Dra. Gemma Valls | Ginecologia Infantil i Juvenil\nNenes i adolescents\nLes noies i adolescents tenen unes necessitats diferents a la resta de dones, per aixó necessiten un tracte específic i especial.\nA la consulta privada i confidencial, explico i ensenyo, per a que elles mateixes reconeguin els canvis que es produeixen a la seva edat i sapiguin distingir-los d’aquells signes que poden suposar alguna anomalia.\nOfereixo un tractament adecuat i adaptat a cada noia, segons les seves necessitats, derivant en casos necessaris a psicòlegs, nutricionistes, pediatres, endocrins i fins i tot dermatòlegs.\nEls trastorns són símbol d’alarma, amb forma de sangrat abundant, regles irregulars.. etc. És aconsellable tenir un control de la regla per a descartar futures problemàtiques.\nA la revisió et fan moltes preguntes. És veritat?\nÉs confidencial la visita?\nSi. Com a ginecologa necessito conèixer-te i necessito respostes que només tu pots proporcionar-me. Per això s’han de respondre diverses preguntes sobre el teu historial mèdic i altres sobre els teus cicles, la teva regla o la teva vida sexual si és el cas. Això pot fer-te pensar que és un interrogatori sobre la teva intimitat, però no és aquest l’objectiu, pel que no hi ha motiu per a preocupar-se.\nLes nenes normalment venen acompanyades de la mare/pare o familiar i són ells els qui responen a les preguntes.\nNo cal que et preocupis, la visita és totalment confidencial, tot el que m’expliquis quedarà a la consulta entre tu i jo. Si ets jove i la teva mare t’acompanya, li podem demanar que s’esperi a la saleta d’espera. Cal trobar un moment en que tu i jo puguem parlar a soles i amb total confiança.\nA part de la revisió pots consultar-me qualsevol dubte o preocupació que tinguis en temes de sexaulitat.\nSi tens relacions sexuals\net recomano una revisió\nNo hi ha una edat concreta per a la primera visita al ginecòleg. Hauríeu de venir si teniu relacions sexuals, si teniu algún problema ginecològic, o si teniu dubtes o preguntes que us vulgueu plantejar. Després, jo ja us indicaré cada quant caldrà fer una nova revisió.\nEls mètodes anticonceptius tenen com a finalitat evitar l’embaràs. Existeixen una gran varietat de mètodes. La majoria són reversibles, és a dir, deixant d’utilitzar-los es recupera la fertilitat.\nNo hi ha un mètode “millor” per a usar durant l’adolescència, encara que els més recomanats són el preservatiu, els mètodes hormonals (píndola, anell, patró, implant) o tots dos.\nCada mètode té les seves indicacions, contraindicacions i grau de seguretat, i en alguns mètodes la seguretat depèn, en una elevada proporció, del correcte ús que la parella en fa. Per tot això a l’hora de plantejar-vos triar un mètode d’anticoncepció, el millor és que consulteu per tal d’orientar-vos sobre quin és el millor mètode que s’adapti a la situació i necessitats.\n> Infeccions vulvars i vulvovaginals: són degudes en la majoria dels casos a una higiene incorrecta, ja que abans de la pubertad els llavis menors estan poc desenvolupats i protegeixen defectuosament la vulva i la vagina de les agressions dels gèrmens externs. Això és degut a que a les nenes petites no hi ha secreció d’estrògens per part de l’ovari i hi ha una atròfia relativa de la vulva.\n> Coalescència labial: És un altre problema ginecològic propi de les noies petites i consisteix en la soldadura anòmica dels llavis menors, tancant total o parcialment l’entrada de la vagina. Aquest problema també és degut a la falta de desenvolupament vulvar, que com s’ha comentat és normal en les nenes petites. Aquesta patologia es soluciona espontàniament quan la pacient arriba a la pubertad. Al produir seqüència hormonal per part de l’ovari la vulva es desenvolupa i desapareix l’atròfia.\n>Pubertad precoç: Consisteix en l’aparició dels caràcters sexuals secundaris (desenvolupament mamari, acceleració del creixement, aparició del burrisol púbic o axil·lar, aparició de les regles) abans dels vuit anys d’edat. Aquesta entitat requereix un estudi complet i exhaustiu, ja que cal diagnosticar correctament la seva causa i tractar la pacient, per evitar posteriors alteracions en el seu creixement i desenvolupament.


Guardiola: “Això és molt llarg i hem de perseverar” - FC Barcelona\nHomeFutbolPrimer EquipNotíciesGuardiola: “Això és molt llarg i hem de perseverar”\nGuardiola: “Això és molt llarg i hem de perseverar”\nEl tècnic ressalta que, passi el que passi en un futur pròxim, l’equip no pot abaixar els braços i ha de ser perseverant, perquè el trajecte fins a final de temporada és molt llarg El de Santpedor dóna moltíssim valor a la victòria davant el Llevant, i fa una crida a l’afició perquè “no deixi sol” l’equip fins a la fi del curs\nGuardiola, en el transcurs del partit contra el Llevant / FOTO: MIGUEL RUIZ - FCB\nJosep Guardiola fa una valoració molt positiva de la victòria per 5-0 que el Barça ha assolit aquest dissabte al Camp Nou davant el Llevant. "Li hem fet cinc gols al quart classificat, però està clar que després del que hem arribat a fer tot sembla poc", ha reflexionat en veu alta l'entrenador blaugrana. Després d'apuntar que l'equip haurà de ser "perseverant" al llarg del que queda de temporada, el de Santpedor ha expressat en veu alta el seu desig que l'afició no deixi sol l'equip fins al final. "Aquests jugadors no s'ho mereixen, perquè han donat molt a aquest Club", ha indicat.\nEn aquesta línia, i amb el partit del Bernabéu a l'horitzó, el tècnic barcelonista ha deixat molt clar que la plantilla no es pot permetre abaixar els braços en cap moment: "Queda molt, passi el que passi en un futur pròxim. No podem abaixar els braços. Això és molt llarg i hem de perseverar. No permetré que ens deixem anar."\nConclusions després de cada partit\nL'enfrontament de dissabte vinent al camp del Reial Madrid ha centrat una part important de la roda de premsa posterior al partit contra el Llevant. En aquest sentit, i a la pregunta sobre si el compromís d'aquesta nit servirà per treure conclusions de cara al clàssic, Guardiola ha comentat que "no hi ha partit del qual no tregui conclusions, perquè és impossible no fer-ho. El fet que hagi anat bé no vol dir que serà igual un altre dia, perquè el Madrid juga d'una manera diferent".\nSobre si es planteja fer servir una defensa de tres contra els de Mourinho, el de Santpedor ha estat molt clar: "La defensa de tres és bona si domines, però en cas contrari és molt difícil de contrarestar, no només contra el Madrid, sinó també davant qualsevol altre equip del món." I ha afegit: "La qüestió és intentar sotmetre el rival i tenir posicions més còmodes per atacar. Però al Madrid, sotmetre'l durant molta estona és pràcticament impossible."\nFinalment, l'entrenador blaugrana ha explicat que Pedro "té unes petitíssimes molèsties al turmell" i que és "massa bo per poder dubtar d'ell". "Si sóc el que sóc com a entrenador és gràcies a jugadors com Pedro", ha apuntat. També s'ha referit al rendiment de Cuenca: "Fa millor a la resta. És molt intel·ligent, i coneix a la perfecció la seva funció."\nL'estat de Tito Vilanova\nAixí ha explicat Guardiola com es troba el segon tècnic de l'equip, Tito Vilanova, després de l'operació a la qual va ser sotmès: "Al final és la baixa més important que tenim. Al Japó no vindrà, es quedarà aquí per fer recuperació. A la mínima que pugui intentarà venir al Bernabéu. El factor més positiu és que cada dia està millor."\nBartomeu destaca la valentia del Llevant\nEl vicepresident primer ha ressaltat la valentia del joc del rival del FC Barcelona d'aquest dissabte, el Llevant: "Vull felicitar el Llevant, perquè està fent una temporada magnífica. No ha vingut al Camp Nou a tancar-se, i ha estat molt valent. No era un rival fàcil." Josep Maria Bartomeu s'ha referit també a l'esforç que han fet els jugadors del Barça per endur-se els tres punts, tot apuntant que "sempre surten i s'esforcen moltíssim". I ha afegit: "S'ha vist un gran joc col·lectiu en què han marcat diferents jugadors."\nSobre l'expectació que s'ha creat per al pròxim partit de Lliga al camp del Reial Madrid, el vicepresident primer té molt clar que, tot i que és "un partit molt important", la competició de la regularitat "seguirà" i que "passi el que passi ningú sortirà d'allà campió de Lliga". Finalment, ha fet referència amb orgull a l'homenatge que se li ha fet a l'expresident Josep Suñol aquesta nit al Camp Nou, i ha comentat que aquest tram final del mes de desembre "és motivador".\nCesc: “Anirem al Bernabéu a totes”\nGuardiola descarta 13 jugadors para el martes


Diumenge de Resurrecció: "La llum de Pasqua dissipa les boires que entelen el camí de futur"\n12 de abril de 2020. 17:30h.\nLa Setmana Santa, que culmina avui amb el Diumenge de Pasqua, enguany ha trobat un escenari diferent, no previst, que ha anat tancant tots els programes i anul·lant totes les previsions.\nAixí i tot, encara que amb les esglésies tancades, no s'ha deixat de pregar, de celebrar, convocats a distància i units espiritualment per la fe, l'esperança i la caritat i comunicats a través de les xarxes socials.\nTambé s'ha accentuat al màxim l'ajuda de Càritas i altres entitats socials d'Església, des del moment que han començat a aparèixer seriosos problemes propis d'una pandèmia que passa a ser econòmica i social.\nEn aquest context s'ha celebrat l'eucaristia del Diumenge de Pasqua a la Catedral de Mallorca, presidida per Mons. Sebastià Taltavull, qui en la seva homilia afirmava que "l'aprofundiment d'aquestes setmanes, anant a viure allò que és essencial en la vida cristiana, ha estat un preludi per entendre que la millor notícia que podem rebre i comunicar és que Jesús ha ressuscitat i és viu per sempre".\nLa llum de Pasqua, simbolitzada amb el Ciri Pasqual que representa Jesucrist Ressuscitat, "vol dissipar les boires que entelen el camí de futur, donant-nos ànims, confiança i esperança".


