jornada de la baldana d’arròs a camarles degustacions de plats amb baldana d’arròs dels restaurants de camarles, concurs d’instagram, música en directe, ...\ndegustacions de plats amb baldana d’arròs dels restaurants de camarles, concurs d’instagram, música en directe, ...\ndissabte 26 d’agost 2017, Baix Ebre >> El dissabte 26 d’agost, de 19,30 a 24h, a la Torre de Camarles es celebrarà una nova edició de les Jornades Gastronòmiques de la Baldana d'Arròs.A la Jornada, el públic podrà gaudir de tapes creades pels diferents establiments participants, on l'ingredient principal serà la baldana...\n➽ SABER-NE MÉS DE LA BALDANA D’ARRÒS\ndissabte 26 d’agost 2017, Baix Ebre >>\nwww.facebook.com/BALDANA D’ARRÒS A CAMARLES\nEl dissabte 26 d’agost, de 19,30 a 24h, a la Torre de Camarles es celebrarà una nova edició de les Jornades Gastronòmiques de la Baldana d'Arròs.\nA la Jornada, el públic podrà gaudir de tapes creades pels diferents establiments participants, on l'ingredient principal serà la baldana: baldana amb patates, pizza de baldana, ous estrellats amb baldana, cargols de terra amb baldana, tomàquets farcits amb baldana, varietat de "pintxos" amb baldana, i també es podrà degustar dolços típics i fruita de les Terres de l'Ebre.\nPer als més petits hi haurà castell inflable i activitats varies, per amenitzar la Jornada comptarem amb música en viu i zona de ball a l'aire lliure.\nEls preus dels tiquets són: 4 degustacions per 6 euros i 2 consumicions per 3 euros. Aquest any, igual que l'any anterior, els interessats podran comprar els tiquets anticipats a l'Ajuntament de Camarles i a l'Oficina de Turisme, en horari de: 9.00 a 13.30 hores a partir de l'1 d'agost.\nLa Baldana d'Arròs o botifarra negra d'arròs, és un dels productes més populars i representatius de la gastronomia de les Terres de l'Ebre. La combinació dels diferents ingredients que componen la baldana el fan un aliment molt nutritiu, per la gran proporció de proteïnes, ferro i hidrats de carboni. Tots aquests elements la converteixen en un aliment molt energètic que aporta una gran diversitat de nutrients.


David Ferrer aconsegueix la seva quarta corona a Auckland | Barcelona Open Banc Sabadell\nDavid Ferrer aconsegueix la seva quarta corona a Auckland\nEn menys d 'una setmana s 'ha llevat David Ferrer l 'empipament per la seva derrota en les semifinals de Doha en front de Nikolay Davydenko. Aprofitant un dels seus tornejos fetitxe, eld 'Auckland, ha tornat a demostrar que és el millor jugador del món al marge delbig four i ha obtingut el seu títol número 19 de l 'ATP, el quart en aquestaciutat neozelandesa. L 'alemany Philip Kohlschreiber ha estat aquesta vegada laseva víctima. Li ha batut per 7-6 (5), 6-1 en un partit curt de 78 minuts quenomés ha estat disputat en la primera màniga, en la qual l 'alemany ha estatbona part per davant i ha arribat a treure per assegurar-se el triomf parcial.\nFerrer, que hi havia jadominat aquest torneig en els anys 2007, 2011 i 2012, ha igualat en el palmarèsamb l 'australià Roy Emerson, que fins al moment era l 'únic jugador que haviaaconseguit guanyar quatre tornejos. No obstant això, no és la primera vegada que el tennista espanyol venç en un torneig tres vegades consecutives, perquèja ho va fer en Acapulco de 2010 a 2012.\nEstic realment molt content-ha manifestat després de la seva rotunda victòria, la setena que aconsegueixen aquesta temporada enfront d 'una única derrota- ja que això suposa un nourècord en la meva carrera. Guanyar quatre vegades un mateix torneig és molt difícil. El tennista alacantí s 'ha referit al primer set com la clau delpartit ja que ell va servir per guanyar la primera màniga, però no va aprofitarl 'oportunitat. Ferrer ha admès que després va jugar molt millor en el desempati que en el segon set no va tenir amb prou feines dificultats.\nFerrer, que debutarà en el Open d 'Austràlia, el primer gran de l 'any, enfront del belga Olivier Rochus, és la millor basa del tennis espanyol en absència de Rafa Nadal.


8 d'Octubre de 2020 Ampa Josep Madrenys Recordatoris\nAjuts econòmics per a extraescolars\nRecordar-vos que a la web de l’Ajuntament disposeu de tota la informació en relació als ajuts econòmics per a les activitats extraescolars.\nLa informació així com les sol·licituds les trobareu al següent enllaç: AQUÍ\nIMPORTANT: el termini s’acaba el proper dia 15 d’octubre!\n16 de Juny de 2020 Ampa Josep Madrenys General, Recordatoris\nBenvolgudes famílies, com moltes de vosaltres sabeu, l’Ajuntament de Vilobí d’Onyar ja ha adjudicat el servei de casal municial.\nAquest any l’empresa adjudicatària del servei ha estat una empresa del municipi: Big Ben Academy.\nA la pestanya de “Casals de lleure educatiu” trobareu tota la informació així com la fitxa d’inscripció, si us interessa.\nPel que hi tingueu interès, recordar-vos que la reunió informativa serà demà dia 17 de juny de 2020, a les 20h, via “meet” (https://meet.google.com/ntk-ynwa-upj).\nMolt bona última setmana de curs!\n5 de Juny de 2020 Ampa Josep Madrenys General, Recordatoris\nMolt bon divendres famílies! Recordar-vos que a la pestanya “Casals de lleure educatiu” hi trobareu la informació dels diferents casals que actualment s’ofereixen al nostre municipi.