i/o gaudir d'alguns dels seus treballs exposats.\nPublicat per TALLER DE L'EVA a 23:20 1 comentari:\nEtiquetes de comentaris: Eva Gustems, MONOGRÀFICS, TREBALLS ALUMNES\nClasse de mitja i ganxet en imatges\nLa classe de mitja i ganxet al Taller de l'Eva\nPublicat per TALLER DE L'EVA a 12:38 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: MITJA I GANXET, VÍDEO\nEns has vist ?\nEns heu vist al MesOsona ????\nPublicat per TALLER DE L'EVA a 10:47 Cap comentari:\nSempre hi ha una primera vegada.....\nOOOOHHHHH........ Primer encoixinat lliure a màquina (que ja està dit !!!).....\nNou producte a la botiga: caixes de fils de llana AURIFIL, colors seleccionats per la quilter Marianne Byrne.\nIdeals pels vostres treballs de punts de brodat\nL'Ester els podrà gaudir quan avanci la seva funda de llibreta......\nI la Montse, mentre continui amb el seu treball de sobretaula, de la Yoko Saito\nJa sabeu que els brodats són una de les nostres debilitats....\nPublicat per TALLER DE L'EVA a 17:23 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: NOVETATS, TREBALLS ALUMNES\nLlana 15% de descompte !!!\nSabeu què és el que fem més aquests dies al Taller de l'Eva ??? Disfresses !!! A tort i a dret !!!\nde personatge manga....\nDe princesa del gel....\nFins i tot el vestit d'un Cap Gros !!!\nUs recordem que si sou un grup d'amics i voleu assessorament per fer la vostra disfressa, al taller el trobareu !! Us poseu en contacte amb nosaltres i la professora de costura, la Carme Pi, us podrà donar un bon cop de mà !!!\nPerò també, evidentment, seguim amb les classes de patch i de mitja i ganxet....\nI a partir d'avui, comencem els descomptes amb les llanes d'hivern !!! TOTES, TOTES les que queden, amb un 15% de descompte !!!!\nUs recordo que a la pestanya de cursos i monogràfics, trobareu la informació dels monogràfics previstos pels mesos de febrer i març. Us avanço que, tant pel de l'Eva Gustems com pel taller familiar de scrap, ja queden molt poques places !!!! Per tant, si us interessen, cal que feu la vostra reserva !!! (tel. 687918148 o bé a tallerdeleva@gmail.com)\nPublicat per TALLER DE L'EVA a 16:54 1 comentari:\nEtiquetes de comentaris: COSTURA, DESCOMPTES, llana\nMONOGRÀFICS FEBRER-MARÇ 2014\nJa tornem a ser aquí !!!! Hem gaudit de la Fira......\nI de París !!!!\nUns dies fantàstics !!!! I molt aprofitats !!\nI ara toca continuar amb la feina: nous treballs, noves propostes....\nAquest trimestre, de moment, tenim previstos tres monogràfics molt especials:\n15 de febrer: INICIACIÓ AL PATCHWORK (Matí, de 10 a 1. Preu: 15€)\nDissabte dia 1 de març: MONOGRÀFIC AMB EVA GUSTEMS !!!: (www.evagustems.com) 2 monogràfics en un: Cèltic + aplicacions. A mà o a màquina, tu tries) Preu: 70 € ( de les 10 del matí a les 7 de la tarda !!)\nNo us ho perdeu !!! A més, tindrem disponibles, tots els seus nous kits !!!\nDissabte dia 8 de març: TALLER FAMILIAR DE SCRAPBOOK\nAdreçat a mares, pares, nens, nenes, tiets, tietes....\nDe les 10 a la 1 del migdia\nPREU: 1 persona de la família: 35 €\n2 persones de la família: 55€\n3 membres de la família: 65€\nPublicat per TALLER DE L'EVA a 23:10 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: Eva Gustems, FIRES, MONOGRÀFICS, SCRAPBOOKING\nIniciació al patchwork


Tornen les Nits d'Estiu de FEDA amb concerts i visites al Museu de l'Electricitat\nEl tret de sortida serà el 19 de maig i la temporada finalitzarà el 23 d'agost amb la visita nocturna al Camí Hidroelèctric d'Engolasters\nTornen les Nits d'Estiu amb concerts, visites teatralitzades i proves d'enginy\nUn grup de persones a la visita nocturna al camí hidroelèctric d'Engolasters, l'estiu passat.\nActualitzada 09/05/2018 a les 13:56\nLes Nits d'Estiu arriben plenes de novetats. A partir del pròxim 19 de maig al MW Museu de l'Electricitat, petits i grans podran gaudir d'un programa molt complet: concerts, observació de planetes, proves d'enginy o visites teatralitzades són algunes de les activitats d'aquesta temporada. La visita teatralitzada a càrrec de Cristina Pericas, Natàlia Garrido i Iris Orriols donarà el tret de sortida. El 29 de juny els més petits podran gaudir d'un Escape Room Infantil on es divertiran realitzant proves d'enginy, teatre, comunicació i cooperació.\nEl mes de juliol aquells qui vulguin podran passar una vetllada a ritme de blues, ragime i gospel escoltant al trio acústic The Laguards al MW Museu de l'Electricitat o assistir a un concert de Landry Riba & Jordi Claret de l'ONCA.\nL'activitat estrella del programa és l'observació de planetes, que tindrà lloc el 2 d'agost i la nit del 12 d'agost, la més màgica de l'estiu amb les llàgrimes de Sant Llorens i l'observació de la pluja d'estels de la mà dels astrònoms del Parc del Montsec.\nFinalment, i per acabar la temporada de les Nits d'Estiu, el 23 d'agost hi haurà una visita nocturna al Camí Hidroelèctric d'Engolasters.\nLes visites són gratuïtes i es pot consultar tota la informació a la pàgina web de FEDACultura.\nEstem interesats en la sortida del dia 12 d'Agost per observar la pluja s'estels. Encara ens podem apuntar?