Ningú altre ho farà (Xavier Roig)\n4 min. 15/03/2012 22:21\nM'ha cridat l'atenció l'article del senyor Toni Soler de diumenge. Parlava sobre el fet que cap castellanoparlant hagués sortit a defensar la immersió en català a l'escola. És cert. Per comprendre-ho, però, cal preguntar-se abans per què hi ha gent que, vivint aquí, no sap parlar el català. Personalment, fa anys que vaig arribar a la conclusió que només hi ha tres explicacions. Primera, es tracta d'una persona de certa edat, vinguda fa poc o que no surt de casa, i a qui se li fa difícil aprendre una llengua nova. Segona, es tracta d'una persona amb certes dosis sectorials de ganduleria i, en conseqüència, no gaire útil per al país -i no precisament per la llengua, només-. Tercera, estem davant d'algú amb expressa mala intenció. Hi he donat moltes voltes. Però, des que visitant Alemanya per primer cop vaig veure cambrers espanyols parlant una llengua tan complexa com és l'alemany, només se m'acuden aquestes tres casuístiques que els he exposat. Per tant, quan topo amb algú que, no sent ancià i portant poc temps aquí, no sap parlar català, procuro evitar-lo. No m'agraden ni els ganduls ni els malintencionats, sobretot si la mala intenció va contra la meva llengua.\nLa commemoració de l'11-M també m'ha portat a una reflexió similar a la proposada pel senyor Soler. La societat occidental encara espera una massiva manifestació de musulmans contra aquells atacs terroristes. L'esperem per denunciar aquells atacs i els de Londres o Nova York. Però, com en el cas del català, aquestes manifestacions han estat inexistents. I vet aquí que arribem a una conclusió molt antiga: ningú defensarà els teus interessos amb la mateixa intensitat amb què ho faràs tu.\nTradicionalment Catalunya ha prestat poca atenció a aquest corol·lari. Ha esmerçat grans esforços a defensar qualsevol causa aliena abans de la pròpia. Aquesta actitud ens ha portat, entre altres coses, a no comprendre països com Israel, que, envoltat d'enemics que el volen desaparegut, sap que el que no faci ell per sobreviure no ho farà ningú més. En el cas de Catalunya els resultats de les nostres prioritats salten a la vista. I no estem davant d'una discussió etèria, de poc contingut pràctic. El dia té vint-i-quatre hores. I el temps que es dedica a un afer no es pot dedicar a altres coses. Bona part del nostre desgavell ve provocat per la incorrecta assignació d'aquestes prioritats socials.\nLa simple existència de Franco va fer que els catalans fóssim desconfiats i no deixéssim la defensa dels nostres interessos patris a ningú altre que a nosaltres mateixos. L'adveniment de la democràcia va portar una relaxació d'actituds. Vam deixar de practicar la resistència per passar a creure que els nostres interessos serien defensats per altres -fet absolutament paradoxal i equivocat-. I això va tenir lloc a tots nivells. Macropolític i micropolític. Els empresaris catalans que havien constituït lobis a Madrid els van desmuntar pensant que ara els polítics catalans defensarien els seus interessos amb el mateix interès i eficàcia. I no ha estat així -no, almenys, quan només s'ha apel·lat a interessos altruistes-. I a escala de país hem comès la mateixa pífia. Hem pensat que la Constitució espanyola i els demòcrates espanyols o europeus defensarien els nostres drets. No ha estat així. I és lògic. Només un país subdesenvolupat o il·lús creu que algú altre defensarà el que li és propi. I, esclar, quan això no té lloc, que és el més normal, s'entra en la desil·lusió i s'acusa erròniament els altres d'enemics. Aquest és el cas dels països llatinoamericans.\nEls propers mesos veurem i patirem una topada inevitable entre Catalunya i la resta d'Espanya. I seria d'agrair que comencéssim a concentrar esforços i a evitar que incidents externs ens distraguessin. Hem d'adonar-nos d'una vegada per sempre que el que estarà en discussió només podrà ser defensat per nosaltres, que som pocs. No hem d'esperar solidaritat de ningú. Per descomptat, no de la resta d'Espanya, ni dels catalans que viuen de vendre-hi productes (fet que inclou determinats cantautors). Però tampoc dels escocesos, ni dels flamencs. Estarem sols. I no convé interpretar-ho com una manca de solidaritat ni com una mostra d'enemistat. Si tu no tens prou força ni convenciment per defensar, mossegant si cal, la teva causa, és que aquesta causa no mereix la pena de ser tinguda en consideració. Així es veu des de fora. I potser caldria buscar en aquest erroni concepte d'aliances les causes del nostre secular fracàs.


L’Evangeli i el comentari de divendres sant 19 d’abril del 2019.\nC. En aquell temps, Jesús sortí amb els seus deixebles cap a l’altra banda del torrent Cedró. Allà hi havia un hort, i Jesús hi entrà amb els seus deixebles. Judes, el qui el traïa, coneixia bé aquell indret, perquè Jesús s’hi havia reunit sovint amb els seus deixebles. Per això Judes prengué un destacament de soldats romans i alguns homes de la guàrdia del temple, que li havien proporcionat els grans sacerdots i els fariseus, i se n’hi anà. Venien amb llanternes i torxes i tots armats. Jesús, que sabia prou tot el que li venia al damunt, s’avançà i els preguntà: + «Qui busqueu?» C. Li respongueren: S. «Jesús de Natzaret». C. Els diu: + «Sóc jo». C. També hi havia amb ells Judes, el qui el traïa. Així que Jesús els digué: «Sóc jo», retrocediren i caigueren per terra. Jesús tornà a preguntar-los: + «Qui busqueu?» C. Li digueren: S. «Jesús de Natzaret». C. Ell els respongué: + «Ja us he dit que sóc jo. Però si és a mi que busqueu, deixeu que aquests se’n vagin lliurement». C. S’havia de complir el que havia dit Jesús: «No n’he perdut ni un dels que vós m’heu donat».\nSimó Pere es tragué una espasa que portava, atacà el criat del gran sacerdot i li tallà l’orella dreta. Aquell criat es deia Malcus. Jesús digué a Pere: + «Guarda’t l’espasa a la beina. No he de beure el calze que el Pare m’ha donat?»\nC. Llavors el destacament de soldats, amb el tribú que el comandava i amb la guàrdia dels jueus, agafaren Jesús, l’encadenaren i el dugueren a la casa d’Anàs, que era sogre de Caifàs, el gran sacerdot d’aquell any. Caifàs era el qui havia donat als jueus aquest consell: «Més val que un sol home mori pel poble». Simó Pere i un altre deixeble seguien Jesús. Aquell deixeble, que era conegut del gran sacerdot, entrà amb Jesús al pati del palau del gran sacerdot, mentre Pere es quedava fora, a l’entrada. Per això l’altre deixeble, conegut del gran sacerdot, sortí a fora, parlà amb la criada que guardava la porta i féu entrar Pere. La criada digué llavors a Pere: S. «Vols dir que tu no ets també deixeble d’aquest home?» C. Ell li diu: S. «No, no ho sóc pas». C. Com que feia fred, els criats i la guàrdia del temple havien encès un caliu de brasa i s’estaven allà drets, escalfant-se. Pere també s’escalfava amb ells. Mentrestant el gran sacerdot interrogà Jesús sobre els seus deixebles i sobre la doctrina que ensenyava. Jesús li contestà: + «Jo he parlat a tot el món obertament. Sempre ensenyava a les sinagogues o en el temple, on es reuneixen tots els jueus, i no he parlat mai d’amagat. Per què em pregunteu a mi? Interrogueu els qui m’han escoltat; ells saben quines coses he dit». C. Així que Jesús hagué dit això, un dels guardes que tenia al costat li donà una bufetada i l’escridassà dient-li: S. «És aquesta la manera de contestar al gran sacerdot?» C. Jesús li respongué: + «Si he parlat malament, digues en què; però si he parlat com cal, per què em pegues?»\nVols dir que tu no ets també deixeble d’ell?\nC. Llavors Anàs l’envià encadenat a Caifàs, el gran sacerdot. Mentrestant Simó s’estava dret escalfant-se. Li digueren: S. «Vols dir que tu no ets també deixeble d’ell?» C. Ell ho negà: S. «No, no ho sóc». C. Un dels criats del gran sacerdot, parent d’aquell a qui Pere havia tallat l’orella, insistí: S. «Però si jo t’he vist a l’hort amb ell». C. Pere tornà a negar-ho, i en aquell moment el gall cantà.\nC. Llavors dugueren Jesús des del palau de Caifàs al pretori. Era la matinada. Ells no entraren a l’edifici pagà del pretori, perquè, si es contaminaven, aquell vespre no haurien pogut menjar l’anyell pasqual. Per això sortí Pilat a trobar-los fora del pretori i els preguntà: S. «Quina acusació porteu contra aquest home?» C. Ells li contestaren: S. «Si aquest home no fes res de mal, ja no l’entregaríem». C. Pilat els digué: S. «Emporteu-vos-el i judiqueu-lo vosaltres mateixos d’acord amb la vostra Llei». C. Els jueus li respongueren: S. «Nosaltres no estem autoritzats per a executar ningú». C. S’havia de complir el que havia dit Jesús, indicant com havia de morir. Pilat se’n tornà a l’interior del pretori, féu cridar Jesús i li digué: S. «Ets tu el rei dels jueus?» C. Jesús contestà: + «Surt de vós, això que em pregunteu, o són d’altres els qui us ho han dit de mi?» C. Respongué Pilat: S. «Jo, no sóc pas jueu. És el teu poble i els mateixos grans sacerdots, els qui t’han entregat a les meves mans. He de saber què has fet». C. Jesús respongué: + «La meva reialesa no és cosa d’aquest món. Si fos d’aquest món, els meus homes haurien lluitat perquè jo no fos entregat als jueus. I és que la meva reialesa no és d’aquí». C. Pilat li digué: S. «Per tant, vols dir que ets rei». C. Jesús contestà: + «Teniu raó: jo sóc rei. La meva missió és la de ser un testimoni de la veritat; per això he nascut i per això he vingut al món: tots els qui són de la veritat escolten la meva veu». C. Li diu Pilat: S. «I la veritat, què és?» C. I després de fer aquesta pregunta, Pilat se n’anà altra vegada a fora, a trobar els jueus per dir-los: S. «Jo no li trobo res per poder-lo inculpar. Però ja que és costum d’indultar-vos algú en ocasió de la Pasqua, si voleu, us indultaré el rei dels jueus». C. Ells tornaren a cridar: S. «Aquest no: volem Bar-Abàs». C. Bar-Abàs era un bandoler.\nC. Llavors Pilat féu assotar Jesús. Els soldats li posaren al front una corona d’espines que havien teixit i el cobriren amb un mantell de porpra, anaven passant davant d’ell i li deien: S. «Salve, rei dels jueus». C. I li donaven bufetades. Pilat tornà a sortir i els digué: S. «Ara us el trauré a fora i veureu que no li trobo res per poder-lo inculpar». C. Llavors sortí Jesús portant la corona d’espines i el mantell de porpra. Pilat els diu: S. «Aquí teniu l’home». C. Quan els grans sacerdots i la guàrdia del temple el veieren, cridaren: S. «Crucifiqueu-lo, crucifiqueu-lo». C. Pilat els diu: S. «Emporteu-vos-el i crucifiqueu-lo vosaltres: jo no li trobo res per poder-lo inculpar». C. Els jueus li contestaren: S. «Nosaltres tenim una Llei, i segons aquesta Llei mereix pena de mort, perquè s’ha volgut fer Fill de Déu». C. Quan Pilat sentí això agafà encara més por. Se’n tornà dins el pretori i digué a Jesús: S. «D’on ets tu?» C. Però Jesús no li tornà contesta. Li diu Pilat: S. «A mi no em parles? No saps que tinc autoritat per deixar-te lliure o per crucificar-te?» C. Jesús respongué: + «No tindríeu cap mena d’autoritat sobre mi si no us l’haguessin concedida de més amunt. Per això el qui m’ha entregat a les vostres mans és més culpable».\nC. A partir d’aquell moment, Pilat intentà de deixar-lo lliure. Però els jueus cridaren: S. «Si deixeu lliure aquest home és que no aneu a favor del Cèsar, perquè tothom qui vol fer-se rei va en contra del Cèsar». C. Quan Pilat sentí aquestes paraules féu sortir a fora Jesús, l’assegué en una estrada al lloc conegut amb el nom d’Empedrat, en hebreu Gabata. Era el divendres, vigília de la Pasqua, cap al migdia. Llavors diu als jueus: S. «Aquí teniu el vostre rei». C. Ells cridaren: S. «Fora, fora, crucifiqueu-lo». C. Pilat els diu: S. «Jo haig de crucificar el vostre rei?» C. Els grans sacerdots respongueren: S. «No tenim cap rei fora del Cèsar». C. Llavors Pilat els l’entregà per a crucificar-lo.\nC. Prengueren Jesús, i sortí, portant-se ell mateix la creu, cap a l’indret conegut amb el nom de lloc de la Calavera, en hebreu Gólgota. Allà el crucificaren. Juntament amb ell en crucificaren dos més, posats a banda i banda amb Jesús al mig. Pilat féu escriure un rètol i el féu posar a la creu. Duia escrit: «Jesús, el Natzarè, el rei dels jueus». Molts dels jueus el llegiren, perquè l’indret on havia estat crucificat Jesús queia vora mateix de la ciutat, i el rètol era escrit en hebreu, en llatí i en grec. Els grans sacerdots digueren a Pilat: S. «No hi poseu: “El rei dels jueus”, sinó: “Aquest deia que era el rei dels jueus”». C. Pilat contestà: S. «Això que he escrit, ja està escrit».\nC. Els soldats, quan hagueren crucificat Jesús, recolliren el seu mantell i en feren quatre parts, una per a cada soldat. Quedava la túnica, que era sense costura, teixida d’una peça de dalt a baix. I es digueren entre ells: S. «No l’esquincem; sortegem-la a veure a qui toca». C. S’havia de complir allò que diu l’Escriptura: «Es reparteixen entre ells els meus vestits, es juguen als daus la meva roba». I els soldats ho feren així.\nC. Vora la creu de Jesús hi havia la seva mare i la germana de la seva mare, Maria, la dona de Cleofàs, i Maria Magdalena. Jesús veié la seva mare i, al costat d’ella, el deixeble que ell estimava, i digué a la mare: + «Dona, aquí tens el teu fill». C. Després digué al deixeble: + «Aquí tens la teva mare». C. I d’aleshores ençà el deixeble l’acollí a casa seva.\nC. Després d’això, Jesús, conscient que ja s’havia realitzat tot el que calia, perquè s’acabés de complir el que anunciava l’Escriptura digué: + «Tinc set». C. Hi havia allà un gerro ple de vinagre. Llavors cobriren la punta d’un manat d’hisop amb una esponja xopa de vinagre i la hi acostaren als llavis. Jesús, després de prendre el vinagre, digué: + «Tot s’ha complert». C. Llavors inclinà el cap i lliurà l’esperit.\nC. Era divendres, i els jueus no volien que els cossos quedessin a les creus durant el repòs del dissabte, tant més que aquell dissabte era una diada solemníssima. Per això demanaren a Pilat que trenquessin les cames dels crucificats i traguessin els cossos. Els soldats hi anaren i trencaren les cames del primer, i després, de l’altre que havia estat crucificat amb Jesús. Però quan arribaren a Jesús i s’adonaren que ja era mort, no li trencaren les cames, sinó que un dels soldats li donà una llançada al costat i a l’instant en sortí sang i aigua. En dóna testimoni el qui ho veié. La seva paraula és digna de fe, i Déu sap que això que diu és veritat, perquè també vosaltres cregueu. Efectivament: tot això succeí perquè s’havia de complir allò que diu l’Escriptura: «No li han de trencar cap os». I un altre lloc de l’Escriptura diu: «Miraran aquell que han traspassat».\nÀudio: Sant Marc 3,7-12\n15 gen., 2017\nNext story Processó del Silenci i de la Llum\nPrevious story Àudio: Sant Joan 13,1-15