\nAixí mateix, i segons ja es va informar a l’última Assemblea Extraordinària d’aquesta AMPA, l’Ajuntament de Vilobí d’Onyar va treure a licitació el servei de casal d’estiu municipal. Tant bon punt es conegui l’empresa adjudicatària i es disposi de més informació, us la penjarem al mateix apartat de “Casals de lleure educatiu” d’aquesta web.\nI per últim, comentar-vos que l’Espai Jove ha presentat la iniciativa del Casal juvenil ÉS-TOP, destinat a joves de 6è de primària fins a 4t d’ESO.\n30 d'Abril de 2020 25 d'Abril de 2020 Ampa Josep Madrenys General, Recordatoris\nSegons informació facilitada per la pròpia Biblioteca Municipal Can Roscada, la nova data de venciment de tots els documents prestats és el dia 1 de juny.\n12 de Març de 2020 Ampa Josep Madrenys General, Recordatoris\nBona tarda famílies, us reproduïm a continuació el comunicat que ha emès l’equip directiu de l’escola Josep Madrenys:\nAquesta mesura, en principi, té prevista una durada inicial de 14 dies però prestarem atenció a les instruccions del Departament de Salut i l’evolució de la situació.\nUs anirem informant de l’evolució de la situació i dels possibles canvis que es puguin produir mitjançant el correu electrònic.\n10 de Març de 2020 8 de Març de 2020 Ampa Josep Madrenys Recordatoris\nQui és Nadia Ghulam?\nBon dia famílies! Us fem arribar informació de la xerrada de Nadia Ghulam que tindrà lloc el proper dijous 12 de març, a les 18:30h, a la biblioteca Can Roscada.\nPerò… qui és Nadia Ghulam?\nSens dubte, un exemple de superació i coratge. Dona nascuda a l’Afganistan, víctima de la guerra civil i que malgrat les adversitats, va buscar la manera d’avançar i d’ajudar a tirar endavant a la seva família.\nDes de la seva arribada a Catalunya, ha fet sentir la seva veu… LA VOLEU CONÈIXER? Ens veiem dijous! (recordeu que cal inscripció prèvia).\nPàgina Web Nadia Gulham: AQUÍ\n10 de febrer de 2020 Ampa Josep Madrenys General, Recordatoris\nBona tarda famílies! Avui us proposem una trobada d’allò més deliciosa i al mateix temps, d’allò més solidària!\nUn any més la nostra AMPA es suma a la campanya TACA’T PEL CÀNCER INFANTIL.\nUs esperem el dimecres 19 de febrer, a les 16:30h, davant l’Escola Josep Madrenys, per gaudir d’una deliciosa xocolata. Us recordem que tots els beneficis es destinen a la investigació del càncer infantil.\nFEM QUE LA XOCOLATA PUGUI DONAR VIDA!


El Nas… serà sempre nostre! – El NAS de Cardedeu\nEl ball de verro, el correfoc, el correaigua, els entremesos del 15, la programació del Garitu i del Polvorí, les vespradetes, la paella de Festa Major! El primer dia d’escola, l’arrencada del curs, amb les seves extraescolars, les activitats esportives, la tornada a la normalitat. El govern i l’oposició, els plens municipals, els diferents alcaldes i alcaldesses, els regidors i regidores. Els debats del poble. El creixement demogràfic de Cardedeu, les seves noves necessitats, els seus canvis, les seves petites i grans transformacions com a poble. Les noves zones peatonals, el circuit de carril bici, els problemes del tren i la línia R2. L’1 d’octubre. Les concentracions, les protestes, els moviments. El feminisme, els debats, les denúncies. La fira de la música, els músics, els concerts, les mogudes. La presentació de la programació al teatre, les estrenes, els festivals, els artistes del poble, els convidats, les iniciatives i els projectes culturals. Els Pastorets que es feien a l’Esbarjo i el vell teatre convertit… en un cinema! La gent que fa coses, les entitats que fan coses, el teixit associatiu. Els bars, els restaurants de sempre, els llocs nous que es van obrint. Equipaments nous, places que s’arreglen, noves zones d’aparcament. El mercat municipal i la seva modernització. Els horts ecològics, l’agricultura de proximitat, l’ecologia…\nAl llarg dels seus 200 números, El Nas de Cardedeu ha donat compte d’aquestes i moltes altres coses. Aquest 201, aquest Nas, que és especial, recupera alguns d’aquests fets, episodis i persones i resumeix així els 18 anys de la seva història, que és també la història recent de Cardedeu. Durant aquest temps, en Xavier i la Núria han treballat de forma ininterrompuda, incansable, proactivament, per tirar endavant aquest periòdic. Sempre atents a la realitat, als molts actes i esdeveniments que passen a Cardedeu, al que fa la seva gent. La seva dedicació ens ha permès saber del dia a dia del poble, el seu pols, els seus debats, sempre d’una manera amena. Així, cada principi de mes, hem pogut trobar a moltes botigues del poble una pila de El Nas i hem pogut agafar-ne un exemplar, gratuït, per llegir-lo. Això ha estat un veritable regal!\nXavi, Núria, des d’aquí, volem agrair-vos tota aquesta feinada, que sabem que heu fet de grat, però també amb molt d’esforç. Gràcies per haver-nos regalat El Nas durant tant de temps. Un Nas que vau idear vosaltres, que heu mimat i que heu tractat amb tanta cura, que heu volgut compartir amb tots nosaltres. Un Nas que és vostre, però també de tots i totes nosaltres. I així ho serà per sempre. Gràcies, amics!\nBe the first to comment on "El Nas… serà sempre nostre!"