Herois de l'ajuda | Oxfam Intermón\nInici › Què fem › Herois de l'ajuda\nHerois de l'ajuda\n4 herois - 4 diputats\nL'Ajuda Oficial al Desenvolupament (AOD) d'Espanya està enfonsada sota mínims històrics. És equivalent al 0,12% de la Renda Nacional Bruta (dades 2015), molt lluny de l’esperat 0,7%; la retallada acumulada des dels màxims històrics de 2008-2009 arriba ja al 73%. Jasem, Saida, Mamadou i Patricia són supervivents i activistes; saben que la cooperació ha transformat les seves vides. I, després d'aquest primer impuls, ara són herois, persones capaces de canviar les seves comunitats. Els nostres polítics són conscients que la cooperació canvia vides?\nFacilitem 4 trobades amb l'objectiu d'aconseguir compromisos ferms i concrets per recuperar l’AOD espanyola de manera immediata i de forma realista: començant amb el 0,25% el 2017, seguint amb el 0,30% el 2018, el 0,35% el 2019 fins a aconseguir el 0,40% en 2020 per acostar-nos a la mitjana europea. Aquest camí de recuperació haurà de quedar fixat en el proper Pla Director de Cooperació espanyola per al període 2017-2020.\nAmb les seves decisions poden fer història.\nDades d'Ajuda Oficial al Desenvolupament de Espanya\nDarreres dades disponibles de 2015.\n% D’APORTACIÓ ESPANYOLA AL TOTAL QUE REP:\nImports totals de 2009 i de 2014.\nEl conflicte de Síria, iniciat el 2011, fa que aquest país necessiti més ajuda.\nComparativa entre 2009 i 2015.\nÉs d’Al-Ghouta (Síria), té 43 anys, viu refugiat en el camp de Zaatari (Jordània)\nQuan Jasem Al-Wrewir va fugir d'Al-Ghouta a Jordània en 2013va haver d'abandonar el seu negoci de tractament de residus, que havia creat feia més de 15 anys. Jasem era un pròsper empresari que gestionava sis abocadors que donaven ocupació a més de 200 persones. Ara, refugiat en Zaatari, aporta la seva experiència al campament creat al desert jordà per acollir a prop de 80.000 sirians que han fugit de la guerra. Jasem ha estat fonamental en l'establiment d'un sistema de reciclat innovador en el camp en el que hi participen 5 treballadors més. Malgrat que guanya en quatre mesos el que guanyava en un sol dia a Síria, aquesta feina l’ajuda a mantenir a la seva família.\n"Estic agraït a Oxfam per oferir-me l'oportunitat de treballar en el projecte de reciclatge i d'aprofitar la meva experiència anterior. El meu treball és difícil, però significa molt per a mi. No és només pels ingressos, sinó també perquè contribueix a protegir el medi ambient", diu Jasem.\nHi ha més de 65 milions de persones desplaçades al món. Fugen, buscant refugi. Gairebé 5 milions són sirians i sirianes que estan refugiats, com Jasem, en països veïns (Líbia, Jordània, Egipte, o Turquia) i altres 6,6 milions malviuen desplaçades al propi país. Mentre, per evitar la seva arribada a Europa, la UE ha decidit blindar les seves fronteres i Espanya no té una postura ferma. Com denunciem en el nostre informe, Espanya suspèn en la resposta a la crisi mundial de desplaçats.\nEl total d'ajuda humanitària espanyola ha passat de 319 milions d'euros el 2009 a 47 milions el 2015, la qual cosa suposa una retallada del 85%.\nVam viatjar a Grècia i Jordània amb les diputades Meritxell Batet (PSOE), Ione Belarra (Podem) i Patricia Reyes (C’s) perquè coneguessin la situació de primera mà i avancin en els seus compromisos amb la població refugiada. Aquestes són les seves impressions i compromisos:\nUn viatge a terres de refugiats sirians\nA l’inrevés d’Europa\nUna ruta entre dones\nLes diputades que representant els 3 grups parlamentaris han presentat una Proposició no de Llei sobre el rol d'Espanya per pal·liar la crisi de desplaçament global.\nLlegeix la nostra nota de premsa: Iniciativa parlamentària per les persones refugiades amb el suport d'Oxfam Intermón .\nDades d'Ajuda Oficial al Desenvolupament d'Espanya\n% D'APORTACIÓ ESPANYOLA DEL TOTAL QUE REP:\nViu en Wothie (Mauritània), té 42 anys. Impulsa els interessos d'agricultors i agricultores\nMamadou Ousmane va néixer i resideix a la regió de Brakna, on ha sofert recurrents sequeres i inundacions, agreujades pel canvi climàtic. Té al seu càrrec la manutenció de 15 persones, és el president de la cooperativa d'arròs del poble des de fa 4 anys i des de 2015 ha estat escollit membre del Consell de la Federació Nacional d'agricultors. Gràcies al suport material i tècnic d'Oxfam Intermón, a través de l'organització local AMAD, va aconseguir augmentar l'ingrés familiar en el 60%: obté vegetals durant tot l'any per alimentar a la família i un excedent per a la seva comercialització als mercats locals. A més ha aconseguit diversificar els cultius, ha pogut introduir farratge i els beneficis generats li han permès comprar bestiar per engreixar. Ara li agradaria ampliar el perímetre de la seva explotació, millorant la integració de l'agricultura i la ramaderia, de manera que pugui guanyar prou per satisfer les necessitats de la família en educació, salut...\n"Vull seguir desenvolupant l'horticultura i al mateix temps el progrés de cultius de farratge i la introducció de l'arboricultura. La nostra producció podrà proveir el mercat local. Els interessos dels petits agricultors no s'han tingut en compte als programes agrícoles de l'Estat (accés als material i el finançament). Amb la meva representació, vull anar portant tots aquests assumptes a l'oficina nacional", diu Mamadou.\nA Mauritània, la població depèn de l'agricultura i la ramaderia. El clima impredictible suposa que la seva subsistència perilla. És necessari invertir en sistemes agrícoles resilients al canvi climàtic, que mitiguin els seus efectes i facilitin l'adaptació de les comunitats agrícoles.\nAJUDA DESTINADA A FRENAR EL CANVI CLIMÀTIC\nEl canvi climàtic afecta més als qui menys culpa tenen i és responsabilitat dels països rics facilitar fons per a la seva lluita i adoptar polítiques que redueixin l'escalfament global. Espanya a la fi de 2016 havia dipositat menys de l'1% dels diners compromesos amb el Fondo Verd de lluita contra el Canvi Climàtic per al període 2015-2018.