Apartment Tripols am Mittelrheintal Remagen Alemanya - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nBirresdorfer Street 58, Remagen, Remagen, Alemanya, 53424 - Veure al mapa\nMés informació sobre Apartment Tripols am Mittelrheintal\nSi el que està buscant és per un hotel ben situat a Remagen, no busqui més enllà de Apartment Tripols am Mittelrheintal. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nA Apartment Tripols am Mittelrheintal, l'excelent servei i instal.lacions superiors faran de la vostra estada una experiència inoblidable. Els clients de l'hotel poden gaudir de habitació familiar, instal.lacions de barbacoa.\nGaudiu de les comoditats d'alta gama com ara calefacció, balcó/terrassa, insonorització, aparell de televisió, TV satèl•lit/cable per tal de relaxar-vos després d'un cansat dia. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Les seves instal.lacions de primera i una situació excelent fan de Apartment Tripols am Mittelrheintal la base perfecta per a gaudir de la seva estada a Remagen.\nTots els tipus de viatgers (55) Parelles (22) Viatgers en solitari (6) Famílies amb infants petits (9) Famílies amb infants grans (10) Grups (7)\nGood location, not far from the train station, €8-00 taxi fare to the rrain station.\nGood stay...but a bit difficult to locate the place at first as there were no sign board to indicate the place. The host is very friendly though.


Si vols jugar amb els jocs que Enciclopèdia Catalana t'ha preparat a Internet, cal que tinguis un Netscape Navigator 3.0 o superior o bé el Microsoft Internet Explorer 3.0 o superior, si et connectes des d'un PC. Si ho fas des d'un Mac, cal que tinguis el Netscape Navigator 3.0 o superior o bé el Microsoft Explorer 4.01 o superior.\nLa web escolar està optimitzada a una resolució de pantalla de 800 x 600 píxels i milers de colors.\nTots els jocs de la web escolar són fets amb Shockwave, un programa que funciona amb Windows 95, 98 i MacOS. Si no tens el Shockwave al teu ordinador, normalment la primera vegada que intentes descarregar un dels jocs, la connexió amb aquesta web és automàtica, i el procés a seguir per a aconseguir el programa depèn de les passes marcades pel seu fabricant. Únicament cal seguir les indicacions que van apareixent en els quadres de diàleg.\nPer a instal·lar el Shockwave al teu ordinador, cal connectar amb la web de Macromedia, que és el seu distribuïdor i que l'ofereix gratuïtament. Si vols informació sobre el programa, t'has de connectar a http://www.macromedia.com/shockwave, i, si t'interessa, pots accedir a la descripció detallada de les passes a seguir per a la instal·lació. Per començar a descarregar-lo fes clic a\nUn cop instal·lat el Shockwave, hauràs de tornar a la pàgina dels jocs de la web escolar. Quan tinguis el Shockwave instal·lat al teu ordinador podràs accedir a qualsevol arxiu fet amb aquest programa i veure'l directament, sense necessitat de tornar a seguir el procés de descàrrega.\nEsperem que t'ho passis bé! Qualsevol incidència en el procés de descàrrega o instal·lació del shockwave ha de ser consultada a Macromedia o a un tècnic especialista.