Xisca de Gardi: de gener 2010\nHay en Bañolas, vos que te lo diga, la Yeguada de Boada, y lo hemos descubierto para la fiesta del SAnt Antonio de los Burros. La Yeguada Boada, llamamau, se presenta al mundo sencero como la yeguada española. Y nosotros nos preguntamos: "la Calle de las Rotas Es España?". Totes aquestes frases me les apunta algú que sap castellà i que l'ha après a base d'estudiar molt. Es veu que els de Can Boada han de vendre cavalls a l'estranger i no se'n poden estar de parlar amb català, que fa lleig i que fa pagès, i han d'escriure coses en foraster al cartipàs de la Festa dels Sant Antoni dels Burros. No fos cas que algú de Mas Palau o de Mata no els entengués. O podé es pensen que escrivint-ho en castellà fa més mundial. Com un de Can Po de Mata que estudiava per capellà i veient com un veí del seu barri es volia cardar daltabaix del pou, li va dir "no lo hagas, en nombre de Dios" i llavonses el veí anava dient "Déu m'ho ha fet repensar, i parlava en castellà". Però això passava als anys 40 i des de llavors ha plogut molt. Volem pensar que, tot plegat, això de la Yeguada Boada tabé és una broma i que tot plegat ha estat un error de la impremta. Volem pensar-ho. Perquè ja seria un fart de riure que els de Can Boada hagin decidit que al seu bestiar se'ls ha de parlar en foraster. El bestiar no ho entendria de cap de les maneres i als de Xisca de Gardi, i a la resta de banyolins, no ens carda gaire gràcia. Si s'han equivocat, que rectifiquin. Si no s'han equivocat, que demanin perdó a la Verge del Collell.\nPublicat per Josep Oliveras a 15:01 1 comentari:\nAlgun dia un Guàrdia Civil d'aquests de l'SGAE vindrà a Banyoles i es presentarà com a viatjant del món animal. I tot seguit dirà "tots els que pronuncieu noms d'animals, haureu de pagar un tantu". I vet aquí que quedarem esqulitats. Per cada vegada que diguem burro al nostre veí, trinco-trinco a pagar als pirates de l'SGAE. I llavors a algú se li escaparà allò de "vaig quedar conill davant de la meva veïna" i vet aquí que l'SGAE pararà la mà. I llavonses algun beneit afegirà "S'ha de ser ben vestrús" I pagant Sant Pere Canta. I el Guardia Civil de les SGAE, que tots el coneixem perquè carda cara de peix bollit, seguirà anotant incidències: la gent diu "se la pela més que un mandril" o "només falta veure com té la casa perquè és un truja" o "vaja porc que està fet" o "és un cabrit, o un cabronàs". O és un "rata" o "que el va parir quin ratbuf que està fet". I vinga a col.leccionar muntes i a fer informes. Llavors escoltarà "és un gossàs" o un "elenfantasma" o un "savi pollastre" (insult que sempre pot escoltar algú i portar als tribunals a un regidor) i més coses com dir-li a qualsevol que "vas gat" o "me mosqueges" o coses per l'istil com "ets una truja" o "ets un lluç". L'SGAE animal no pot dormir tranquil.la perquè sempre hi haurà algú que li digui a un altre el nom del porc, o que està fet una "vaca" que és un "vedell". Llamp ma mati. Si vénen a per nosaltres, trobaran el nostre poble. I només falta que busquin noms d'animals que hem dit tota la vida i que, de fons, ressoni la festa petita de Mas Palau amb l'OMEGA tocant una ranxera. I llavors l'SGAE voldrà cobrar pel sacseig del vano de la veïna, pel pet d'en Sidru, per la ranxera i perquè algú haurà afegit "fotut burro, m'han pessigat els randells". Si volen cobrar, els direm que nosatres només paguem a Martí d'Urgell, el rei que no va ser, i que des de llavors no reconeixem més autoritat que en Francesc Macià. I havent mort l'avi el desembre de 1933 ens hem fet apòstates de qualsevol règim per més dieta que ens vulgui imposar. I seguirem dient porc, burro, vedell i conill porquí cada vegada que ens plagui. I que l'E de l'SGAE és Espanya i això, vos que t'ho digui, no sabem pas on collons és. Vet aquí. I que no ens toquin la pera perquè Xisca de Gardi simpatitza amb en Puttin i aquest té arsenal nuclear.\nPublicat per Josep Oliveras a 14:45 2 comentaris:\nLes vergonyes d'una plaça\nXisca de Gardi també és un espai de denúncia i es fa ressò de les queixes que des de diversos punts de la comarca se’ns confien. Xisca de Gardi no es mossega la llengua.\nEus ací no fa ni un mes que en una empresa de solera banyolina un dels seus treballadors, vingut anys enrere de les amèriques, va prendre la decisió de retornar a casa seva amb la seva gent. Era un noi trempat, humil i bona persona, talment com si hagués nascut a Banyoles, cosa que va fer que els seus companys de feina li volguessin organitzar una festa de comiat amb tots els ets i uts.\nTal i com està el panorama i preveient com aquesta tendiria a desenvolupar-se, van optar per muntar una gimcana a cavall de bicicleta que els havia de transportar de prova a prova tot resseguint els bars compresos en l’itinerari. Proves d’habilitat, de coneixement per avaluar el nivell d’arrelament a la nostra cultura durant l’estança, i entremig, un acte simbòlic realment emotiu. Van decidir plantar una esqueix d’olivera al bell mig de la Plaça de la Vergonya, rotonda que a partir d’aleshores perdria aquest nom i qualificatiu per passar a adoptar el propi del compatriota que havia decidit tornar-se’n a casa.\nTres dels participants, amb una destresa tan admirable com sospitosa, travessaren la carretera, s’endinsaren al jardinet i amb poc més de tres minuts en sortien, eines en mà, amb l’objectiu acomplert.\nLa resta de la nit transcorregué entremig de brindis, pedalades, ballaruca i especulacions respecte a l’esperança de vida d’aquell brot destinat a dotar d’honra i honors aquella plaçota malparida.\nL’olivera en qüestió va sobreviure tot el diumenge i el matí del dilluns, fins que algun carcamal, per iniciativa pròpia o seguint ordres superiors va cardar a can pixa el branquilló, la il·lusió dels nostres amics i amb tot això, les possibilitats de deixar enrere l’historial de vergonyes ocorregudes en aquella circumferència d’escassos vint metres de diàmetre.\nXisca de Gardi demana explicacions, vol dimissions i veure rodar caps. Exigim actes de reparació dels danys morals i el restabliment de l’olivera, per descomptat.\nPublicat per Mestre Tentines a 5:28 5 comentaris:\nEl record d'en Marc\nDir adéu a un xiscagardià sempre és una tasca complicada i dolorosa. En aquests moments tenim la sensació que la comarca es fa petita petita com una comunitat d’íntims veïns, i com més petita es fa, més clar veiem quant hi perdem.