\nVam viatjar a Mauritània amb David Serrada (PSOE) i Elena Bastidas (PP). Canviaran la història els nostres diputats després de conèixer en Mamadou?\nAmb qui no es resignen\nUna bossa de llet al desert\nComparativa entre el 2009 i el 2015.\nViu a República Dominicana. Promou la participació social\nPatricia Gómez és responsable de Poder Social de Ciudad Alternativa. Des de la seva organització volen promoure l'articulació i participació de les organitzacions de la societat civil en xarxes i federacions per aconseguir la reforma de la gestió municipal; persegueixen aconseguir la consolidació de la governabilitat democràtica i la cohesió social a la República Dominicana i contribuir a l'enfortiment dels espais locals de diàleg entre la societat civil i les autoritats locals des de la perspectiva d'inclusió, de gènere i de co-responsabilitat.\n“És important definir polítiques afins a la realitat local, en les que hi participi la societat civil, incloent dones i joves, en la gestió municipal, que sigui transparent, vinculant; que incorpori estratègies de desenvolupament de qualitat i inclusives” ens explica Patricia.\nRepública Dominicana és un dels països més desiguals de Llatinoamèrica. Segons un estudi de la CEPAL, República Dominicana registra el coeficient de Gini més alt de Llatinoamèrica, empatat amb Hondures; també és, al costat de Costa Rica, l'únic país llatinoamericà en què la desigualtat va augmentar entre 2002 i 2013. Una societat civil informada, activa i amb presència als espais de decisió és fonamental perquè el creixement econòmic estigui a l’abast de les persones més desfavorides i els seus drets humans, socials i econòmics siguin respectats.\nAJUDA DESTINADA A LA SOCIETAT CIVIL\nEls fons de AOD espanyola destinats a l'enfortiment de la societat civil (incloent organitzacions que defensen els drets de les dones) han passat de 120 milions d'euros, el 2009, a 33 milions, el 2015, la qual cosa significa un descens del 73%.\nVam viatjar a República Dominicana amb Ana Belén Terròs (Podem) i Luis Miguel Salvador (Ciutadans).\nPatricia i l'altre illa\nRecuperar la dignitat perduda\nViu a Imi-n-Tanout (el Marroc), té 34 anys. Defensa els drets de les dones.\nSaida és muller, mare, propietària i directora de la seva pròpia guarderia i una de les dues úniques dones que formen el consell municipal d’Imi-n-Tanout, al Marroc. El seu activisme polític ve marcat amb molts obstacles i desafiaments, ja que les figures masculines són les que dirigeixen el lloc i les dones pateixen tot tipus d'abusos diàriament. Encara és molt difícil per a elles viure lliures i independents. Saida ha participat al programa AMAL - que significa esperança en àrab- on capaciten a les dones de les comunitats pobres per enfortir la seva confiança, el coneixement dels seus drets i les seves habilitats per defensar-los amb l'objectiu que es converteixin en lideresses i puguin reclamar el seu dret a la participació als espais de decisió i aconseguir canvis positius duradors.\n“Les restriccions culturals del meu poble mai s'han interposat en el meu camí i m'esforço per canviar la mentalitat de la gent perquè les dones rebin el mateix tipus de suport que els homes. Encara cal molt treball per millorar la vida de les dones.”\nLa Constitució marroquina de 2011 garanteix la igualtat entre homes i dones, no obstant això, els avanços reals són molt lents. Sobreexplotació laboral, salaris miserables i violència de gènere, són alguns dels problemes que suporten les dones al Marroc. L'enfortiment de les organitzacions de la societat civil és clau per poder empoderar a les dones com Saida i reforçar la seva veu per defensar els seus drets.\nAJUDA DESTINADA A PROGRAMES DE GÈNERE\nL'Ajuda Oficial al Desenvolupament espanyola destinada a programes de gènere ha passat dels 755 milions d'euros, el 2009, als 185 milions actuals, la qual cosa representa una retallada del 76%.\nJasem, Saida, Mamadou i Patricia són herois de l'ajuda. Han aconseguit superar barreres i exclusions i impulsar programes en benefici de la seva comunitat. La seva experiència i testimoniatge ens mostren la importància de la cooperació.\nPerseguim Més i Millor Ajuda. Defensem la cooperació. Volem més #HeroesdelaAyuda


Diari d'un mestre d'escola: "Austin Powers: International Man of Mystery" (1997) [25/05/2013]\n"Austin Powers: International Man of Mystery" (1997) [25/05/2013]\nPrescindible comèdia esbojarrada sobre el món dels espies amb un argument prou conegut i repetit en altres formats: persona que torna del passat i que ha d'adaptar-se a una nova realitat. Explotant al màxim l'estètica de la British Invasion dels anys seixanta i setanta, Austin Powers està format per diferents esquetxs que volen inspirar-se en les genialitats dels Monty Python però que es queden només en un conjunt de gags irregulars i més o menys divertits, bàsicament sobre sexe. Ni el director del film ni Mike Myers són anglesos, potser per això aquesta pel·lícula queda lluny de la gran comèdia britànica tipus Mr. Bean o The Ropers. Ideal per mirar un dissabte al vespre, amb amics.\nPublicat per Un mestre d'escola a 16:58\nEtiquetes de comentaris: Espies, Pel·lícules per al final d'una època, TDT, Vídeos


ESPAI NADAL JOVES | Xarxa Òmnia\nInici > Activitat punt omnia > ESPAI NADAL JOVES\nESPAI NADAL JOVES\nDia: dijous 23 de desembre de 2021 de 15:00 a 17:00\nComença el: dijous 23.12.2021 de 15:00 a 17:00\nGenerar un espai on els adolescents creïn vincles, es relacionin i desenvolupin les habilitats socials. Fomentar l'ús de les TIC. Afavorir la participació dels infants mitjançant la realització d'activitats socioeducatives. Detectar les necessitats del col·lectiu i establir una metodologia per garantir-ne la cobertura.\nDurant el període de les vacances escolars de Nadal, es duran a terme tallers i activitats de caire lúdic amb els adolescents del poble. Aprofitant l'espai es garantirà la detecció de les seves necessitats, establiran vincles amb l'entorn i el grup d'iguals i es fomentarà l'ús de les TIC.