Diverses entitats socials critiquen un pla de la Generalitat de Catalunya per frenar l'arribada de menors no acompanyats - directa.cat\nEl programa Al-Amal, impulsat pel Departament de Treball, Afers Socials i Família, planteja frenar l'arribada de menors no acompanyats a Catalunya a través de la creació d'un centre de formació professional a Tànger, entre altres mesures. El projecte ha despertat els recels de diverses entitats que treballen en l'àmbit de la cooperació catalana-marroquina, que veuen moltes similituds entre el pla actual i el polèmic programa Catalunya-Magrib clausurat l'any 2011, tot i que la incentivació del "retorn voluntari" de les migrades –mesura més discutida aleshores– d'entrada no està inclosa en el nou projecte\nJoves migrants en un carrer de Barcelona l'any 2018 / Arxiu\nEl passat mes de juliol, el Col·lectiu Hourria, el Col·lectiu Did L3onf – Contra la Violència i l’Associació Noves Vies, entitats que treballen entre els territoris de Catalunya i el Marroc, van fer pública una carta conjunta que ja ha recollit una quarentena d’adhesions. En la missiva, alertaven de l’anunci per part de l’administració catalana de posar en marxa del projecte Al-Amal d’ajuts per a famílies de menors migrants, ja que hi veuen diverses similituds amb el programa Catalunya-Magrib, impulsat durant l’etapa del govern tripartit i liquidat l’any 2011, molt discutit per les organitzacions d’aquest àmbit. El nou pla d’ajuts anunciat pel Departament de Treball, Afers Socials i Família de la Generalitat de Catalunya està dirigit a les famílies de menors no acompanyades arribades a Catalunya. La lletra petita del programa, encara pendent de fer-se pública, s’executarà de forma conjunta amb l’administració marroquina i organitzacions locals com el Casal dels Infants de Tànger. Segons el secretari d’Igualtat, Migracions i Ciutadania, Oriol Amorós, “la idea principal és anar a l’origen per veure com es pot prevenir la decisió tan difícil que moltes joves prenen quan s’embarquen en el trajecte cap a Catalunya, on moltes arrisquen la vida”.\nEl Projecte Al-Amal ja fa mesos que es prepara des de la Secretaria d’Igualtat, Migracions i Ciutadania de la Generalitat de Catalunya, però fins ara no es coneixen les pautes sobre com s’orientaria la seva acció\nEl Projecte Al-Amal ja fa mesos que es prepara, però fins ara no es coneixien les pautes sobre com es pensa orientar la seva acció. Oriol Amorós explica que “les línies de treball seran tres: reforçar el treball de suport a la infància al Marroc, conèixer amb més detalls les famílies dels joves migrats a Catalunya i, a partir d’aquí, crear estructures d’inserció laboral també al Marroc”. Des de la Secretaria s’assegura que “dels tres eixos d’actuació, els dos primers ja els tenim molt avançats i sabem com fer-ho”. Amb treballadores socials catalanes i entitats locals de Tànger com el Casal dels Infants es focalitzaran en “infants en risc i joves que estan al carrer o en situació de vulnerabilitat”, assegura Amorós. “Hi ha un tema principal per nosaltres, que és conèixer les famílies de les nostres joves i així mantenir un vincle més proper amb les joves i les educadores. Però també ho volem fer per dir-los la veritat: si el seu fill està bé, que és la majoria dels casos, se’ls ha d’informar, però si es troba en dificultats, també ho han de saber”, afegeix.\nLes eines que s’empraran se centraran en l’entorn més proper de les joves migrades, ja que consideren que són “el primer col·lectiu de risc que pot iniciar un projecte de migració d’aquest tipus”, assenyala el secretari general. Amb la col·laboració del Servei d’Ocupació de Catalunya (SOC), la Cambra de Comerç de Tànger, el Casal dels Infants de Tànger i una cooperativa catalana de l’àmbit social el nom de la qual encara no s’ha fet públic, existeix el projecte d’obrir un centre de formació ocupacional. Des d’allà s’impartirien cursos que ajudin a trobar una sortida laboral a les joves, tot plegat supervisat pel sindicat marroquí Confederació Democràtica del Treball (CDT).\nDiferents activitats (esport i tallers de formació) que el Casal dels Infants de Tànger porta a terme amb joves en situació de vulnerabilitat que consideren potencials migrants cap a l’Estat espanyol |Arxiu\nEl disseny del projecte recorda al Programa Catalunya-Magrib, que va funcionar durant el període 2006-2011 impulsat pel primer tripartit, també amb Oriol Amorós al capdavant de la Secretaria d’Igualtat, Migracions i Ciutadania. Aleshores, va ser durament criticat per diferents col·lectius del sector social i el mal record d’aquella experiència dins les entitats treballaven en l’àmbit de la cooperació entre Catalunya i el Marroc va provocar que algunes d’elles emetessin l’esmentat comunicat el passat mes de juliol, davant les primeres filtracions del projecte Al-Amal. El Col·lectiu Hourria, el Col·lectiu Did L3onf – Contra la Violència i l’Associació Noves Vies criticaven que l’antic programa “creava un efecte pervers, ja que per tenir dret a un recurs a Tànger primer s’havia d’haver migrat a Catalunya”. També asseguraven que respecte el “retorn voluntari”, considerat un dels pilars del projecte, “no hi havia persones candidates a tornar voluntàriament i es van afegir una sèrie de pressions a les migrades per acceptar; va fomentar la remigració de joves retornades sota la figura del retorn voluntari contra la seva voluntat, que van tornar a posar en perill la seva vida per tornar; i va provocar fugues dels centres per por de ser repatriats, fomentant que nois quedessin en situació de carrer o deambulant entre diferents comunitats autònomes”.\nEl Programa Catalunya-Magrib va rebre més de 5,5 milions d’euros de finançament públic malgrat que els comptes mai han estat auditats ni s’ha donat explicacions de què va passar amb ells un cop tancat el projecte\nEl Programa Catalunya-Magrib es va construir en un context on l’arribada de les joves migrades menors d’edat no havia arribat a les xifres actuals, quan quasi 3.000 d’elles ja estan en centres gestionats per la Direcció General d’Atenció a la Infància i l’Adolescència (DGAIA). Així i tot, el pla va rebre més de 5,5 milions d’euros de finançament públic, comptant els 2 milions rebuts per part de la Comissió Europea dins el programa AENEAS i els 3,5 milions obtinguts, entre altres organismes, per l’Agència Catalana de Cooperació. Els comptes mai han estat auditats ni s’ha donat explicacions de què va passar amb ells un cop tancat el projecte.\nAndreu Camps va ser el director d’aquest programa, que va funcionar de forma concertada amb entitats com La Torna, de la qual Camps també en va ser director i que el 2011, any de tancament del programa de cooperació amb el Marroc, va rebre una subvenció de 84.250 d’euros en el marc d’un conveni de col·laboració per al projecte YouthMigrations: famile, travail et futur dignes. Actualment, Camps és el director de SETEM Catalunya, entitat amb més de cinquanta anys de trajectòria i que sota la seva direcció ha rebut moltes crítiques per part de les seves treballadores. En un comunicat emès a finals de setembre, l’Assemblea de Treballadores de SETEM assegurava “estem alarmades per la pèrdua en el darrer any i, especialment des de l’arribada del director, de principis i valors fonamentals del feminisme i l’economia solidària de l’entitat”, un fet que va acabar amb la renúncia voluntària de sis persones, el que en aquell moment suposava un 40% del gruix de la plantilla.\nUn sistema d’acollida qüestionat\nSobre el “retorn voluntari”, un dels puntals de l’extint programa Catalunya-Magrib, Oriol Amorós assegura que “no està dins el projecte Al-Amal. I no hi és, no perquè no estigui bé, sinó perquè el retorn voluntari no és una demanda dels joves, no és una sortida que solucioni els problemes quantitatius”. Tanmateix, l’administració no ho descarta en un futur i des de la Secretaria s’assegura que és “una sortida més que s’ha de tenir present. S’ha d’entendre com una possibilitat més de les possibilitats que ha de tenir un noi que ha d’emancipar-se, i aquesta possibilitat ha d’existir. Dins el sistema d’acollida, el primer objectiu és el retorn a l’entorn familiar, per què si amb els nois autòctons és així, amb els estrangers ha de ser diferent? És que les famílies estrangeres pel fet de ser estrangeres són pitjors famílies?”.\nEl Casal dels Infants de Tànger va posar com a condició per participar en el nou programa Al-Amal la no inclusió del “retorn voluntari” dins el projecte, ja que segons Claire Trichot, directora territorial de l’associació al Marroc, “no és ni la solució ni la demanda dels joves migrats”\nPer la seva banda, el Casal dels Infants de Tànger va posar com a condició per participar en el nou programa Al-Amal la no inclusió del “retorn voluntari” dins el projecte ja que, segons Claire Trichot, directora territorial de l’associació al Marroc, “no és ni la solució ni la demanda dels joves migrats”. Aquesta associació amb seu a Catalunya s’inclou dins el projecte Al-Amal amb el finançament de la Generalitat pel seu programa Rassif, que funciona des del passat mes de setembre amb fons per a la cooperació de l’Ajuntament de Barcelona i el de Santa Coloma de Gramenet. La seva missió és treballar amb infants i famílies de Tànger en situació de vulnerabilitat, “per reduir el risc de que aquestes persones emprenguin un viatge on es juguen la seva vida sent menors d’edat”, explica Trichot. A la vegada, assegura que tot i que ja s’ha aprovat un pressupost de 50.000 euros per finançar la seva part de l’acció a Tànger, “no sabem quan es posarà en marxa ni quan es farà efectiu l’inici de l’Al-Amal, encara no hem estat notificats”.\nAinhoa Nadia Douhaibi, educadora social especialitzada en recerca sobre racisme institucional, va ser una de les promotores del comunicat crític amb el Projecte Al-Amal i va un pas més enllà en la seva reflexió general sobre l’acollida a Catalunya. Sobre el nou projecte de cooperació entre Catalunya i el Marroc afirma que “la pràctica de l’administració tutelar sempre ha estat basada en una essència de què aquests no són els nostres nens”. Ella treballa des de fa anys a peu de carrer amb les joves migrades i analitza el comportament del sistema d’acollida català com “un sistema que s’erigeix com a un sistema de protecció, però que no ho és. És un sistema de desprotecció i és funcional per mantenir un ordre social, racial i econòmic que és d’interès per la mateixa Generalitat, les institucions estatals i la DGAIA”. A més, afirma que en vista als programes proposats per frenar l’arribada de menors marroquins a Catalunya, “l’Estat espanyol pensa en termes de migració des d’un punt de vista exclusivament productiu i com a mà d’obra, està clar que les administracions tutelars funcionen en aquest mateix ordre i acompanyen la formació d’una legalitat i il·legalitat dels joves d’acord amb el que està escrit”.\nActivitats del Casal dels Infants de Tànger |Arxiu\nSobre la possibilitat de tornar a incloure els retorns voluntaris en futurs projectes més enllà d’Al-Amal, Nadia Douhaibi apunta que “una de les paradoxes que serveix per entendre la fal·làcia de l’interès superior de la infància és comparar-lo amb el reagrupament familiar. Els joves arriben i se’ls proposa tornar, inclús sense haver observat si la seva situació familiar té estabilitat com perquè el jove pugui tornar. En aquest cas, no hi ha problema en retornar-lo i sempre és facilitat. En canvi, a famílies que estan intentant reagrupar aquí els seus propis fills des de fa molt temps se’ls hi posen mil i un obstacles: que si els centímetres de la casa, que si tens una casa pròpia, que si l’entorn és l’adequat… És una doble moral a l’hora de pensar en l’interès superior de l’infant. T’interessa que els nanos estiguin en família o no t’interessa. No pots jugar en aquesta doble hipocresia”.\nL’antropòloga i investigadora al Centre Acres de Tànger, Mercedes Jiménez, recorda com en el marc del Programa Catalunya-Magrib van denunciar repatriacions forçades i coaccions a algunes de les famílies dels joves perquè acceptessin el retorn de molts d’ells\nLes primeres notícies sobre el Projecte Al-Amal van arribar des de Tànger, el mateix lloc on el Programa Catalunya-Magrib es va esfumar de forma sobtada el desembre del 2011. Davant les clares similituds entre els dos projectes, l’antropòloga i investigadora postdoctoral al Centre Acres de Tànger, Mercedes Jiménez, repassa les conseqüències del programa concertat que va durar cinc anys. La valoració que en fan és de “fracàs”, tenint en compte que el projecte va tancar i va deixar l’institut on estudiaven les joves amb tot el material a dins fins gairebé l’any 2014. Mercedes Jiménez recorda com “des de diferents entitats socials catalanes i marroquines vam presentar una carta de recomanacions davant l’Europeaid, l’agència encarregada de la cooperació al desenvolupament de la Unió Europea, on posàvem sobre la taula repatriacions forçades i, moltes d’elles, fora del programa”. A més de, segons Jiménez, “la coacció i desinformació a algunes de les famílies dels joves per part de les treballadores socials del projecte perquè acceptessin el retorn de molts d’ells”. L’antropòloga del Centre Acres recorda com “acompanyàvem a les famílies que rebien visites de les treballadores socials i les amenaçaven si els seus fills no tornaven. Era una pràctica molt violenta”. En el mateix escrit, amb data de 2007, documenten fins a set fugides de menors a altres comunitats autònomes per por a ser deportades al Marroc.\nFinalment, una de les apostes del projecte Catalunya-Magrib que sí que sembla recollir el Projecte Al-Amal és el treball social directe amb les famílies de les joves migrades, un fet que l’antropòloga Mercedes Jiménez veu com “un efecte pervers i egoista, on es veu que a la Generalitat només li interessa treballar amb les famílies i entorns directes de les joves perquè consideren que és una forma de solucionar un problema concret que els afecta directament a ells, no des d’una perspectiva global de cooperació”. La mirada de la Generalitat assegura que és “errònia, perquè la migració és un fet global i els processos migratoris són molt més complexos, no sempre la motivació principal és la pobresa, tot i que sí que hi ha un desig de promocionar”. En el cas del Projecte Al-Amal és previst incloure la feina de protecció a les joves a través del programa Rassif del Casal d’Infants de Tànger però, a més a més i sense agafar un projecte d’una entitat externa, també vol donar una formació professional que en aquest cas serà per als entorns familiars de les migrades a Catalunya. “Per accedir-hi primer hauràs de tenir un germà que migri cap allà, en comptes de poder accedir a aquests programes pel simple fet de ser una persona marroquina. En el fons el que fan és afavorir la migració”, segons Mercedes Jiménez, que conclou que un projecte de cooperació com l’Al-Amal “s’ha de preocupar de tothom, dels que migren i dels que no migren”.\nAl-Amal Andreu Camps DGAIA Generalitat de Catalunya Magrib Marroc migrants Oriol Amorós programa Catalunya-Magrib projecte Al-Amal Tànger\n« Què hi trobem, a la ‘Directa’ 491?\nLes repobladores d’un poble abandonat dels Serrans, sota amenaça de desallotjament »


FirefoxCAT: Nova opció de pantalla completa al Firefox 3\nNova opció de pantalla completa al Firefox 3\nescrit per Aljullu a les 15:37 a les categories Firefox 3\nSegueixen arribant novetats del Firefox 3, aquest cop toca parlar de l'opció de pantalla completa. Fins ara quan premiem F11 el Firefox se'ns posava en mode "pantalla completa", el que significa que amagava la barra de menú, la de títol, la d'estat i altres barres del sistema operatiu (com la de tasques dels Windows); tot i això el Firefox encara mantenia dues barres: la de navegació (fent els botons més petits, però) i la de pestanyes.\nA partir d'ara podrem escollir que aquestes dues barres també s'amaguin, i que apareguin quan apropem el ratolí cap aquella zona. Fins ara això només ho podíem aconseguir a base d'extensions, com la FullerScreen.


Revisió del 10:00, 1 oct 2012\nRevisió del 09:59, 1 oct 2012 (modifica)\nRevisió del 10:00, 1 oct 2012 (modifica) (desfés)\n[[Fitxer: Aileron roll.gif|thumb|150px200px|Moviment de balanceig respecte l'eix longitudinal produït pels alerons.]]\nL'eix longitudinal és un eix imaginari que s'estén des del morro a la [[Cua (avió)|cua de l'avió]]. El moviment que realitza l'avió al voltant d'aquest eix es denomina balanceig. Les superfícies de comandament del ''alabeo'' són els [[Aleró|alerons]]. En girar el bastó de comandament es produeix la deflexió diferencial dels alerons: al mateix temps que l'aleró d'una de les [[ala (aeronàutica)|ales]] puja, l'aleró de l'altra ala baixa, i'[[angle]] de deflexió proporcional al grau de gir de les banyes de comandament. L'aleró que s'ha flexionat cap avall, produeix un augment de [[sustentació]] en la seva ala corresponent, provocant l'ascens de la mateixa, mentre que l'aleró que és flexionat cap amunt, produeix en la seva ala una disminució de sustentació, motivant l' descens de la mateixa. El pilot, en cas de voler inclinar cap a l'esquerra, giraria el joystick de comandament cap a l'esquerra, fent que l'aleró dret baixés elevant així l'ala dreta, i simultàniament, l'aleró esquerre flexionaría cap amunt produint una pèrdua de la sustentació en el ala esquerra i per tant el seu descens.\n== Eix vertical (guinyada)==\n[[Fitxer: Ayaw.gif|thumb|150px200px|El moviment de ''guinyada'' és una rotació sobre l'eix vertical intrínsec.]]\nL' eix vertical és un eix imaginari que, passant pel centre de gravetat de l'avió, és perpendicular als eixos transversal i longitudinal. Aquest eix és perpendicular als eixos longitudinal i lateral. Està contingut en un pla que passa pel morro i la cua de l'aparell i que normalment divideix aquest en dues parts simètriques. El moviment que realitza l'avió al voltant d'aquest eix es denomina ''guinyada'' .\n== Eix transversal (capcineig)==\n[[Fitxer: Aptch.gif|thumb|150px200px|El moviment de capcineig és una rotació sobre l'eix que passa per les ales.]]\nL'eix transversal és un eix imaginari que s'estén de punta a punta de les ales de l'[[avió]]. El moviment que realitza l'avió al voltant d'aquest eix es denomina capcineig . El [[pilot]], des de la [[cabina de vol]] és capaç de modificar l'orientació respecte a aquest eix a través del [[timó de profunditat]]. En estirar el [[bastó de comandament]] cap enrere (cap al pilot) es produeix una elevació del morro de l'avió, i al empènyer endavant es produeix una baixada del morro de l'avió.\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/wiki/Especial:MobileDiff/10170380»


Professor titular - Director del TFG del GNMI\nDoctor en Economia (UPF)\nProfessor i coordinador acadèmic a ESCI-UPF des del 2009. Doctor i màster en Economia per la UPF i llicenciat en Ciències Econòmiques i Empresarials per la UAB. Ensenya i investiga en temes de macroeconomia, economia internacional, economia del medi ambient, economia de la cultura i turisme. Abans havia estat professor a la UAO-CEU, la UPF i la UdG. És membre del grup de recerca Research in International Studies and Economics (RISE).\nMás información de Economia i globalització\nDesenvolupament i creixement econòmic. Comerç internacional: competència i cooperació entre països. Geografia econòmica. Competitivitat.\nAnalitzar i interpretar estadístiques i informes econòmics.\nMás información de Microeconomia\nConceptes microeconòmics: costos d’oportunitat, producció, intercanvi, avantatge comparatiu i consum. El model bàsic de funcionament dels mercats. Anàlisi de les decisions en situació d’incertesa.\nPlantejar, resoldre i interpretar les decisions dels agents econòmics i la seva interacció als mercats. Entendre i distingir els diferents problemes d’incentius als quals s’enfronten els agents econòmics.\nMás información de Treball de Fi de Grau (TFG)\nRealització i, si escau, defensa pública d’un projecte innovador en l’àmbit dels negocis o el màrqueting internacionals d’una organització empresarial, institucional o social. El treball pot constituir-se com una proposta o revisió crítica d’internacionalització a partir de l’experiència obtinguda en les pràctiques externes.\nImportant: informa't sobre l'addenda a la instrucció que regula el Treball Final de Grau 2019-2020.\nDemostrar la capacitat de cerca, tractament, selecció i valoració d’informació de naturalesa empresarial, institucional o social, fent atenció a elements multiculturals. Aplicar de manera conjunta criteris quantitatius i aspectes qualitatius i normatius. Analitzar i interrelacionar en un mateix projecte diferents àrees d’una organització. Identificar els resultats principals del treball i presentar-los sintèticament de manera oral i escrita.