\nEn Marc era un xiscagardià majúscul, com majúscules són les lletres que relaten el seu pas móns tan nostrats com el Judo del Gimnàs Banyoles, on forjà una valuosíssima amistat amb el gran Piti Pinsach, les Gàrgoles de Foc, on m’expliquen que sempre estava a punt per executar la més estrambòtica performance inimaginable, o en les múltiples edicions de Barraques on, juntament amb els seus amics, comandava la barraca del Judo.\nXisca de Gardi s’uneix al record d’en Marc i l'Andrea i envia una abraçada molt forta a tots aquells, tants i tants, qui com nosaltres comparteix el dolor per tant inesperat i incomprensible comiat.\nPublicat per Mestre Tentines a 15:31 Cap comentari:\nPodé en Gimeno és un dels grans escriptors comarcans. Entenem això d'escriure des del fet que la literatura faci girar el teu món com una virolla. Que en la teva vida, tot sigui escriure. I això està a l'abast de ben pocs: el nostre contramestre Pep, en Llamaraques, en Navarro i en Gimeno. I no gaire dingú més. Els altres, ai senyor, escrivim quan ens rota i això és poc, i és un no gaire res, i escrivim perquè tenim la varicel.la o el beri-beri perquè si estiguessim bé voltaríem per Falgons. En Gimeno, Serafí, és un escriptor de part de bo, de raça, de substància. Com en Conrad que tabé va provar la virtut del trebai. Com en Conrad que abans d'escriure va tastar l'inabastable univers de l'aventura. Me'l trobo't per Girona, en un bar, i en Gimeno escriu en una llibreta grossa d'aquelles que tenen anelles. L'he vist atres vegades: escrivint en llibretes grosses, en lletres que demanen exigència, treball i honestedat. Quan te'l trobes, fa un gest vergonyant com si demanés perdó per haver-lo enxampat escrivint. Aquests són els bons. Els demés, els que no valen res, porten megàfons i cartells explicant que escriuen i que publiquen i que són parts fonamentals de la literatura universal. Rampoines doloroses d'un món que ha produït massa porqueria per ser veritat. Als Gimeno en els anys nefastos del cop d'estat, allà pels volts del 36, els falangistes van cremar la seva biblioteca. Van haver de fugir de Salamanca cames ajudeu-me. Però els va quedar, en aquella nit amarga de foc i ràbia, la idea fixa que la millor venjança era escriure. Com en Conrad que volia combatre la dominació russa i reivindicar la seva vella i estimada Polònia. En Gimeno escriu i amb cada ratlla convoca els dimonis de les flames, del dolor i del càstig. I en qualsevol lloc on escrigui sap que allà hi apareix això que en diuen literatura, i que no és altra cosa que una llambregada de la veritat. Aquí estem Serafí, ens voldrien morts, però continuem ajuntant paraules plenes de gosadia, encant i força. Que Déu et protegeixi.\nPublicat per Josep Oliveras a 13:41 3 comentaris:\nEl mercat esbardellat\nEn Pep, ja ho sabeu, és el contramestre de Xisca de Gardi. En Pep ens ha manufacturat un dels seus teatrins, expressions de la vida i del saber estar, i en Quelfu l'ha grabat i el Gallegu l'ha acabat d'escolpir. Es una joia anomenada "mercat esbardellat" i no és altra cosa que una atzagaiada a aquest circ de secà que és el faisbuc. No hi ha un engany més descomunal que aquest faisbuc que ens fa creure que estem en contacte en mig món però que, en el fons, l'únic que veiem és una pantalla i un joc d'ous. I para de comptar. I d'aquí que en Pep l'anomeni mercat esbardellat i que en el seu teatrí ell ens mostri un armariet de plàstic, d'aquelles de les nines, ple a rebentar de fotos. Es això el faisbuc i cap altra cosa. Una fantasia de fireta que no porta enlloc. Contra el faisbuc d'enganyifa nosaltres contraposem el Col.legi de la Bona Vida del cèlebre Baró de Maldà. Aquell home rebia els amics no pas dintre d'una màquina fosca sinó en els amplis salons de la torre del Sitjar. Allà no hi havia xats ni mandangues, hi havia àpats a tothora i balls ben guarnits. Hi havia festetes, fruita i passejos per fer baixar el menjar. Els amics sempre anaven acompanyats de frares i de canonges perquè la part espiritual no quedés resguardada. I el Baró, com en el cas de Xisca de Gardi, escrivia quatre pulecres en el seu Calaix de Sastre que després llegia pels eixerits i castissos dels seus amics. I tots ho celebraven i vinga a menjar. I la majordoma anava passant perquè res hi faltés. El nostre feisbuc ja està inventat: el Col.legi de la Bona Vida. Avui pau i demà glòria.\nPublicat per Josep Oliveras a 7:12 1 comentari:\nEl Carrer de la Constància\nFa molts anys, un piló, un amic meu havia descobert un carrer emocionant i ple de perills. Era el carrer de la Constància que comença per la part de la Porta del Forn i voreja la Providència i els seus horts. Des de la Porta del Forn, el carrer de la Constància ens semblava un raconet ombrívol, un cul de sac tapissat de paia i fems que produia una vella casa convertida en corts d'animals. Però aquell carrer amagava una sorpresa per a les nostres bicicletes. I seguint el consell de l'amic vam decidir aventurar-nos a traspassar els límits impossibles de la Providència. Al principi vam pedalar amb una marxa lenta, expectants, esperant què podia haver-hi a l'altre costat d'aquell raconet ombrívol. Vam dibuixar la corba. I de seguit ens vam trobar amb un món nou. Ens vam sentir descobridors. El carrer es convertia en escales i les nostres bicis, sense proposar-s'ho, agafaven una marxa precipitada, embogida. A un costat hi teníem els horts de darrera de la Providència que sobresortien amb el seu fulgor vegetal, amb els seus colors de resplendent harmonia. I a l'altra costat emergia una casa colossal: Ca l'Ametller. No vam tenir temps de retenir les seves formes perquè les escales ens enviaven fins avall on anàvem a petar a la fàbrica de la Cola. Aquella descoberta ens va deixar corpresos, garratibats. No vam trigar ni cinc minuts en fer de nou el carrer de la Constància. En dibuixar el revolt de la Providència, en veure la frondositat dels seus horts i en quedar-nos esbalaits davant la magnificicència del casalot de Ca l'Ametller, sempre retallat pel sol, sempre perdut en la nostàlgia dels vells temps, sempre desbordant un fastuós aire senyorívol. Temps després he passat per aquell carrer i tot i que me l'han canviat, i tot i que s'han perdut els horts i Ca l'Ametller ha quedat rodejat d'edificacions i naus industrials, el sol de mitja tarda pinta i rovella aquelles pedres antigues. I miro els escalons del carrer, i tot i semblar-me molt més inofensius que en aquells dies que els feiem en bici, puc assaborir tota l'emoció d'una descoberta fantàstica. Perquè ser un infant és això: fer dels teus dies una sorpresa contínua. I és aquesta la gran consigna de Xisca de Gardi: negar-nos a créixer i viure cada dia com si fossin uns esquilets. Vet aquí.