INTERCANVIS PENEDÈS-MENORCA: de gener 2009\nESPAI DESTINAT A PENJAR TOT ALLÒ QUE TÉ A VEURE AMB ELS INTERCANVIS ENTRE ESCOLES DE MENORCA I L'ALT PENEDÈS.\nPRESENTACIÓ de La Mola\nPer fi!! ...entre les ventolades i el pes del video... hem tardat un munt.\nPerò ara ja està. Aquí el teniu.\nJa podem dir que ens coneixem tots i totes?\nUS HA AGRADAT?????\nLa música és d'en Toni Xuclà.\nEtiquetes de comentaris: comparTICnt, la mola\nPRESENTACIÓ DE 6èB\nAquí teniu el vídeo on ens presentem, esperem que us agradi.\nPresentació 6èB from Ger Carreras on Vimeo.\nEtiquetes de comentaris: comparTICnt, menorkings\nPRESENTACIÓ DELS ALUMNES DE 6èA DEL CP MARE DE DÉU DE GRÀCIA\nUntitled from Carol Pons on Vimeo.\nHola a tots i a totes. Som els alumnes de 6èA del CP Mare de Déu de Gràcia. Si voleu conèixer-nos un poquet aquí teniu el nostre video de presentació.\nEtiquetes de comentaris: comparTICnt\nLA FESTA DEL PARC\nDesitgem que us vagi molt bé la sortida a S'Albufera.\nNosaltres ja vam fer la visita al nostre parc el mes de Novembre, aprofitant que era el dia que feien la festa de les escoles del PARC, que es diu VIU EL PARC.\nAbans de la sortida van venir dos monitors a l'escola i vam fer un joc per coneixer la xarxa de parcs naturals de la DIPUTACIÓ DE BARCELONA. Aquesta xarxa, a la que pertany el nostre parc, pretén connectar tots els espais naturals, agraris i forestals protegits, de la regió metropolitana de Barcelona.\nEn aquella sessió amb els monitors, vam poder aprendre què era un espai natural protegit: com es protegeix, quines coses no s'hi poden fer, per a què serveix ...\nPel què fa el parc del Garraf vam poder recordar alguns dels animals més significatius del parc (el teixó, la tortuga mediterrànea, el porc senglar, l'àguila de cua barrada, la guineu , els ratpenats, ...), les plantes més importants, (el margalló, el cirerer d'arboç, el càrrix, els pins, el lliga bosc, el bruc d'hivern.....)\nUna altra característica del Garraf és els carst, el fenòmen d'erosió de la pedra calcàrea que provoca que en el territori hi hagi moltes coves i avencs i d'altres cavitats subterrànies.\nLes característiques d'aquesta mateixa pedra ha fet que les persones l'hagin fet servir per fer construccions com els murs de pedra seca, barraques de vinya, pous, corrals, o com a matèria primera com el forns de calç.\nTambè ens van explicar que tot i que al parc no hi ha hagut mai molta presència humana, hi ha força restes que ens demostren la seva història (l'hospital medieval d'Olesa, el castell d'Eramprunyà, mines prehistòriques de Gavà, ... masos, corrals,...)\nSi cliqueu aquí, podreu veure unes imatges de la sortida de les escoles al Garraf.\nMarc, Mercè, Fèlix, Sergi, Maria.\nEtiquetes de comentaris: comparTICnt, Garraf, la mola\nPREPARAM LA SORTIDA A S'ALBUFERA\nAvui ha vingut una monitora del Parc Natural de S'Albufera. Ens ha explicat que un Parc Natural és un espai protegit. S'Albufera des Grau és un dels embassaments més grossos de les Balears, per açò vénen moltes aus migratòries a descansar i reposar forces.\nEn unes diapositives ens ha mostrat fotos d'aus com l'agró blanc, la fotja, el corb marí, el soterí petit... La nostra preferida és el corb marí, que a Menorca el coneixem com "cagaire" (a la foto en podeu veure un).\nTambé ha xerrat de la importància del sistema dunar, amb dunes mòbils i fixes i els seus tipus de vegetació.\nEl més curiós és que s'Albufera, de vegades té l'aigua quasi dolça i d'altres, salada. Açò és degut a que l'aigua de la mar connecta amb s'albufera per la "gola", que és com un canal on s'ajunta aigua dolça amb salada.\nSi plou molt, com enguany, baixa el nivell de salinitat; en canvi a l'estiu, puja.\nTot açò ho veurem a l'excursió de la setmana que ve. Us tindrem informats!\nPaula, Marc, Marina i Clàudia (6èB)\nEtiquetes de comentaris: comparTICnt, menorkings, S'Albufera\nComparTICnt Penedès i Menorca\nHola a tots, nous i coneguts!\nEls de Menorca, seguim essent els mateixos, però a més hi hem afegit una altra classe, el 6èA. En aquest moment no tenim fotos actuals dels grups, però prest ens coneixerem amb les activitats que penjarem al Moodle.\nTenim moltes ganes de conèixer El Garraf i també d'explicar-vos com és la nostra Albufera. Aquí tenim un mapa per començar a situar-nos:\nQUÈ HEM ET?\nParticipants i treballs\nFestes, costums,... dites.\ncomparTICnt espais mediterranis\n5èA (2) Alt Penedès (8) Aps Banc de Sang (1) BIrribus dimonis (4) cacera (1) cançons (1) comparTICnt (20) Contes Encadenats (1) (4) Contes Encadenats (2) (2) curs 10-11 (8) Curs 11-12 (1) Els àlbers (3) Els roures (1) festes i celebracions (3) Garraf (8) la mola (22) Menorca (7) menorkings (14) Mola i Montau (2) Olesa (4) plantes (1) Presentació 5èB (1) Rondallaires. (1) S'Albufera (7) Sectors (8) sortides (1) vocabulari (1) wiki (1)\nPRESENTACIÓ DELS ALUMNES DE 6èA DEL CP MARE DE DÉU...\nColònies a Can Grau\nEXPLIQUEM L'EXPERIÈNCIA 07-08\nORATGE n.29 desembre '08. EXPERIÈNCIES\nGUIX-TIC n.27 maig'09. SUPLEMENT 354\nSeguidors i seguidores...\nQuant a nosaltres.