Demòcrates per Andorra celebrarà el seu segon congrés ordinari l'1 de juny - FÒRUM.ad\nDemòcrates per Andorra celebrarà el seu segon congrés ordinari l’1 de juny\nOn: 09/05/13 12:50\nEl portaveu de Demòcrates per Andorra, Xavier Herver, ha anunciat, aquest dijous, el que serà el segon congrés ordinari de la formació política i que coincidirà amb el punt mig d’aquesta legislatura. Per a Herver el moment és perfecte ja que es podrà ‘presentar la feina feta fins ara, reagrupar les bases i fixar les línies pels dos propers anys’. Pel que fa a les polítiques de futur del partit, el portaveu ha constatat la voluntat de ‘continuar amb reformes com a única via de solució contra la crisi’. El congrés constarà d’un matí de treball on s’avaluaran les polítiques desenvolupades pels càrrecs electes i el grau de compliment de les ponències del primer congrés, es presentarà el treball que s’està fent ara i es debatran les noves ponències –sobre les que no ha pogut avançar res–. Després se celebrarà un dinar de germanor amb tots els militants del partit. El congrés se celebrarà l’1 de juny a l’Art Hotel d’Andorra la Vella.\nDemòcrates per Andorra celebrarà el congrés amb l’objectiu de ‘decidir l’acció de futur dels propers dos anys’ i amb la intenció d’avaluar la feina feta fins ara. El congrés se centrarà en tres eixos: les aprovacions i avaluacions de ponències del passat congrés i de les accions polítiques portades a terme fins ara, la presentació de la feina més actual, i el debat de les noves ponències per ‘enriquir l’ideari del partit i fixar les bases necessàries per a la segona part de la legislatura’.\nHerver ha destacat que ‘un congrés és la màxima representació de la voluntat d’un partit’. En aquest sentit ha mostrat la satisfacció de DA pel que fa a la feina dels càrrecs electes, ja que considera que els compromisos adquirits en el passat congrés s’estan executant ‘a poc a poc però amb bon pas’. Per il·lustrar aquesta afirmació ha posat l’exemple d’una ponència de l’any passat en que es debatien les ‘bases d’una economia sostenible’ i s’ha remès a la Llei d’inversió estrangera com a fruit d’aquesta ponència. Per a DA, la contenció de la despesa que es ‘mostra fermament’ en la liquidació pressupostària de 2012, és un altre exemple de la bona feina. Herver ha aprofitat també per valorar uns pressupostos que, considera, ‘són els que contemplen més despesa social de la història d’Andorra’.\nEl portaveu de DA, per acabar, ha recalcat que ‘aquest segon congrés ha de mostrar la voluntat del partit de continuar amb aquestes importants reformes iniciades com a única via de sortida d’aquesta crisi econòmica profunda en la que Andorra es troba immersa’. Tot i això no ha pogut avançar cap ponència de les que es desenvoluparan però ha dit que ‘seran fruit del treball de les diferents comissions del partit i, segurament, n’hi haurà alguna individual d’algun militant.’ Pel que fa a les línies futures del partit en la segona part de la legislatura buscaran ‘consolidar la feina feta fins ara, que necessita temps’ i tractar d’assolir l”estabilitat econòmica i social dins de la normalitat de la Unió Europea’.\nPrevious Post: La Guàrdia Civil recupera un mussol i un milà negre\nNext Post: Lluís Miñarro s’apropa a la figura del rei Amadeu I


Lula, per exemple | Notes de Brussel·les\n« Itàlia, Itàlia | Inici | Barcelona demà: Una invitació al debat »\nLula, per exemple\nPer Raimon Obiols | 7 November, 2010\n“Què passa amb els polítics?”, es demanava fa uns dies Josep Maria Espinàs en un article. A la majoria dels països democràtics, deia, “els líders sembla que estan perdent confiança, prestigi, seguretat, crèdit davant els seus governats”. “Jo no sóc capaç de dictaminar què els espatlla. Cada un deu haver comès algun error, però sembla que comparteixen la impossibilitat de consolidar-se”, concloïa Espinàs.\nQue una mala situació econòmica castiga els governs és conegut; amb escasses excepcions, sempre ha estat així. Fins i tot s’han fet estudis quantitatius del fenomen: estudiant les eleccions de desenes de països al llarg de 50 anys, la politòloga Belén Barreiro diu que, quan l’economia s’estanca, “el partit o la coalició que té el poder perd, de mitjana, cinc punts percentuals de vot”.\nPerò el fenomen que comenta Espinàs és inquietant perquè va més enllà del procés, diguem-ne “normal”, de desgast dels governants en temps de crisi. L’administració Obama s’enfronta a l’onada impressionant del Tea Party, Sarkozy té el país revoltat, Angela Merkel està en caiguda lliure en els sondejos. És rar trobar avui un governant que s’escapi d’aquesta situació.\nHi ha algunes excepcions. Per exemple Lula. El president brasiler deixa el càrrec, després de vuit anys, amb més d’un 80% de suport popular. Quan Lula fou elegit president del Brasil va dir que no podia equivocar-se i n’explicà les raons. No es podia permetre aquest luxe, va dir, perquè no havia estat elegit “amb el suport dels grans canals de la televisió privada, ni gràcies al suport del sistema financer ni dels grans grups econòmics”. Els partits i coalicions que arriben al govern sense disposar d’aquests suports han de filar molt prim, com tenim ocasió de comprovar a casa nostra.\nEn vuit anys de presidència, d’errors, Lula n’ha fet pocs. Deixa el seu país millor, amb menys pobresa i amb més empenta: un extraordinari 90% de brasilers mostra en les enquestes la seva confiança en un futur millor. Que el Brasil era “el país del futur” ja ho deia Clemenceau a començaments del segle XX; però afegia, amb sarcasme, que “ho serà sempre”. Ara, al Brasil, aquest futur s’ha posat en marxa, i en bona mesura això és degut a Lula.\nLula ha tingut algunes errades sobretot a l’hora de parlar, però això és explicable. És un orador en exercici permanent. Aquesta obsessió per comunicar de Lula no és únicament deguda al seu passat de líder sindical. Reflecteix una voluntat deliberada de compensar, per la via directa, l’hostilitat que li dedicaven la majoria dels mitjans de comunicació. “Si m’hagués fet pagar els discursos, seria milionari”, ha dit en alguna ocasió. No ha tingut més remei que parlar contínuament, justament pel fet que no tenia a favor els mitjans de comunicació. Ha pronunciat milers de discursos públics, i gairebé mai s’ha subjectat a un paper escrit. Una pífia de tant en tant era inevitable. Algunes són recordades, per exemple quan va dir que la seva mare “havia nascut analfabeta”.\nPerò alguns dels seus comentaris més sonats, gens políticament correctes, jo no sé si foren o no involuntaris. En una reunió del G-20 a Londres, el 2009, va dir que la crisi financera havia estat provocada “pel comportament irracional de la gent blanca d’ulls blaus”; i a Namíbia en va deixar anar una de signe contrari: va dir que el país “no semblava africà” perquè la capital era “una de les ciutats més netes i boniques del món”.\nJo he sentit a Lula queixar-se amargament, en termes irreproduïbles, de les brutals escomeses que rebia de les televisions brasileres, sobretot en els mesos previs a les eleccions.\nEn aquest terreny de la manipulació política dels mitjans hi ha una pista per a explicar el fenomen de descrèdit de la política que apuntava Espinàs en el seu article. Els partits i coalicions que no disposen de suports financers i mediàtics són objecte de campanyes dels mitjans de la dreta que, d’altra banda, estimulen una creixent ofensiva, cada vegada més exacerbada, contra la política en general. Creuen que això els convé.\nA Brussel·les jo no tinc accés als canals privats de la televisió espanyola, i em sap greu, perquè de tant en tant s’han de mirar. Em diuen que en algunes tertúlies estan parlant de llançar Belén Esteban a una carrera política. Afirmen que és “especialment popular” a Catalunya. “Què tenen els polítics catalans que no tingui l’Esteban?”, s’exclamen… Tot això pot ser ridícul, però no és innocent en absolut. Desprestigia la política, fomenta el cinisme difús, fa desesperar de les solucions col·lectives, estimula la lluita competitiva de “tothom contra tothom” i, sobretot, fa créixer la por al futur. Als EUA “periodistes i empresaris comprovaren, ja fa dècades, que la por creava audiència i el terror la disparava”, deia fa poc un expert, David Altheide, en un diari de Barcelona. El fenomen s’ha expandit internacionalment i ara s’està accelerant, amb la crisi dels mitjans.\nAquesta és una altra pista per a tractar de trobar respostes a la interrogació d’Espinàs. Es genera una truculència creixent en els mitjans. “Quan encenc la tele, només veig calamitats, i això no ajuda a resoldre cap problema”, ha comentat Lula en alguna ocasió. Truculència i obscenitat: fa unes setmanes, en una gran cadena de televisió brasilera, el seu propietari, un senyor de 78 anys de rostre botoxat i cabells retenyits, començà a treure’s bitllets de banc de les butxaques, tot llançant-los al públic, adult, que es barallava com la quitxalla que caça confits en un bateig.\nLula da Silva s’ha esforçat, per contra, a elevar el nivell de consciència política de la societat. El seu titànic esforç comunicador s’explica sobretot pel fet que al Brasil la manipulació mediàtica és brutal.\nEl president brasiler va demostrar, fa vuit anys, contra tots els pronòstics i les enquestes, que es podia vèncer la manipulació mediàtica dels poderosos.\nCategories: Amèrica Llatina, Món, Socialisme | 1 Comentari »\nUn comentari per “Lula, per exemple”\nNovember 7th, 2010 a les 14:09\nAquest afany per explicar-se i aquesta fe en el seu projecte ?potser el que li ha faltat al president Montilla. Per qu?enega d’una f????la de govern que encara lidera i que li ha perm? precisament, d’encap?ar-la?