\nPublicat per Josep Oliveras a 18:18 Cap comentari:\nEl gos carmellós\nEl que és una vergonya és que s'hagi perdut "gos carmellós" com una manera de respondre a una ofensa o a una falta. La gent està cada vegada més cardada del cap perquè no pot esplaiar-se com Déu mana. Si a un català li cau una pedra sobre el peu no es pot esperar que respongui un "merda" o un "joder" dues expressions forasteres, fades i sense arrel. El català ha de convocar els seus propis esperits, ha d'alliberar-se del dolor, ha de desfogar-se. I què millor que els insults que sí formen part de la nostra llengua, i per tant neixen i broten en el nostre cap, que expressen el món que portem a dintre, que són lletres i signes i sons que duem gravats a foc i sang a la nostra pell. Quan un vailet ens escarnia o ens volia cardar a les caniques el miràvem amb odi i llavors li llançàvem la frase demolidora i definitiva: "ets un gos carmellós". Ho dèiem amb les dents serrades, pronunciant cada lletra com un cruixir de queixals, tancant els punys fins fer-los enrojolir de sang. Podé el vailet seguia cardant-nos, o podé ens fotia una coça o podé arrencava a córrer però el cas és que havíem ens havíem esplaiat. Gos carmellós té una sonoritat rotunda i majestuosa, no és una frase sinó que és un tret que espetega contra la cara. Gos és un insult molt complert, és com un complex vitamínic, vol dir moltes coses i quasi totes dolentes. S'hi afegim carmellós l'insult ja agafa un aire de malefici. Carmellós evoca aquells nanos deixats de la mà de Déu que deambulen amb mocs verdosos penjant dels foranius del nas. Es una imatge que ens reporta una certa desgràcia i misèria. Gos carmellós és d'una complexitat tremenda, si ens anomenen d'aquesta manera ens declaren mitja guerra i ens estan aventurant a una baralla sense quarter. Les parelles lingüístiques, aquesta magnífica causa ciutadana a favor del català, hauria d'introduir el tema dels insults. S'haurien de trobar diverses parelles lingüístiques i insultar-se a tall de boig. I que els nostres insults no es perdin. Si una llengua és un món, un insult és un bosc: un lloc ple de vida, oxígen i misteri. Per donar exemple, i sense que serveixi de precedent, deixaré que en Samora o en Mastegatatxes em diguin "gos carmellós" el primer dia que em vegin.\nPublicat per Josep Oliveras a 13:06 2 comentaris:\nXisca de Gardi ha declarat la botifarra patrimoni de la humanitat. Convé salvaguardar aquest joc de cartes, doncs és un dels nostres més preuats tresors culturals i que tantes tardes i caliquenyos ha ajudat a cremar.\nAltra vegada els malparits dels americans s’han proposat neutralitzar la nostra identitat tot enviant-nos una de les seves andròmines d’invasió subtil. Primer les hamburgueses dobles amb extra de formatge van intentar fulminar la nostra gastronomia i amb els seus collons de “cangrejus” de riu van exterminar un nombre esgarrifós de “gambúcies” i capgrossos. Ara tornen a la càrrega amb un joc de cartes anomenat poker que si no hi posem fre ens cardarà a can pixa el truc, la brisca i la botifarra.\nAquest joc invasor ja fa anys que corre per casa, ens el van infiltrar i s’ha mantingut semi latent fins ara. Les alarmes s’han disparat en el moment hem detectat que diferents poblacions de la comarca, com les veïnes Porqueres i Serinyà han organitzar tornejos oberts de poker cardant a la cuneta el més tradicional, selecte i nostrat joc de cartes digne de competicions. Fallu, semifallu, doblo, redoblo, botifarra i Sant Vicens perillen de ser substituïts per flop, fold, check o all in. El full, poker i repoker amenacen d’esborrar les manilles, els trumfos o la puta d’oros de la memòria col·lectiva i això si que per res del món estem disposats a tolerar-ho.\nLa botifarra és un joc pedagògic, que t’ensenya a comptar, a deduir, a estabornir-te els nusos del puny sobre la taula, discutir-te amb al company i dir-li datpelcul o tros de burro, però és alhora un joc d’intel·ligents i prudents, doncs no vull ni pensar com acabarien les partides si a sobre hi hagués calers pel mig La botifarra, senyors meus, t’ensenya de bones a primeres tot l’arsenal del que disposes per aquella mà i dingú carda “farols” perquè qui té una merda de cartes es menja els mocs i així és com ha de ser.\nXisca de Gardi, que ens agrada la fortor de caliquenyo i conyac i ens trobem còmodes entremig de crits i trompades que presenten manilles o anuncien els trumfos, hem decidit deixar-vos jugar una estona al poquer, tenir-hi mitja febrada i fins i tot arrapar-vos-hi com a un amor d’estiu. Que us quedi clar, però, que aquesta noia no fa per casa perquè la coneixem i sabem que a més d’un l’ha plomat i li ha cardat la vida enlaire. Mala peça al tel·ler amb algú vingut d'amèrica i acostumat a freqüentar casinos i taules clandestines de rics i rucs...La botifarra, en canvi, és una bona mossa, coneguda de sempre i amiga de la família, que no ha fet mai mal a ningú, amb qui hem passat molt bones estones i que així per molts anys sia.\nPublicat per Mestre Tentines a 12:02 5 comentaris:\nRocacorba sense neu\nAvisem als que s'han tret de la màniga aquesta mandanga de les olímpiades de la neu: a Rocacorba no hi neva. Es fonamental que quedi clar que a la nostra muntanya sagrada no hi ha nevat mai. Si algú fa esment que s'hi ha vist neu, és que aquest algú no gira rodó. O explica sopars de duro, o fantasieja. Ni a Rocacorba ni a la Mare de Déu del Mont ni tan sols a Golany si ha vist mai neu. Que quedi clar per sempre més. De fet al Pla de l'Estany sempre hi ha hagut un extraordinari clima tropical. Si mai ens veieu amb abrics o amb bufandes és que tenim fondo d'armari i ens agrada canviar de tant en tant. Però la vestimenta típica de la comarca són les calces curtes i les camises florejades. Tabé ho són les uieres fumades i els barrets de paia. Vet aquí. Al Pla de l'Estany tot l'any fa una calor pantanosa, asfixiant. Tot això ho diem per estalviar a tots aquests de la martingala olímpica que ens facin, atre vegada, subseu. L'Autovia ja la tenim ampliada, no necessitem més carrils. El Passeig Mossèn Constans ja està bé com està. El carrer de la Sardana ja ens va bé. I la Vila Olímpica, per fi, la tenim plena de banyolins. Ara ens cardaria ànsia haver de passar pel mateix tràngol que l'altre vegada. Doncs això: a Rocacorba no hi neva i no hi nevarà.