Justícia i Pau - En record de la Pepa Ballada Serra\nAhir dia 20 de juny, va morir la nostra companya i amiga Pepa Ballada Serra (1921-2016), membre destacada de Justícia i Pau de fa més de trenta anys.\nNascuda a Sant Celoni, l’any 1922 però resident a Barcelona, va entrar en contacte amb Justícia i Pau en els anys 80. La seva primera implicació va ser la responsabilitat d’impulsar i gestionar l’Arxiu de Documentació de l’entitat. El 1989 va iniciar, juntament amb altres companys preocupats per la pobresa i l’exclusió social, la Comissió de “Quart Món” de Justícia i Pau, dedicada durant més de vint anys a sensibilitzar socialment i a denunciar aquesta problemàtica. Els seus coneixements sobre aquesta realitat (fonamentats en el contacte directe, doncs escoltava activament qualsevol persona que li demanés ajuda), la seva generositat, la seva empenta i el seu inconformisme la van convertir aviat en un dels motors de la Comissió. Va treballar incansablement en l’organització de les trobades convocades per Justícia i Pau amb entitats del mateix camp i amb grups polítics anomenades “Parlaments de la Fraternitat”, així com en molt diverses campanyes, exposicions i manifestacions, com també anualment en les “Jornades de Quart Món de Justícia i Pau”.\nDes de Justícia i Pau volem expressar el nostre agraïment i admiració per la seva immensa tasca, que sempre ha estat i serà un referent per nosaltres. La tindrem sempre present en el record i en la nostra pregària.\nEl funeral tindrà lloc demà dimecres, 22, a les 10h, al tanatori de les Corts de Barcelona.\nParaules de l'Arcadi Oliveres, ex-president de Justícia i Pau Barcelona, durant el funeral.\nQuè en direm de la Pepa Ballada i Serra en el moment en que deixa aquesta terra?\nSense voler caure en exagerades lloances que se solen donar en actes de comiat, crec que val la pena posar de manifest alguns elements destacats de la seva vida, que ens ha tramès, com a important herència.\nEra, sobretot, una persona de caràcter, que defensava amb força les seves idees i propòsits, però sempre oberta al diàleg i al respecte per qui tenia al davant. També cal ressaltar la seva voluntat reivindicativa en favor dels seus companys, com va demostrar cooperant activament en les lluites que duien a terme els funcionaris de l’Ajuntament de Barcelona en el que havia treballat.\nA Justícia i Pau, varem tenir l’oportunitat de gaudir d’una Pepa en plenes facultats, quan s’encarregà de promoure els Parlaments de la Fraternitat, juntament amb en Sebastià Benet i també de la posada en marxa d’una premonitòria Plataforma pel Dret a un habitatge digne que en una acció col·lectiva empresa per Justícia i Pau, Càritas, UGT, CCOO, OCUC i FAVB, pretenia evitar, ja molt abans de que fos un concepte generalitzat, els desnonaments i la promoció, en canvi, d’un Fons d’habitatges de lloguer social. Afortunadament, aquí ens acompanyen molts del membres d’aquella comissió de treball i perquè no dir-ho?, d’il·lusions compartides.\nAmb discreció, ajudava a tothom qui podia i practicava una caritat propera derivada d’una fe viscuda interiorment i d’una manera constant. Per altra banda no podem oblidar el seu infinit afecte cap el país en el que vivia i havia nascut. Encara en la darrera conversa que vaig mantenir amb ella fa unes tres setmanes em va demanar pel futur d Catalunya com si jo, pobre de mi, en podés saber quelcom. Però fos com fos la seva visió era clarament esperançada.\nAcomiadem doncs a una persona quina vàlua és indiscutible. Com em comentava el seu nebot Jordi era peça angular de la seva família, una germana incondicional, una amiga amb capacitat de convocatòria i, d’una manera molt especial, una ànima engrescadora, en favor dels projectes que implicaven a la gent i que ajudaven clarament a resoldre problemes.\nBon viatge Pepa que segur que el faràs mirant ben amunt però trepitjant al mateix temps, la terra amb els peus.