Orgullós que m’ensenyaren a ser del Barça\nAhir vaig fer un exercici d’autoflagel·lació que ni els de Los Picaos de San Vicente de la Sonsierra. A qui se li ocorre?, pensareu. Sí, ja ho sé. La qüestió és que ahir, la madridista Cris i jo vam decidir anar a veure el partit. Dic el, perquè, malgrat que s’hi jugaven dos partits -Barça i Madrid- alhora, la importància estava a Màlaga. Vam veure la primera part envoltats, bàsicament, per valencianistes, però allò no tenia aquell què dels grans finals de Lliga. Aleshores, en un gir inesperat dels esdeveniments, li vaig proposar que anàrem a pregar que en la segona part el Màlaga en clavara dos on estava reunida la plana major del madridisme del poble. I hi vam anar: banderes d’Espanya, putabarçaputacatalunyes, Messienanos, Piquelloróns -tot en castellà no siga que-, etc. El cas és que, si haguera estat al revés, segurament els càntics hagueren sigut semblants: hagueren esmentat el jugador aquell que espenta els gols del Madrid, o el president aquell que hauria d’estar imputat per no sé quines coses d’un Castor, o simplement hagueren afegit el malsonant “puta” a l’adjectiu “Real” i al nom “Madrid”. No dic que jo ho haguera cantat, com també hi havia madridistes de bé als quals no els calia tenir cap memòria per l’etern rival. Ara bé, mentre escoltava tota aquella fauna celebrar la segona lliga en nou anys -té mèrit, perquè des del 2012, és a dir, que fa els anys que té Shin Chan en l’anime que no alçava el trofeu de la Lliga-, a mi em va vindre una coseta al cap i al cor, un xicotet deix de llum, potser per l’autoflagel·lació que m’estava provocant: em vaig sentir més orgullós que mai que l’avi Pipo i mon pare m’ensenyaren a ser del Barça. Us jure que mai no m’havia passat, aquest sentiment tan fort -no diria que el parell de cerveses, tot i que l’alcohol ajuda a curar el dolor, hi influïren…- d’agraïment per haver-me ensenyat a ser d’un més que un club. I, de sobte, em vaig transportar a les nits de dissabte i les vesprades de diumenge, m’auelo transistor en mà i cara a la televisió en la seua butaca, mon pare assegut al costat dret del sofà i jo, enmig dels dos. O als dimarts i dimecres de Lliga de Campions. Fum de caliquenyo i de cigarret, de l’un i de l’altre, mentre m’auela celebrava algun gol -potser només quan ho feia jo-, i ma mare ens intentava burxar per tots els costats. Té daixonses que fóra una victòria del Madrid el que a mi em recordara tot allò, tots aquells inicis del ser del Barça, que ja havia començat a acostumar-se a guanyar algun títol important cada any. Però ho va fer: vaig entendre -o ho vaig recordar- que ser del Barça, com el càntic diu, és el millor que hi ha. I no només pel futbol, potser, sobretot, per tot allò que no és futbol. Directives -excepte Laporta, oh, gran Joan!- a part, encara m’emocione, com ho vaig fer divendres en la conferència del Puyal a la Universitat de València, amb el “Toca Stoichkov, para Bakero, pica Koeman, goooool!”, o amb el “¡Pizzi, Pizzi, Pizzi, Pizzi! ¡Che, qué bueno que viniste, qué bueno que llegaste! ¡Pizzi, Pizzi, Pizzi! ¡Sos macanudo!”, i això que no tinc consciència d’haver-los vist en directe. Però també se’m posa la pell de gallina (o la gallina de piel, com al mestre), amb aquella jugada de Ronaldinho que deixà per a la foto el Ramos, o el “I més, i més, i més i més, però molt més, i encara més, i més, i més i més” contra el Getafe, o els 2-6, 5-0, 0-4, o el Messi mostrant-los la samarreta a una parròquia que no s’ho creia. O el Sergi Roberto donant-nos esperances. O encara les llàgrimes que lluiten per no sortir quan em ve a la ment el Guardiola a la banqueta, com em vindran d’ací uns mesos quan es parle de Luis Enrique. O, o, o.\nÉs cert que ahir vaig veure il·lusió -i confesse que hi vaig sentir una certa enveja- en les cares madridistes; allà en el fons, molt en el fons, en el fonsíssim, me n’alegre per Cris, que podria estar perfectament escrivint unes ratlles semblants a aquestes però de signe contrari. Crec que ja se n’havia oblidat, del que era celebrar un títol de trenta-huit partits, i ja li (els) tocava. Se’ls en dóna l’enhorabona, i en pau! Ara només ens queda emparar-nos en la màgia de Dani Alves, sobretot, sobretot, sobretot, per evitar que puga tornar a escriure una entrada de futbol, amb un cert punt de plorera, com em diran alguns.\nPublicat dins de General, L'Olleria, Projectes i maldecaps | Deixa un comentari\nEls feixistopredicadors Eduardo Inda i Paco Marhuenda\nSeguisc buscant alguna paraula per a dedicar-los, a Inda i Marhuenda, però no m’ix cap que no fregue l’insult, o res de pitjor. Els habitants de “la Ollera” som “cavernícolas”. Com a curiositat, fixeu-vos qui està al costat dels dos feixistopredicadors -i al costat de qui estan ells, és clar-, i qui no. Amb la connivència, una vegada més, del presentador. I el silenci imperant de certs sectors, que són els que ho han provocat. Els valencians sempre som insultats; això d’ahir és només una concreció més. També Guti va dir “paletos” als de Vila-real. Però no passa res, “por el bien de la nación, por la unidad, mantengámonos callados”. I penses alguna cosa a dir, i qualsevol pensament et faria tancar aquest compte o, pitjor, es convertiria en una visita judicial. No defensaré el meu poble; és el meu, no seria objectiu i, com deia aquell poeta àrab, “ser la pàtria d’un infant obliga a estimar-la sempre”. Espere que la societat valenciana -i l’olleriana- acabe de despertar i s’adone que per a ponent només som ciutadans de tercera. L’opinió d’Inda i Marhuenda és la del centralisme més ranci. I ja no és qüestió d’educació o tolerància: en les seues ments només descriuen, no insulten. El problema és que en el meu cap també descric, i ells ho considerarien terrorisme.\nAnatomia d’El Revol. Un grup de danses des de l’arrel\nCap al mes de març, Mari em va proposar mudar i esmenar l’apartat que vaig dedicar a les danses en el treball sobre la Festa de la Magdalena, de l’Olleria (I, II, III, IV, V, VI i VII), per a un llibre commemoratiu. Em va donar total llibertat, i vaig adaptar el text al màxim de fulls permesos. I, si ja li ho vaig dir al moment, torne a aprofitar aquest espai per a agrair-li, a ella, i al grup de danses en general, que m’hi hagen permés col·laborar. Quan fas les coses a gust, no hi ha càrrega que pese. Moltíssimes gràcies. I ja que estem, demane disculpes públicament per no haver pogut assistir a l’acte de hui -hi ha anat Cris per mi-, però promet que la setmana que ve, que serà festa grossa, no hi fallaré. Ah, i llegiu el magnífic text de l’amic Pep Albinyana, L’últim habitant de la Casa Santonja, i vos quedareu amb la curiositat d’anar a buscar-hi la MareMorta…\nSi una cosa hem aprés els valencians des de fa segles és que som un poble condemnat a l’autosuficiència cultural. O en altres paraules: si volem mantenir viva l’espurna que ens identifica com a poble, ens hem de traure nosaltres les castanyes del foc. Abans que res, hom s’imagina a la vora de l’inici de l’aventura i no pot amagar el vertigen que sent. Sap que no podrà anar a grans passes; dubta si el mecanisme està ben assentat i consolidat per poder seguir; té por que als pocs metres tot s’enderroque. Però hi posa il·lusió, coratge, passió. I quan ja duu gairebé vint anys, gira la mirada cap enrere, s’adona de tot el que ha aconseguit i no pot evitar mostrar un somriure d’orgull.\nAquest somriure d’orgull és el mateix que poden sentir les persones que integren -o que han integrat al llarg de la seua trajectòria- el grup de danses d’El Revol, del poble de l’Olleria. I tot des d’aquell 1995 ja pretèrit, quan una iniciativa privada posa en marxa un taller de danses valencianes i cultura popular, la missió del qual és recopilar el màxim d’informació possible per recuperar els balls tradicionals del poble. Així, després d’enquestar la gent major, el Tio Faus, un antic clarinetista, recorda unes notes que, amb la consegüent adaptació del dolçainer Xavi Sahuquillo, donen lloc a la Dansà de l’Olleria. La dansà és un ball ritual molt antic que es ballava en commemoracions, festes i esdeveniments importants; és un ball de carrer on participava tota la població. Des del grup es reconeix que “serà o no serà la que es ballava aleshores, però l’hem feta nostra”. També necessiten, és clar, saber-ne els passos, per a la qual cosa reclamen el suport del Grup de Danses d’Ontinyent: així, tant Joan i Rafael Ballester, com Eugeni Úbeda -aquest d’Alfarrasí-, ajudaren aquests entusiastes en els seus primers passos per a fandangos i passades d’una dansà recuperada i reconstruïda per al poble de l’Olleria.\nSense més dilacions, l’octubre del 1996 participen, com a grup amfitrió, en el XIX Aplec de la Dansà de la Vall d’Albaida que se celebra al poble de l’Olleria. No obstant això, a causa de les dures condicions meteorològiques -“que van deixar el poble inundat i sense llum fins a ben entrada la nit”, com recorda una component del grup-, El Revol no pot eixir a ballar. Un any després, en el XX Aplec de la Dansà de la Vall d’Albaida, de nou a l’Olleria, no solament aconsegueixen ballar, sinó que, a més, és tot un èxit.\nAixí, sense pressa però sense pausa, amb constància permanent, es treballa per a formar una escola de danses; es busca gent d’altres grups que puguen acudir amb regularitat per tal de formar el grup ollerià i d’ensenyar-li balls diferents. Serà molt important, per exemple, la presència de les germanes Sònia i Carmina Durà, acompanyades de Rafa Martí, tots ells components del Grup de Danses de Montaverner, de qui El Revol destaca el gran coneixement que tenien del ball i la grandíssima paciència que van demostrar. Igualment, també hi ha contacte amb gent d’altres comarques en les visites a Turballos, centre d’encontre per excel·lència d’aleshores de tots aquells que vulgueren aprendre i perfeccionar els balls.\nDesprés d’anar amunt i avall, d’un lloc a un altre, i sempre patint les incomoditats de no disposar d’una seu en condicions per a assajar, decideixen, junt amb els castellers del Ball dels Locos i els tabaleters i dolçainers de La Morralla -col·lectius que, d’altra banda, seran uns dels culpables, al costat d’altres com el Col·lectiu l’Olla, de la creació de la festa de la Magdalena-, llogar un espai conegut al poble amb el nom de La Bodega, on cada associació tindrà el seu espai corresponent. Actualment, però, la seu d’assaig és a l’Escola Municipal d’Adults, on poden preparar els espectacles al llarg de l’any.\nFormada l’escola, el primer ball que s’ensenyarà és la Jota de la Serra. Les jotes són uns cants que apareixen entre els segles XVIII i el XIX; en aquesta, la protagonista és la dona, que pot canviar el pas per iniciativa pròpia. No obstant això, a partir del 2010, el poble tindrà la seua jota autòctona, la Jota de l’Olleria, composada per a El Revol per Joan Garcia ‘el Platero’, mentre que la seua dona, i mestra del grup des del 2001, Concepció Tortosa, fou qui en posà els passos. En el grup es remarca que, evidentment, aquesta jota no s’ha aconseguit ni per transmissió oral ni per cap tipus de documentació, però que “també els altres balls naixen en un moment concret, encara que faça segles”. I naixen per a donar resposta a la necessitat d’expressió de la gent, i la necessitat, la tenien ara el poble i el grup de danses, el qual volia mostrar i oferir la seua targeta de presentació en les eixides als altres pobles de la comarca. Aquesta jota es vestirà de diumenge per a ser estrenada en la festa de la Magdalena del mateix any.\nA mesura que passa el temps i van aprenent més balls, els creixen les col·laboracions i les eixides a altres festes. El repertori s’amplia, i la gent comença a unir-se al grup, moguda per les ganes de ballar i de passar-ho bé, però, sobretot, de participar en aquesta cultura de resistència.\nD’aquesta manera, l’octubre de 1998 participen per primera volta, de nou al costat de les altres dues associacions amb qui comparteixen local d’assaig, a la fira de l’Olleria, amb danses de cabuts cedits pels amics de L’Associació de Gegants i Cabets de Xàtiva. Actuen en celebracions del carrer de Sant Joan i del carrer de Sant Antoni, a les quals ja no faltaran mai. Igualment, El Revol desfila en la cavalcada de reis i en alguna de les capitanies de les festes de moros i cristians. Veiem, doncs, com van fent-se un lloc en l’espai cultural i festiu de l’Olleria.\nL’apogeu, el trobarem el maig de 2001, any en què tenen la primera actuació al Teatre Cine Goya, sarau que ja seguiria any rere any fins a l’actualitat. Cal destacar, però, el suport incondicional de les balladores i dels balladors del F.P.A. de Sant Carles d’Ontinyent, que tant els ha ajudat. Així, aquesta data és important per al grup perquè tenen el repte d’oferir al públic un espectacle que els faça gaudir, d’agradar no sols amb els balls, sinó amb tot el que mostren. Allí, acompanyats de rondalla i de cantaor, mostren tot allò que han preparat i han assajat al llarg de l’any, i, com a sorpresa, sempre posen en escena un ball nou amb diverses col·laboracions. I és que, a pesar de la multitud d’actuacions que tenen a l’any, des d’El Revol no han parat d’investigar ni de recopilar balls de la Vall d’Albaida i de la Costera. Aquest acte també serveix perquè el públic es fixe en els detalls dels vestits, en les peces i els complements que porten.\nPer exemple, la indumentària pròpia de la dona és: la camisa, les calces, els lligacames, els enagos, la falda, la cotilla (una faixa ampla reforçada amb barnilles que serveix per a sostenir el pit i els costats de les dones), el gipó (per a cobrir el tronc des dels muscles fins a la cintura, cenyit i ajustat al cos, amb mànegues), el mocador (de cap, de coll, mantonets, mantó, caputxa i mantellina. Hi ha balls en què les dones han de ballar amb el cap tapat), el davantal (de festa o de feina), les espardenyes o les sabates.\nQuant a la roba de l’home, la comprenen: la camisa, els calçotets, els saragüells, el jupetí, la faixa corretja, les alforges (sacs oberts pel mig i tancats pels caps, que formen dues bosses grosses, ordinàriament quadrangulars), les calces o mitges (calça redona, de traveta o mitja calça), els lligacames, les polaines, les espardenyes (de ramalet i de careta), la sabata, la còfia (per mudar o de diari), el capell i el mocador.