\nPublicat per Josep Oliveras a 13:47 4 comentaris:\nEl senyor Badia\nEl Senyor Badia era el mariscal de camp del Casa Nostra. No se'l cridava pel nom, ni per cap motiu, ni tan sols pel cognom pelat. Se l'esmentava amb el títol de senyor perquè ell era el mariscal de camp, l'oficial en cap, el general de divisió. Podia vestir roba de trebai, podia portar un tractor, podia fer feines d'estrassa però el senyor Badia no perdia mai el seu aire distingit, el seu posat d'oficial d'acadèmia, el seu caràcter majestàtic. Hi ha gent que la vesteixes amb la roba d'un almirall i sempre serà de pa-xucat-amb oli. El Senyor Badia era distinció, cerimonial, un punt d'aristocràcia rural. El Senyor Badia sempre caminava, o conduia, amb el cap test, mirant cap a l'horitzó, encara que l'horitzó fos una avinguda de caquis, una torre del rellotge o un passeig de cirerers. El Senyor Badia tenia la pell colrada de la gent que trebaia sota el sol, contra el vent, malgrat les gelades o a pluja batent. Era un home cepat, imposava el Senyor Badia. Però el que més es temia d'ell era el seu innegable principi d'autoritat. Els vailets en feiem de l'alçada d'un campanar. Ens perdiem i ens esgarriàvem en aquell pati interminable del Casa Nostra. I se'ns acudien ideies de saltamarges, de petits bandits, de salvatges amb bata d'escolaritat. Aquí on veus gent decent, endreçada, que avui en dia regenta negocis o té responsabilitats molt serioses., ahir eren petits esquilets perduts en aquell pati fantàstic, inacabable. De no ser pel Senyor Badia tota aquella turba hauria rebentat el món, engegat una nova revolució de guillotines i desordre, hauria capgirat la llei de la gravetat i subvertit l'ordre natural. El pas del tractor del Senyor Badia tenia uns efectes paralitzants en tots nosaltres. Quedàvem glaçats, quedàvem immòbils, quedàvem adotzenats. Quan convenia, ens engegava un crit i llavors tots fugíem escagarrinats. La subversió s'evaporava. Quedava el seny i la disciplina d'un mariscal de camp que per imposar-se no va haver de disparar cap tret: solament demostrar que enmig dels cirerers, dels caquis, de la torre del Rellotge, dels jardis de Santa Gemma i dels camps de fútbol hi havia un ordre natural. Sense proposar-s'ho, aquell home era un dels nostres millors mestres.\nPublicat per Josep Oliveras a 13:27 1 comentari:\nLa porta comarcal\nEstem fent la muralla del Pla de l'Estany. Aquesta no és pas Xina però quasi. De moment hem començat a aixecar el que ha de ser la gran porta d'accés al Pla de l'Estany. Aquests dies tots vosatres haureu vist com a la part de Palol hi ha un remenament d'allò més. Alguns vestrussos es pensen que és un pont pel TGV. Van dats si es pensen que el faran servir pel TGV! Aquesta serà la porta que necessitem per controlar qui entra i qui surt. Perquè aquí entra qualsevol amb l'excusa "vaig a caçar bolets" o "vaig a cardar un vol a l'Estany" i després tot són maldecaps, corredisses i es troben a faltar coses. No. Aquí s'ha de començar a ordenar l'entrada i, en tot cas, fer pagar com en el temps dels burots. Que un va a l'Estany a fer el voleio i no pensa ni fer el gasto d'una grasiosa doncs que pagui, i que esquitxi, què carai. Que un atre diu que ve per fer fotos a Santa Maria o al Monestir doncs, què caram, que apoquini que les pedres es fan malbé i llavors tot són "déus i hòsties". S'ha de fer pagar la gent perquè hi ha una informalitat que tira d'esquenes. Ve gent, no paga i només embrut i carda merder. Si un entra a la comarca per la porta grossa i diu "jo el que vull és anar a dinar a Can Bernat", el guàrdia el que ha de fer és trucar en Jordi i preguntar-li "hi ha un beneit que diu que té taula reservada", que en Jordi ho té tot ple doncs "bora nit i tapa't". Perquè el que no pot ser és que els forasters, a més de ser forasters, omplin les taules dels comarcans, esverin el galliner i després encara es fotin pets a la nostra salut. Ordre, senyors, Ordre. Que ja portem una diada que han entrat a la comarca set-centes persones i l'Estany és ple i a la Plaça jo si quep, doncs es tanca la porta grossa i el guàrdia posa un cartell que digui "ple, collons, ben ple". Total no passa re si no ens visiten o ens vénen a veure, no es moriran pas. A veure si algú perd la criatura perquè no ha pogut venir a Banyoles. Tabé es pot introduir un sistema d'oposicions. Així a Palol posarien tot un reguitzell de taules i cadires i el guàrdia diria "avui només tenim sis places per entrar a la comarca". I la gent vinga a trencar-se els colzes per guanyar aquest magnífic honor. Ens hem de fer valer. Perquè si no ho posem difícil al viatjant, la gent no ho valora. Es pensa que el Monestir és de goma, la plaça Major de cartró i que l'Estany ens l'hem inventat. Que suïn, que somiin amb la fantasia d'algun dia poder trepitjar la comarca, que es passin de pares a fills i d'avis a nets el desfici "ojalà pugui algun dia anar al Pla de l'Estany". I que disfrutin aquests dies que encara ens han de fer la porta grossa perquè quan la tinguem instal.lada, tancarem i s'haurà de trucar per venir-nos a veure.\nPublicat per Josep Oliveras a 12:47 1 comentari:\nXisca de Gardi recupera les sabates\nAquesta mateixa setmana, el nostre bloc exposava el cas d’una mossa que en el transcurs de la celebració del cap d’any va perdre les sabates, un cas que d’atenció prioritària i que ens va obligar a posposar tots els propòsits que preteníem establir amb l’arribada del 2010. Enguany, la llista que havíem fet era llarga i a fe de Déu que tots i cadascun d’ells hagués arribat a bon port. En Mastegatatxes prenia el compromís de donar senyals de vida cada tres dies, a tot estirar. El Comitè d’Orriols no escatimaria esforços en superar la seva addicció d’anar pels carrers tocant timbres i el Llobarro de bosc assegurava que deixaria de fumar o que en tot cas començaria a comprar tabac. Per la part que correspon, jo em veia en condicions de garantir que arribaria al cap d’any vinent havent perdut els quatre-cents grams de sobrepès que carretejo. Els objectius havien estat fixats i segellats amb una encaixada a quatre mans prèviament pringades de gardeles i el pacte només podria ser vulnerat per causes de força major com ho va ser el cas d’una banyolina orfe de calçat en dates de terres freds i constipats malparits a cada cantonada.