Les empreses de la Marina Alta i la Safor uneixen forces – Ràdio Pego\nLes empreses de la Marina Alta i la Safor uneixen forces\n20 de febrer de 2008 Sara Garcia 0 Comment\nTotes dues coincideixen a afirmar que el límit provincial ‘no té cap sentit’. A més ambdós patronals una inversió real en infrastructures que millore la comunicació entre les dues comarques, amb projectes paralitzats des de fa anys com són el tren Gandia-Dénia i alternatives a la N-332 i l’AP-7. L’empresariat de la Marina Alta i de la Safor s’han posat a treballar en la tasca d’estretar llaços per damunt dels límits geogràfics que separen a les dos comarques en els mapes. Les dos federacions d’empresaris han iniciat un període de col•laboració i treball conjunt per a incentivar les relacions empresarials entre les dos comarques i, al mateix temps, potenciar els seus entramats econòmics. I per a això, reivindiquen alguna cosa que resulta essencial per a facilitar eixa tasca: que les administracions acaben amb la situació de males comunicacions entre la Safor i la Marina Alta.\nLes directives del Cercle d’Empresaris de Dénia-Marina Alta (Cedma) i de la Federació d’Associacions d’Empresaris de la Safor (FAES) van mantenir ahir una primera reunió a la capital comarcal. I els presidents d’ambdós entitats van coincidir a posar en dubte el límit provincial que separa a ambdós comarques. És una “línia invisible”, segons va dir el president de FAES, Enrique Orihuel, per la qual cosa les dos patronals treballaran a fi d’intentar resoldre els “problemes conjunts” i abordar “projectes de futur” igualment comuns. L’empresariat de la Marina Alta i la Safor, va afegir, “no podem estar per més temps separats”.\nTambé contundent es va mostrar el president de Cedma, Miguel Agulles. “El que no pot ser -va assenyalar-, amb l’afinitat de caràcters de la nostra població, amb l’actitud que tenim els uns amb els altres, és que dos comarques juntes estiguem separades per límits geogràfics de províncies que no tenen de per si cap sentit”.\nEn la primera reunió conjunta d’ahir es van perfilar ja algunes de què seran les prioritats d’acció conjunta d’ambdós patronals. Per damunt de totes destaca la necessitat compartida que es milloren les vies de comunicació entre ambdós comarques, “tant viàries com ferroviàries”, va concretar Agulles.\nEls empresaris tindrien també molt a guanyar si es materialitzaren dos de les més importants reivindicacions socials: la connexió per tren entre Gandia i Dénia i la millora de les carreteres entre les dos comarques; en l’actualitat, les vies de circulació principals són una carretera nacional 332 insegura, lenta i sovint col•lapsada, i una alternativa , l’AP-7, de peatge.\nPerò les insuficients comunicacions entre la Safor i la Marina Alta no són l’única preocupació de l’empresariat. I així, Orihuel i Agulles van concretar altres de les problemàtiques i reptes en què s’haurà de treballar. El difícil moment econòmic que travessen alguns sectors econòmics -el de la construcció, segons va concretar el president de FAES-, requerirà d’accions concretes; i sobretot serà necessari, segons va dir Agulles, implicar-se per a potenciar el “motor que mou l’activitat empresarial de les dos comarques: el motor turístic”.\n← Resultats de pilota segona setmana de febrer. Properes partides\nMés del 87% dels usuaris del Taller d’Ocupació d’Ajuda a Domicili han aconseguit un treball →


“Les dades de milions de ciutadans estan exposades”\nLes noves tendències de la cibercriminalitat\n38 anys, de Sabadell\nA quins riscos estem exposats els ciutadans europeus del segle XXI?\nLa que és la nostra principal fortalesa també és la nostra debilitat. La connexió dels sistemes informàtics a Internet i el conegut com a núvol s’han convertit en part vital del nostre dia a dia però també en una amenaça.\nEls freqüents forats de seguretat dels programes i la complexitat legal de les lleis que han fet prevaldre la privacitat de l’individu dificulten la investigació i la persecució dels delictes i són la nostra principal vulnerabilitat.\nÉs a dir, que facilita l’activitat dels cibercriminals?\nSí, els criminals busquen comprometre la


HISTÒRIES DE LA HISTÒRIA (DE LINCOLN A BIN LADEN)\nDes del seu naixement, el cinema s’ha convertit en un art i un entreteniment de masses enormement influent. I geogràficament, no hi ha dubte que Hollywood ha esdevingut el seu principal centre productor i difusor. Potser per això, la gent de la resta del món coneixem a vegades menys detalls de la nostra pròpia història local que no pas de la jove història dels EUA, abastament explicada en gran nombre de produccions cinematogràfiques. Qui pot dir avui dia que desconeix: La seva lluita per independitzar-se de la metròpolis britànica (i és que ja fa molts anys que els pobles exerceixen el dret a decidir sobre el seu territori, ara sortosament de manera pacífica); la colonització de l’Oest; la seva participació a la segona Guerra Mundial o al Vietnam; la Guerra Freda; la cursa espacial; les seves lluites electorals (amb escoltes i corrupteles incloses); els magnicidis, i tots els seus personatges històrics que han destacat (per bé o per mal) en qualsevol àmbit de la vida ...\nEn aquesta línia de didactisme cinematogràfic (més o menys rigorós i lúdic) es situen 4 de les principals cintes que han competit amb més o menys fortuna als Oscar d’enguany: Argo, La noche más oscura, Lincoln i Django Desencadenado; que incideixen en dos grans temes del país que ara presideix Barack Obama: L’islamisme i l’abolició de l’esclavatge.\nÉs una evidència que des dels atemptats de les Torres Bessones, la posterior invasió de l’Iraq i l’enviament de tropes a diverses zones de l’Orient Mitjà, el món islàmic ha adquirit un protagonisme superlatiu a la realitat nord-americana. I això ha tingut una translació immediata en el setè art. Els darrers anys, una quantitat ingent de films han abordat aquesta circumstància des de diverses vessants: United 93 (Paul Greengrass), Fahrenheit 9/11(Michel Moore) o World Trade Center (Oliver Stone), pel que fa als atemptats i les seves causes; Syriana (Stephen Gaghan) o The Green Zone (Paul Greengrass), retratant els grups especials i l’espionatge; Jarhead (Sam Mendes) o El Valle de Elah (Paul Haggis) amb els efectes sobre els soldats de primera línia; Leones por corderos (Robert Redford) o W (Oliver Stone) incidint les manipulacions polítiques ... Però un dels noms més destacats en aquest afany ha estat sens dubte el de Kathryn Bigelow, que l’any 2010 va arrasar en la cerimònia dels Oscar amb En tierra hostil, magnífica dissecció del dia a dia d’un grup d’especialistes en desactivar bombes, el perill, la insensibilització progressiva, els efectes psicològics, i que alguns no van saber apreciar acusant-la injustament de pro bel·licista i demagògica. Ara, aquesta mateixa directora, ens ofereix un apropament a la recerca i captura (o execució) de l’home més buscat de les darreres dècades: Osama Bin Laden.