\nA totes aquestes peces i complements, cal afegir, tant a homes com a dones, l’ús de les postisses o castanyoles. Els dansadors i les dansadores, a més d’haver d’anar en compte amb el passos dels balls, també les han de fer picar. Es col•loquen a les mans i es toquen a mesura que mouen els dits en un moviment anomenat “pic i repic”.\nCada balladora i ballador, això sí, es paga el seu material, per la qual cosa, i sempre respectant uns criteris prefixats, la diversitat d’estils, colors i teixits, garanteixen la vistositat d’indumentària dins del mateix grup.\nPerò no només actuen a casa; també dansen a Sueca, a Ondara o a la població veïna Xàtiva. Des del 2001 acudeixen a Ontinyent, a la Trobada d’Escoles de Dansa del Centre FPA de Sant Carles d’Ontinyent. També el gener de 2005, El Revol participa en un intercanvi de suport dels balls tradicionals a Sant Pere de Ribes; el 2006, aquest grup de danses, anomenat Les Gitanes, va a l’Olleria, junt amb la Colla de Dimonis, per a col·laborar amb ells a la Magdalena.\nCom veiem, no se’ls acaben els enrenous, i participaran el dia de Corpus al poble, al festival de danses de Xeraco o a la I Fira d’Associacions, durant el 2009, i a la I Fira Multicultural, el 2010, ambdues amb tallers i balls, a l’Olleria. És notòria la seua presència en els balls per a bodes i altres celebracions, com, per exemple, a l’Alqueria Gàlim.\nDurant tots aquests anys, el grup de danses no ha parat en torreta. En la majoria de les ocasions, però, no han estats sols; ho han fet acompanyats per les rondalles de Castelló, l’Agredolç de la Safor o la Ball a Banda, per no parlar de les veus màgiques de cantants com Pep Gimeno “Botifarra” i Toni “Violí”. Tanmateix, si haguérem de destacar un grup gairebé inseparable de les danses, és la colla de dolçainers i tabalaters La Morralla, que l’han fet ballar i revolar les faldes.\nSón gairebé vint anys: vint anys de balls, d’alegries i d’emocions, d’il·lusions compartides, d’alguna decepció que se’ns escapa i contra la qual no podem fer res. Són gairebé vint anys de picar i repicar, de música, de viatjar per la geografia d’aquest menut país, d’acudir a aplecs i trobades, d’aprendre dels majors per a transmetre aquest patrimoni als menuts. Perquè aquesta és la clau de l’èxit d’El Revol: no únicament mouen les cames i els braços, fan sonar les postisses o mostren el que han aprés, sinó que, a més, mantenen viva la cultura, la seua -i la nostra- arma contra l’homogeneïtzació a què estem abocats.\nRepresenten la nostra valencianitat, la nostra manera d’entendre el món. Potser ni ells com a grup, ni nosaltres com a espectadors en siguem conscients, però el poble de l’Olleria, com a les altres associacions culturals, els deu molt. Sens dubte, tenim, amb la bona gent d’El Revol, motius més que suficients per a sentir-nos orgullosos de pertànyer a aquest poble.\nMatins al poble\nLa gràcia d’acabar dijous és poder gaudir d’un divendres de matí al poble. Les temperatures lleugerament més baixes que a València, la frescor d’una tardor que no arriba del tot colpejant-te la cara, l’olor d’allò familiar prop de tu, les salutacions entre la gent que es coneix de tota la vida, els malnoms per a designar algú, el café als teus carrers, el gust de caminar per sendes que t’han acompanyat de menut, les visites a casa per informar dels fets recents que no ixen a la televisió. O el tacte de l’escriptori amb què t’has criat mentre escrius unes ratlles ací. M’agrada el meu poble, m’agrada allò que visc -o, millor dit, com ho visc- al meu poble. Però no puc, no sé gaudir-lo del tot. Diuen que ve la fira, però a mi, sincerament, m’és igual. Tu… quan véns tu al teu, al nostre poble?\nBurros amb carrera també hi ha\nLa frase podria ser d’algun dels nostres lliurepensadors, però no. La digué -desconec si fou invenció d’ella- la meua besàvia, com alguna volta he comentat. I és que hi ha qui presumeix de tenir les parets plenes de títols universitaris, cursets i altres paperots però és més burro que Tacó. Com, per exemple, un dels farmacèutics del meu poble. No sé si el coneixereu, però tampoc vos perdeu res. Bé, sí, un ésser digne d’estudi psicològic per comprovar com es pot ser prepotent i ser un desgraciat (com tants altres). L’anècdota, que ocorregué fa unes setmanes, me l’ha contada hui la mare. Té com a protagonista el pare, i no sabeu com se m’ha encés la sang escoltant-la. Això que sentiu una impotència enorme per no poder fer-hi res? Doncs això.\nResulta que la mare necessita uns medicaments especials que cal demanar perquè li’ls porten a propòsit. I bé, sembla que és en aquella farmàcia pròxima a l’Església on fins aleshores li’ls duien. Fins aleshores, dic, perquè per a aguantar maleducats i xulos de pa sucat amb oli, ja en tenim prou a la televisió. Farà unes setmanes, coincidint amb la vaga de farmàcies, el pare hi va anar. L’apotecaria estava plena, ja que l’altra, la de dalt, a la qual anava sempre el iaio, estava tancada. Hi havia molta gent i, darrere del taulell, un impresentable parlant malament als clients que despatxava. Però sembla que li tocà al pare rebre la merda que li eixí de la boca. Quan li tragué el medicament genèric, el pare li contestà que no era eixa, que era la de la marca que sempre s’emportava. L’home amb bata al cos i imbecilitat al cap inicià el seu discurs: que era la que li havia tret i no la que deia el pare. El pare, però, i sense abandonar les bones maneres (no ho dic jo de primera mà; m’ho han contat altres testimonis) li comentà que si no eren les de sempre, que no les volia. Quan es tracta de la salut d’una persona -i més de la seua dona-, no es pot anar amb provatures. Llavors, l’apotecari rebentà i cridà, com si així tinguera més raó, que ell no té per què pagar les “nostres” (incloïa la resta del poble, car ell viu a la seua torre d’Ivori) medicines, que a ell no li “paguen” (es referia als de dalt). El problema és, però, que és a la inversa: és el pare -i la resta de al gent- qui paga pels medicaments. El progenitor seguí en la seua defensa: els medicaments eren els altres, els que sempre s’endu, o és que algú més els demana? El farmacèutic ho negà i afegí -sense baixar el to de veu- que és per a la mare per qui ho porta. Aleshores, si ell mateix afirma que són únicament per a la mare, que no les duu per a ningú més, per què es posa així i es contradiu?\nTanmateix, la cosa no s’aturà ací. Fou quan, prepotent, un ser superior com ell soles, féu ostentació dels anys d’estudis i, potser, d’altres misteris amagats: “a mi que m’heu de dir, si vosaltres no teniu ni carrera, ni estudis, ni res de res!”. Estava fóra de lloc ell i aquella afirmació. Però, i ací hi ha una mostra de l’educació del pare que, segurament, jo no haja heretat, ja que li hauria contestat qualsevol altre animalada, quan li respongué que podria tindre tots els títols, totes les carreres que volguera, sí, però que qualsevol amb una mínima educació serviria molt més que ell per a estar darrere d’aquell taulell, i que això de si tenia els estudis caldria vore-ho. Llavors, l’apotecari maleducat l’agafà fort del braç per tal d’ensenyar-li-ho. Però el pare se’n va desfer i li etzibà que li donara les medecines, les receptes i el que calguera, que ell marxava d’allí i no hi tornaria, que no tenia gens de vergonya, que era un maleducat, que per a tanta formació, més valia que sabera atendre el públic i no creure’s superior. Finalment, li va donar els medicaments que sempre li havia donat, els va pagar i se’n va anar.\nLa història, contada pel fill, podria semblar molt “casera”, molt a favor del pare. Tanmateix, abans d’escriue-la, he consultat amb altres opinions, tant de testimonis que ho veieren com altres que han hagut de sofrir els abusos pseudointel·lectuals d’aquell farmacèutic. I, creieu-me, té, com diem al meu poble, molt “mala pata”.\nDe tot açò extrac algunes conclusions: en primer lloc, que -qui el coneix ho sap- per a fer enfadar el pare cal molt, moltíssim. Està lleig que ho diga jo, que en sóc el fill, però persones en més paciència, poques n’he vist. I, per tant, no exagere quan ho conte. Segonament, que m’agradaria tenir eixe “saber estar” i eixa educació, perquè els meus arguments hagueren sigut uns altres i amb un to molt més elevat, la qual cosa em faria situar-me a la seua alçada i perdria tota raó. En tercer lloc, que als llibres hom pot aprendre coses extraordinàries, però no hi ha cap manual que informe de com atendre uns clients de qui depén la teua empresa, siga quina siga; que hi ha molta gent a qui no li paguen quan toca i no per això tracta els altres com si fórem ningús. I si no sap parlar correctament en públic, què sé jo, que s’apunte al circ o que es faça membre de la família reial. En quart lloc, que a eixa farmàcia no s’ha de tornar, i no només la meua família o jo; si cada persona a qui ha parlat malament (ha arribat a dir-li a un home que “No dixe entrar als gossos de l’Ajuntament vaig a dixar que entre el teu? [sic]”, amb mala bava i amb la mirada per damunt dels muscles) deixara de donar-li beneficis, o hauria de canviar o tancar el local. I, finalment, que, una volta més, quanta raó tenen les persones majors i les seues sàvies sentències. “Burros amb carrera…”, ai, i més que ens en trobarem!\nUna volta pel poble, les Normes de Castelló i Andreu Valor\nDiuen que demà hi ha festa grossa a l’Olleria, que la cultura s’hi cita, des de les cinc de la vesprada. Els culpables i els causants? Els de sempre: el col·lectiu l’Olla. En un poble i en un país normals, fa anys que s’hagueren afartat d’homenatges, per tota la tasca cultural, reivindicativa, normalitzadora i lingüística que sempre han dut a terme. Però ja sabem com van aquestes coses. El cas és que l’empresa que acaba de nàixer, Muntis Oci Personalitzat, ha organitzat una volta comentada pel nucli històric de l’Olleria i una visita guiada a la Casa Santonja. La persona que ens farà de Virgili serà Jovi Vidal, estudiós i expert en la història local. A continuació, al Cine Goya, el contestà Andreu Valor torna a la localitat que el va vore pràcticament començar per a delectar-nos en les seues melodies i en les seues lletres plenes de missatge, d’esperança i d’il·lusió, amb l’ambició i les ganes d’un grup de joves del poble, com a cor. I, ja per acabar, tots a Ca Tarsi, on tindrà lloc un històric sopar, amb els artistes i amb tot el públic queferós que s’hi vulga quedar. Tot això té com a pretext les Normes de Castelló, de les quals es compleixen enguany 80 anys. Entre passejos i cançons, un servidor tindrà el gust, l’honor i el plaer de parlar-vos una mica del que foren, del que significaren, de les conseqüències que se’n derivaren arran de les signatures d’uns quants homes de lletra i institucions en un símbol d’unitat de la llengua, en un “sentit unitari d’irreductible catalanitat”, que exclamà Joan Fuster, ara que també estem a punt d’acabar el seu any. De veritat, vos ho aneu a perdre? Deixareu que vos ho conten? Demà tots cap a l’Olleria!\nSobre la nova biblioteca de l’Olleria\nDiuen que han inaugurat ja la nova seu de la biblioteca municipal de l’Olleria. Tot allò envoltat de llibres, de cultura, de reflexió i de raciocini ha de ser celebrat com cal: hem d’obrir una botella de cava i brindar per la paraula i per la llibertat. Tanmateix, sembla que, al meu poble -que sembla que sap compaginar modernitat i la més casposa tradició-, s’ha celebrat amb una benedicció per part del rector. Com diu l’amic Albinyana, són rituals fora de lloc. Més si tenim en compte que l’Església, històricament, ha rebutjat sempre tot allò que se n’eixira dels paràmetres dogmàtics. No crec que calga una benedicció per a un lloc ja de per si “sagrat” -en la millor definició de l’adjectiu-, en què el més dolent que pot ocórrer és que arribe un dia que ni hi haja lloc per a més llibres. Però no em centraré en temes religiosos que la dreta local s’encabota a imposar.\nÉs la segona volta en menys de cinc anys que la biblioteca es traspassa, la qual cosa, ni fu ni fa, perquè només es troba a uns cent metres de distància. Però no deixa de ser un fet curiós. Això sí, el nou local és, parlant clar i ras, l’hòstia (i que em perdonen els sectors eclesiàstics). Grandíssim, molt ben estructurat per seccions i transparent: una manera més d’apropar-se al poble, i lluny d’aquelles torres d’ivori a què estem acostumats. Potser, però, falte un sector més aïllat de la resta per a les jornades de concentració absoluta que demanen els temaris de biologia, enginyeria, filosofia o dret. Aïllat en el sentit de no estar tan conjunt al sector destinat als ordinadors on molts xiquets acudeixen a connectar-se a les xarxes socials i derivats. Molts xiquets i algun que altre majoret, tot siga dit.\nNo obstant això, un lloc així requereix també una modernització interna. En primer lloc, pel que fa al tema dels horaris. Actualment -horari d’hivern-, obri de dilluns a divendres de 10h a 13.30h i de 16.30 a 20.30h, mentre que els dissabtes, només de 10.30h a 13h. Personalment, crec que és un horari molt reduït, sobretot el cap de setmana. En dues hores i mitja, un dissabte de matí, poc es pot fer. Ara bé, el problema arriba en el fatídic període d’exàmens: gener i juny-juliol. Conec altres pobles on la biblioteca roman oberta les 24 hores. A més, aprofitant les màquines espremedores que hi ha al costat, pense que ja té el necessari per a l’estudi: la tranquil·litat, l’atmosfera literària i el café/menjar per a descansar. Tal volta, l’Ajuntament s’ho hauria de replantejar; és una llàstima que una biblioteca així s’òbriga tan poc, mentre que hi ha molts joves que necessiten eixe clima per a estudiar.\nSegonament, el personal que hi treballa. Un dels dos té el títol que l’acredita com a professional de les biblioteques. L’altra persona, si no m’equivoque, no. En el que no erre, però, és en el fet d’assenyalar que a l’Olleria (Montaverner o Alfarrasí, per estendre’m una mica) hi ha segur algú amb aquest títol necessari que demanarien en qualsevol poble. No parle d’acomiadaments ni coses semblants -eixa persona que dubte que tinga el títol, fa bé la feina-; però, i si aprofitem que hi ha més gent experta en biblioteconomia i ampliem les hores d’obertura d’aquest centre? Crec, i hi torne de nou, que és un tema seriós i que molts dels estudiants hauríem de demanar. Una biblioteca per al poble i que faça les seues funcions constantment. No pretenc que la llar dels llibres de l’Olleria esdevinga una biblioteca d’Alexandria, però segur que s’obriria pas entre les biblioteques més conegudes del País Valencià. I seria, de passada, una manera de donar més renom al poble.