\nXisca de Gardi va fer una crida a la concurrència i feu pública una directiva d’obligat compliment que forçava a tot aquell qui disposés d’informació veraç respecte la localització de les pertinències extraviades a posar-se en contacte amb la nostra oficina d’objectes perduts. Quatre dies després d’aquesta, ens posem drets, treiem pit, aixequem el cap i amb la més orgullosa de les xuleries us anunciem que ja hem trobat les sabates de la nostra amiga. Donem fe del que us diem mostrant-vos un missatge que hem rebut, novament via feisbuc, d’una xiscagardiana de qui també en preservem l’anonimat.\n“Ei bones! ahir vaig llegir l'article de xisca de gardi... i vai veure que algú havia perdut unes sabates... les tinc jo a casa.... la veritat és que no c com van anar a parar al meu bolso, juraria que algu me les va donar... però, bé les tinc... :) no sé si seràn aquestes les sabates que busqueu... amb qui he de contactar?”\nXisca de Gardi ha tornat a mostrar la seva força. Xisca de Gardi no falla mai. La seva efectivitat és tan espaterrant i puntual que a hores d’ara agents federals del Pentàgon estan fent les maletes per agafar un vol secret des de l’aeroport JFK amb destinació al Pla de Martís amb la missió especial d’analitzar la logística del nostre funcionament. Estem començant a rebre pressions. Pretenen forçar-nos a convocar noves crides dirigides a localitzar en Bin Laden, l’Atlàntida i tot tipus d’obres d’art i delinqüents en condició de desapareguts. Els estem esperant. Ens trobaran acompanyats dels nostres abugats per deixar-los clar que la maquinària xiscagardiana no està a disposició de sotileses com la seguretat nacional o el patrimoni cultural. En nostre engranatge només entra en funcionament quan qui realment ho precisa forma part del més preuat tresor mundial, o sigui nosaltres. Xisca de Gardi al servei de la gent de pro. Visca nosaltres, els que son com nosaltres i qui ens retorna les nostres coses!!!\nPublicat per Mestre Tentines a 8:43 1 comentari:\nBones Festes i Feliç Any Nou! Vinga xampany, música i torrons! Alegria, alegria! Ai, aquestes calcetes vermelles, tan petitonetes! Festa, festa!\nEo, què hi ha algú? Osti, quin silenci tan fúnebre; fa com mitja basarda i tot. Hola. On sou? Collons, quin fred i quin mal de cap.\nQuant deu faltar per setmana santa?\nPublicat per llobarro de bosc a 7:21 4 comentaris:\nDinar de Santa Companya a l'Hostal de Sant Miquel: el Gallegu, en Vaqueta i un servidor de vostès i de Déu. Ens hem galdit amanit, pot i tripa, cigrons, mongetes, arròs a la cassola i carn a la brasa. A fora queien volves de neu i per les muntanyes d'aquells encontorns s'hi enfilava una mantellina de boira. La Vall de Campmajor tenia una fesomia esquerpa, feréstega, com ha de ser i està escrit en algun lloc. No ens agraden els climes i els paisatges manyacs, ha de fer fred, ha de ploure, han de caure volves de neu i clavar-se sobre la terra. En Planaferrana s'ha passejat per l'hostal amb la seva armilla de Can Prats Sala. Què seria l'hostal sense la visita a l'hora del cafè de l'alcalde. Riure sorneguer, mirada d'esquilet, bromes suades, l'alcalde és l'autoritat per excel.lència, faci fred, nevi o caigui un xàfec descomunal. Amb Santa Companya hem repassat l'estat dels nostres projectes, tot va bé, tot s'enfila. Hem fet via cap al Terraprim i el Gallegu i jo hem entrat a Xisca. D'allí m'ha lliurat una ampolla de l'Oruxo Xamima. Licor de vida, de la terra, de l'esplendor de Finisterre i dels confins de l'apòstol. L'he col.locat en el seient de l'acompanyat: com ha de ser, un Oruxo Xamima no pot viatjar al portabultos, no pot dur-se de qualsevol manera, ha de viatjar com una persona, amb totes les lleis i tots els drets possibles. Aquesta nit quan a tot arreu neva, gela, glaça, plou abundosament i ens frega el pitjor vent de les Sibèries, quan tot sembla una devastació de tundra, hem begut una copa de l'Oruxo Xamima. El licor d'un groc verdós ha traspassat el llindar dels nostres pal.ladars. Feréstec i alhora perfumat, dur i aromàtic, escalf de la terra i manyagoia festiva. Els gaèlics tenen la seva aigua de vida, els de Banyoles tenim l'Oruxo Xamima: beure dels temples sagrats, recull de totes les herbes, temps de Finisterre, abric en aquestes nits polars. El nostre país és un glop d'Oruxo Xamima, història i vida dels avantpassats, de les generacions que ens han batejat, dels dies feliços dels nostres infants, salut, vigor, i un altre glop de la vida catalano-galega. Monforte és el dotzè municipi del Pla de l'Estany, el tretzè és Barcelona i el catorzè: Galdakao.\nPublicat per Josep Oliveras a 18:28 Cap comentari:\nXisca de Gardi, secció objectes perduts\nAhir em vaig trobar un missatge al feisbuc. Com ja deixa entreveure el Comitè d’Orriols, els de Gàrgoles vàrem muntar una petita festa al pavelló per celebrar l’arribada d’un nou any. Res, una reunió íntima d’uns quants milers de persones. Aquest tipus de celebracions acostumen a resoldre’s amb un extraordinari nombre d’intercanvi de pertinences que fa que difícilment arribis a casa amb la mateixa jaqueta, bossa, jersei, xal o corbata amb la que n’has sortit. A diferència de la fira de Mieres, aquest es produeix de forma absolutament aleatòria i involuntària. Si el global de permutes s’efectua de forma compensada i ordenada les conseqüències no han d’anar més enllà d’intentar obrir la porta de casa amb unes claus mai vistes o rebre trucades de desconeguts a un telèfon que no et sona de res. Fets, d’altra banda, que sumats a l’estat de cansament natural i “potser” alguna beguda en mal estat només fan que la consciència es mostri un pèl lenta alhora de adonar-se’n de tal insignificant confusió.\nEls problemes més greus vénen quan algú, amb més o menys mala fe, arriba a casa seva amb més jaquetes, mòbils, carteres... de les que duia quan n’ha marxat, cosa que comporta forçosament que algú es trobi en la situació justament contrària i com n’és el cas de la persona que via feisbuc va contactar amb mi.