\nLa noche más oscura, com no podia ser d’altra manera, també ha aixecat certa polseguera ideològica, entre d’altres no defugint el tema de la tortura. De fet, la primera escena ja ens mostra amb tota cruesa un interrogatori en el qual s’empren tota mena de mètodes de persuasió violenta. Això, es contraposa amb els atemptats de l’altra banda i la corresponent pèrdua de vides humanes, sovint civils innocents. Intentant veure el film sense prejudicis, costa trobar un posicionament tendenciós o propagandístic, sinó que més aviat sembla que la intenció sigui simplement mostrar la manca de sentit de les accions i les raons d’uns i altres. Però en cap cas, la localització final del líder d’Al Qaeda, es pot interpretar com una justificació dels actes previs per arribar-hi. Potser el que passa és que Bigelow, ja des dels seus inicis, ha mostrat un ull privilegiat pel retrat de la violència i les escenes d’acció, sobretot des del punt de vista estètic, fet que es pot confondre amb una certa fascinació. I això, per molts, ja és signe de cinema de dretes i reaccionari. Una mica com li passava a John Ford i els seus westerns, que sempre eren acusats de maltractar el poble indi i lloar excessivament el militarisme de la cavalleria. Perquè quants directors avui en dia són capaços de filmar amb el seu pols narratiu i to documental, la llarga escena final de l’assalt a la casa del líder islamista.\nPerò per sobre de tot això, la directora i el guionista Mark Boal (periodista que va participar també en la gestació de La noche más oscura i El Valle de Elah, basant-se en experiències personals sobre el terreny), estan interessats en narrar amb detall la trajectòria vital i emocional de l’agent Maya. I com passa de ser una simple professional de la CIA molt capacitada, a convertir la recerca de Bin Laden en una obsessió personal, que la persegueix les 24 hores del dia, fins que finalment aconsegueix el que cap dels seus superiors o companys havia assolit. Una dona triomfant en un món dominat pels homes, com la mateixa directora. I per encarnar-la, ningú millor avui en dia, que Jessica Chastain, que en un parell d’anys s’ha convertit amb treball, excel·lents eleccions i unes dots interpretatives privilegiades, en una de les millors actrius dels darrers lustres.\nI per entendre els antecedents de l’escenari que es retrata a la cinta de Kathryn Bigelow, un bon complement és sens dubte Argo, que ja des del pròleg, t’explica els interessos nord-americans a l’Orient Mitjà, i les complicades relacions amb alguns països, que en aquest cas van desembocar en la pujada al poder de Jomeini a l’Iran i la crisi dels hostatges. La cinta és realment excel·lent, i Ben Affleck demostra les seves capacitats com a director amb una recreació extremadament versemblant, amb un guió sense fissures i un domini de la tensió ambiental poc freqüents. I no m’estenc més perquè podeu trobar la resta de detalls a l’escrit que va aparèixer aquí mateix el 12 de novembre, arran de la seva estrena.\nPer altra banda, l’atzar ha volgut que dos noms claus del cinema dels darrers anys i fins a cert punt antitètics, com Spielberg i Tarantino, hagin coincidit a les pantalles amb aproximacions diametralment oposades de la fi de l’esclavatge a Nord-Amèrica. El primer, després de la infravalorada i incompresa War Horse, ha volgut rodar la obra definitiva sobre la figura del 16è president dels EUA, Abraham Lincoln, centrant-se en els darrers mesos de la seva vida, en què va tenir lloc l’aprovació de la 13a esmena, fet que suposava l’abolició de l’esclavatge de forma permanent a tot el país. Però malgrat tenir entre mans una història tan interessant i un elenc d’actors de primer ordre, començant per un Daniel Day-Lewis que podria haver fet de doble del president a la seva època, al director de E.T. li ha sortit una obra excessivament freda i cerebral, mancada d’emoció, tot i estar parlant d’un fet tan cabdal com el que descriu. I no és que es tracti d’una temàtica que li resulti estranya, ja que a la seva filmografia trobem dos títols com Amistad (drama humanista que també incideix en l’abolicionisme) i El Color Porpra (que descriu com es van allargar en el temps les penúries de la gent de color malgrat la fi sobre el paper de l’esclavatge). Però si bé en aquests dos casos es pot reconèixer l’empremta personal del director d’El Imperio del Sol i el seu domini de les emocions, a Lincoln trobem un excés d’academicisme (mal entès) i una planificació massa pictòrica, fosca, opressiva i tancada. La pel·lícula està mancada d’aire, i per això les comptades escenes en exteriors s’agraeixen i sobresurten, com ara la visita a l’hospital per intentar convèncer el seu fill gran que no s’allisti (un desaprofitat i desubicat Joseph Gordon-Levitt).\nPer altra banda, malgrat els esforços, el film no aconsegueix transmetre la idiosincràsia del president (més enllà de saber detalls com que li agradava explicar batalletes a totes hores per reforçar els seus arguments), ni fer un apropament a la seva figura des del punt de vista més humà, quedant lluny del magnífic retrat (tot i que segurament menys fidel) que van fer John Ford i Henry Fonda a El joven Lincoln. I en l’altre gran tema, les lluites parlamentàries entre demòcrates i republicans (amb uns posicionaments polítics certament sorprenents tenint en compte l’evolució dels dos partits en les darreres dècades, la cinta no passa de ser correcta i si per alguna cosa desperta l’interès és sens dubte per la descripció de la compra de vots, un fet que en els nostres dies seria objecte d’escàndol i grans titulars periodístics, i que aquí es tracta amb la major naturalitat. En definitiva, un projecte que no arriba a les fites esperades, sobretot en el cas d’un director que venia de fer una obra mestra de l’animació com Tintín, tot i els moments puntuals de gran realitzador que apareixen durant el metratge, com la sorpresa final del personatge de Tommy Lee Jones o el comiat del criat negre al president que es perd a les escales.