Es presenta la temporada de tardor del teatre Cal Bolet i l’Auditori | Cultura\nInici / Notícies / Es presenta la temporada de tardor del teatre Cal Bolet i l’Auditori\nJa acabada la temporada 2020/2021 d’arts escèniques i musicals al Teatre Cal Bolet i l’Auditori Municipal, es prepara un acte per presentar la que serà la propera temporada d’espectacles professionals. Serà el proper dia 7 de juliol a l’Auditori Municipal.\nS’anunciaran els espectacles que conformaran la temporada setembre 2021/gener 2022 i hi haurà actuacions en directe i contingut audiovisual que s’oferirà al públic assistent que hagi reservat prèviament la seva entrada.\nEs tracta d’un acte gratuït i d’una hora de durada aproximadament.\nLa reserva de les entrades es podrà fer efectiva a partir del proper dia 28 de juny al web d’espectacles Vilafranca.\nMés informació: espectacles.vilafranca.cat\nModificacions del programa de les Festes de Sant Raimon 2022 per adaptar-se a les mesures de prevenció Covid-19\nAlguns actes queden suspesos i d'altres modifiquen horaris o ubicacions.


El test del waterpolo: fer-se més gran fent-se "més petit" | Fosbury\nFosbury » Waterpolo » El test del waterpolo: fer-se més gran fent-se “més petit”\nLa setmana passada ja vam parlar a la Fosbury del futur del nostre waterpolo femení, després de la participació destacada de les jugadores de casa nostra de la plata de la selecció estatal a Austràlia. El que no vam comentar és un fet destacable i és que aquest campionat es va jugar, com passa en molts esports, amb variacions importants en el reglament a mode de test oficial.\nFer proves en mundials de categories inferiors és una pràctica habitual a les grans federacions. Com va passar per exemple en els Mundials Júniors d’Handbol abans d’aprovar les importants modificacions de reglament, que van entrar en vigor als Jocs de Rio. En aquest cas la federació responsable dels esports d’aigua, la FINA, ha realitzat aquest any un important test –primer al Mundial Júnior de Pogdorica, i ara al femení a Auckland– per mirar l’eficàcia d’unes noves regles que en cas d’aprovar-se modificarien i molt l’esport de la pilota groga.\nPiscina més petita i un jugador menys\nLes dues principals modificacions en procés d’estudi són reduir les dimensions del camp de joc (de 30 a 25m) i jugar amb un jugador/a menys. Per tant es passaria de jugar amb set jugadors/es (sis + porter/a) a fer-ho amb sis (cinc + el porter/a). Aquests són sens dubte els canvis més importants, pensats per fer més atractiu l’esport buscant internacionalitzar-lo encara més.\nAmb aquests canvis, la intenció és crear un joc més dinàmic i obert, amb més possessions i més gols. Un joc més espectacular i emocionant, amb menys predomini de les defenses sobre dels atacs, i reduint l’espai i el temps de les transicions d’un costat a l’altre de la piscina.\nEl que també es reduiria és el temps de possessió (de 30 segons a 25), el temps màxim d’expulsió (de 20 a 15 segons), i el tamany, el pes i la pressió de la pilota. Per exemple en categoria masculina es jugaria amb l’actual pilota femenina.\nFins i tot es reduiria el número de jugadors inscrits en un partit, passant a ser només 11. D’aquesta manera en campionats com el que s’ha disputat recentment a Auckland, els combinats estatals tenien 13 jugadores, de les quals n’havien de deixar dues fora de la convocatòria a cada partit. Un dels objectius –com s’explica en l’article “Cambios a mejor?” a Waterpolista.com– és evitar que en els pròxims Jocs Olímpics només hi hagi 8 seleccions femenines. I com que el COI no deixa augmentar el nombre d’esportistes, sembla que la solució seria reduir el nombre de jugadores per equip.\nSembla que no hi ha consens\nAgradin o no, cal destacar que aquests tests no han estat resultat d’un moment de rauxa de cap il·luminat, sinó que s’estan estudiant de manera decidida des del 2013, de cara al 2017. Fins i tot s’han disputat tests a les nostres piscines amb alguns dels principals equips catalans. En van deixar constància, amb declaracions dels tècnics i tot al blog “Arbitros de WP”: test amb equips masculins i test amb equips femenins. Com ha passat recentment, els canvis no acabaven de convèncer.\nVeurem si la FINA fa el pas i decideix implementar aquestes noves normes en competicions oficials del màxim nivell. En aquest article en un blog de la televisió basca EITB –“Análisis de las nuevas reglas de la FINA, por AJD“– en podem llegir un interessant anàlisi. De moment les reaccions estan sent força variades, i sembla complicat que ho tirin endavant. Estarem atents, però, si prospera per veure si estem davant un altre esport que decideix implementar mesures que canvien de manera molt destacada el desenvolupament del joc, o com opinen les principals potències del waterpolo mundial, canvis que canviarien “l’ànima” de l’esport. El Congrés tècnic de la FINA que se celebrarà durant el Mundial de Budapest del pròxim estiu marcarà el camí.


Boda :: Foro Bodas :: GuiaNupcial.com :: • Mostra el tema - Entrevista a Cabotine\nEntrevista a Cabotine\nAutor: Gisela010 » dt. set. 13, 2011 10:31 am\nLes siluetes, plenes de volums, ens sorprenen amb la seva feminitat desbordant, contraposades a marcadíssimes cintures. Destaquen les barreges agosarades de colors en vestits llargs plens de moviment, tot pensat per a aquesta dona que vol impressionar i enlluernar amb la seva feminitat, sense perdre un toc d’innocència i subtilesa.\nA Gema Nicolás li encanta innovar, dissenyar una moda que intenta que la dona se senti especial i a gust amb sí mateixa a l'hora d'anar a les festes.\nTambé podeu veure els vestits de Cabotine a la Passarel·la Gaudí:


L'opinió general després del curs celebrat entre abril i maig del passat any no podia ser més favorable: no sols s'adequaven els agricultors a la nova normativa europea, sinó que començaven a pensar d'una altra forma a l'hora de formar-se.\n“Realment el balanç no pot ser més positiu, de fet si haguérem tingut més places s'haurien cobert”, apuntaSalvador Almenara, regidor d'agricultura. “Però més enllà del curs en si mateix, el més important és que ha contribuït a canviar la mentalitat d'un sector que no havia pres mesures fins ara i en estos moments està conscienciat de que fa falta la formació, no sols perquè obligue la llei, sinó perquè o som respectuosos amb el nostre medi ambient o ens quedem sense ell”.\nEl curs de la passada primavera va constar de diverses sessions teòriques en La Barraca i un dia final de pràctiques en un hort de tarongers. La fórmula es repetix en este nou curs d'usuari qualificat de productes fitosanitaris, que s'impartix els dies 19, 21, 26 i 28 de gener a la vesprada en l'Espai Jove.\n“A més, hem reservat el matí del dia 29 per a realitzar pràctiques en un camp del terme municipal”, explica Juan Carlos Piñol, un dels coordinadors del curs. “Volem que els agricultors prenguen contacte directe amb la maquinària i els productes que hauran d'utilitzar en el futur, per la qual cosa una jornada de pràctiques és imprescindible”.\nPer als socis d'AVA el curs té un cost de 120 euros, encara que la matrícula està oberta a qualsevol altre agricultor de Puçol o els pobles pròxims al preu de 150 euros. Això sí, les places són limitades, per la qual cosa no convé retardar la inscripció, que es pot realitzar en l'Oficina d'Atenció al Ciutadà de l'ajuntament o contactant amb Vicente Moret (687 728 918), Juanma Torres (607 721 292) o Carlos Marsaga (639 675 524).\nParal·lelament, AVA i l'ajuntament han organitzat una jornada per a la renovació del carnet d'usuari professional de productes fitosanitaris, “una tasca que cal realitzar quan s'han complit deu anys del carnet”, recorda el regidor.\nLa renovació es realitza en una sola jornada, el dimecres 4 de febrer a la vesprada en l'Espai Jove, amb una classe teòrica i un test final. Les places també són limitades.