\nEn el cas de Tarantino, fins i tot es pot dir que les expectatives eren encara més altes, i que feia mesos que internet bullia d’informacions sobre aquest Django desencadenado. El resultat és una nova demostració d’erudició cinèfila del director de Pulp Fiction, que torna a jugar amb els gèneres mal anomenats menors o alternatius, per fer-ne una reformulació personal i una reivindicació. En aquest cas trobem elements sobretot de l’spaguetti-western i la blaxploitation, una barreja aparentment explosiva i molt suculenta en mans de l’amic Quentin. I el resultat final, sens dubte aconsegueix lligar totes les referències i antecedents pretesos i suposa un joc metalingüístic per paladars molt delicats, arribant a introduir una llegenda nòrdica com la de Sígfrid i Brunilda en una pel·lícula sobre l’emancipació de la gent de color (no direm negres per no provocar el Sr. Spike Lee). Fins i tot es pot dir que des d’un punt de vista tècnic, la direcció és una autèntica demostració de capacitats narratives, de gran enquadrador, de director que ha arribat a la seva maduresa i ha polit el seu estil.\nPerò Tarantino comet alguns errors i peca una mica de supèrbia, ja que abusa de les subtrames, vol encabir massa temes, allargassa el film excessivament i al final, aconsegueix que l’espectador caigui en una certa indiferència envers el fil argumental i el destí dels personatges. A més, en aquesta ocasió, recorre en excés als diàlegs, però sense el seu enginy habitual, i l’acció queda relegada a un pla secundari, amb poques i desaprofitades escenes. Així, tot i aconseguir transmetre la tesis de la superioritat del mascle negre, que ha passat de l’esclavatge a assolir per primer cop la presidència dels EUA, malauradament descuida en excés el ritme narratiu que li era propi (potser hi té alguna cosa a veure que per primer cop en la seva carrera no compti amb la desapareguda Sally Menke al muntatge, cosa que es nota moltíssim) i no ha assolit la obra rodona i harmònica en fons i forma que pretenia.\nJessica Chastain a La noche más oscura\nJosep M. 05-03-2013


Es presenten a la UPC els alumnes de batxillerat seleccionats per rebre les beques CiMs-CELLEX — Sala de Premsa - Universitat Politècnica de Catalunya (UPC)\nEsteu aquí: Inici > Més notícies > Es presenten a la UPC els alumnes de batxillerat seleccionats per rebre les beques CiMs-CELLEX\nDissabte, 14 de novembre, a les 12 hores, a l’Auditori del Vèrtex de la UPC (Pl. Eusebi Güell, 6. Barcelona)\nEs presenten a la UPC els alumnes de batxillerat seleccionats per rebre les beques CiMs-CELLEX\nDissabte, 14 de novembre, a les 12 h, a l’auditori del Vèrtex de la Universitat Politècnica de Catalunya (UPC) a Barcelona, es presentaran els 20 alumnes de batxillerat seleccionats per rebre les beques que atorga CiMs-CELLEX per cursar el Batxillerat Internacional, i que constitueixen ja la quarta promoció. En el decurs de l’acte també es lliuraran els diplomes a la segona promoció del programa.\nLes beques de ciències i matemàtiques de CiMs-CELLEX permetran als 20 alumnes de batxillerat seleccionats desenvolupar els estudis de Batxillerat Internacional en especial intensificació en matemàtiques i física. L’acte de la Fundació Privada Cellex tindrà lloc a les 12 h, a l’Auditori de l’edifici Vèrtex (Pl. Eusebi Güell, 6. Barcelona), al Campus Nord de la Universitat Politècnica de Catalunya (UPC), i serà presidit pel conseller d’Economia i Coneixement, Andreu Mas-Colell; Enric Fossas, rector de la UPC; Agustí Jausàs, patró de la Fundació Privada Cellex, i Teresa Pijoan, directora general d'ESO i Batxillerat del Departament d’Ensenyament de la Generalitat de Catalunya.\nA més, també es lliuraran els diplomes als alumnes de la segona promoció del programa CiMs-CELLEX. En el decurs de l’acte hi haurà el testimoni de dos titulats de la UPC: d’una banda, d’Albert Graells, llicenciat en matemàtiques i enginyer de telecomunicacions per la UPC, que, des de fa cinc anys, treballa com a enginyer de software a la seu de Google a Zuric, on actualment dirigeix l'equip de transport públic de Google Maps; i, de l’altra, de Juanjo Rué, llicenciat en matemàtiques, enginyer de telecomunicacions i doctor en matemàtica aplicada per la UPC, que actualment és professor a la Universitat Lliure de Berlin.\nEl programa CiMs-CELLEX\nAquesta és la quarta edició del programa de CELLEX impulsat amb la col·laboració del Departament d’Ensenyament de la Generalitat de Catalunya amb la finalitat de fomentar l’excel·lència educativa en els centres educatius de Catalunya. A partir d’aquest programa, aquests 20 alumnes poden obtenir el Diploma de Batxillerat Internacional en la modalitat de Ciències i Tecnologia. Aquest itinerari formatiu s’impartirà a l’escola Aula de Barcelona i a l’Institut Jaume Vicens Vives de Girona. El projecte està orientat a l’excel·lència educativa i està adreçat a alumnes amb altes capacitats.\nEls alumnes que hi participen desenvolupen, a través d’un itinerari curricular específic, un treball personal de recerca amb el suport d’universitats, institucions, entitats i/o de centres de recerca. Les matèries de batxillerat són impartides amb una opció metodològica més analítica, rigorosa i transversal que vol afavorir el desenvolupament del potencial formatiu de l’alumnat. També preveu intercanvis i estades d’estiu.\nPresentats a la UPC els 24 alumnes de batxillerat seleccionats per rebre les beques CiMs-CELLEX (17/11/2014)


Winter Haven Inn Clarence Town Bahames - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nVeure tots els 5 allotjaments a Clarence Town.\nLong Island, Clarence Town, Clarence Town, Bahames, P.O.Box DC 30633 - Veure al mapa\nMés informació sobre Winter Haven Inn\nAl visitar Clarence Town, vosté es sentirà com a casa a Winter Haven Inn, què li ofereix un allotjament de qualitat i un gran servei. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nLes instal.lacions i els serveis que proveeix Winter Haven Inn asseguren una estada plaentera als seus clients. Les carecterístiques més important de l'hotel inclouen transport hotel/aeroport, lloguer de cotxes, restaurant, bar.\nL'ambient de Winter Haven Inn es reflexa en cada habitació. aire condicionat, ventilador, aparell de televisió, nevera, assecador de cabell són només algunes de les comoditats a la vostra disposició. L'hotel ofereix una excelent varietat d'instal.lacions d'oci, incloent piscina exterior, buceig, pesca, jardí, esports d'aigua (no motoritzats). Sigui quina sigui la seva raó per visitar Clarence Town, el Winter Haven Inn és el lloc perfecte per una estimulant i emocionant escapada.