\nTornant al missatge, una mossa de qui no en revelaré la identitat, em comunica que durant la nit de cap d’any va extraviar les sabates. Servidor de vostès que més d’unes xancletes ha perdut al Club Natació i moltes vegades s’ha deixat les botes al vestuari de l’Atlètic, no serà ara qui es sorprengui o garbelli hipòtesis de quines vies poden desembocar a perdre de vista unes sabates en els transcurs d’una festa de cap d’any. No obstant, aquest cas em porta a plantejar-me el meu propòsit per aquest 2010 i que no és altra que el de resoldre aquesta “confusió” intentant restablir l’equilibri d’una sabata per peu.\nVull fer una crida a tota la població: Si algú de vosaltres va veure una persona de quatre grapes amb dues sabates per guants, qui de vosaltres alhora de despullar-se hagués de descordar-se quatre nusos o tingués la sensació de portar uns mitjons massa gruixuts, si algú va veure un parell de despistats/des esmorzant unes espardenyes o situacions quotidianes d’aquesta tipologia, té el dret moral de comunicar-ho a Xisca de Gardi secció objectes perdut. Quedi dit.\nPublicat per Mestre Tentines a 8:55 1 comentari:\nElroytlanphear ens escriu\nEs veu que aquest bloc deu ser lligit hasta Navata com a mínim. Perquè ens escriu algú que no l'entenem pas de ben re. Es diu Elroytlanphear i deu ser de Ca l'Elroytlanphear de Navata o podé de Madremanya. La gent es complica la vida que és un contentu. Poguent-se dir Martirià o Xicu, i podent tenir un cognom castís va i es fa dir de qualsevol manera. O i lo més bonic que ens surt amb estirabots que no els entenem pas de cap de les maneres. Ens diu "hello nice" i no sé pas què més i es queda tan pantxo. Amb lo poc que costa dir "què? vas bé, manyac, com et prova, l'any? La família bé, gràcies." I va i ens parla amb una cosa que si no fos que no sabessim que és de Navata ens pensaríem que és inglés. "Hello nice to meet u" ens diu l'Ellroytlanphear i això cap a la part de Navata vol dir que "Gel Ou nais tu mi tiu". Anem a desxifrar la frase: gel és gel de tota la vida, malgrat tabé li podem dir glaç, ou és l'ou de gallina o és l'ou dels baixos, nais és l'abreviatura de nonis que vol dir no. "Tu mi" no vol pas dir re, és per decorar la frase, per fer-la més greixanda. Tiu és l'oncle. La cosa quedaria així: "L'oncle no té pas gel ni ous". Ja sabem que la frase és una mica estranya. Però no em direu que és estrany que ens escriguin des de Navata i es facin passar per inglesos. I a més es busquin un nom tan estrafolari com Elroytlanphear. Són coses de Xisca de Gardi. Qui els entengui, que els compri.\nPublicat per Josep Oliveras a 6:05 1 comentari:\nCap d'any 2010\nVam celebrar el traspàs de l'any gràcies a l'amable hospitalitat d'un senyor de Banyoles: en Lluís Vilà i Vendrell, que a més és un exquisit artista però això ja n'hem fet esment en d'altres fulls. El nostre Ajuntament s'ha entestat en organitzar cap d'anys fora muralles, en el recòndit i més aviat tètric espai de la Draga. La Draga, com és sabut, és aiguamoixos i bressol de temibles bèsties. No ens estranyaria que entre els concelebrants hi hagués el nostre Samora tan avesat a jugar amb foc i a esmascarar-se seguit els dictats del maligne. Nosaltres, gent d'ordre i de llei, vam preferir l'aixopluc de dintre vila per rebre el 2010. Va ser-hi present el bo i millor de Xisca de Gardi- si exceptuem en Llobarro i l'inefable Samora- i vam despatxar-nos un sopar servit, i cuinat, per la destacada joia de la restauració local: Can Xabanet. Del sopar i de la festassa no en donarem detall perquè això no és pas una crònica de paper cuixé. Només descriure la vistosa panoràmica de la Casa del Senyor Vilà: des del balcó s'abasta un tros de la magnífica Plaça, que l'Arquitecte Moner va definir amb precisió com un espai urbanístic on es sobreposen diferents places. Des de casa en Vilà l'esplèndida nit del 2009 al 2010 es contemplava la placeta que hi ha davant de l'Ateneu i les voltes que van a petar al carrer Mercadal. Els llums del carrer, esgrogueïts i volgudament migrats, ens oferien una visió immortal d'aquest empriu de Banyoles: les pedres velles i els llocs antics de nit restaven impassibles al pas frenètic del temps. En Llamaraques van rematar la vetllada amb una frase solemne "vinc a Banyoles a fer diàlisi lingüística". Es a dir ve a Banyoles a purificar la llengua que a Barcelona grinyola, s'arrossega i s'omple de verdet. Dues imatges fascinants: la plaça inalterada i la llengua viva. Això és Xisca de Gardi. La nostra gent, el nostre temps, la nostra llengua, els nostres carrers, i que les úniques companyies forasteres siguin les de la ginebra i la tònica. Vet aquí. Debi guard que ens ho canviin.\nPublicat per Josep Oliveras a 16:23 2 comentaris:


La reserva catalana dels busos interurbans | Francesc Muñoz | barcelona | Focus | L'Econòmic\nLa reserva catalana dels busos interurbans La reserva catalana dels busos interurbans La reserva catalana dels busos interurbans La reserva catalana dels busos interurbans + La reserva catalana dels busos interurbans E-mail\nLa reserva catalana dels busos interurbans\nUna històrica relació publicoprivada en el transport de viatgers per carretera ha donat lloc a un model singular a Catalunya que per alguns és d’èxit i per d’altres, car i opac\nAutobusos, esperant la sortida a les andanes de l’estació de Girona. ARXIU / MANEL LLADÓ.\nLa reserva catalana dels busos interurbans Arxiu.\nLa reserva catalana dels busos interurbans La reserva catalana dels busos interurbans La reserva catalana dels busos interurbans La reserva catalana dels busos interurbans La reserva catalana dels busos interurbans E-mail\nSi paguem el doble com a usuaris o contribuents, és que alguna cosa no funciona Javier Asensio Professor d’economia (UAB)\nÉs un model d’èxit i la prova és que cada cop hi ha més demanda José María Chavarría president de Fecav\nAquí tenim un sistema de gran intervenció pública, no són concessions clàssiques Benjamín Cubillo subdirector de transport públic i mobilitat\nFalta transparència i no sabem si el sistema està sobrecompensat Marc Realp director general ACCO\nEls contractes programa costaran a la Generalitat uns 50 milions el 2019\nUns 15 milions de viatges interurbans es fan fora d’àrees integrades\nBardet operava la ruta La Roca Village -Barcelona fins que Sagalés va protestar\nRecentment, a la secció de cartes al director d’un diari, una jove de Palamós que estudia a Barcelona es queixava amargament que cada cop que torna a casa per passar-hi el cap de setmana, el bitllet de l’autobús li costa 17,45 euros d’anada i el mateix de tornada. El preu que cal pagar pels 116 km que recorre l’autobús, uns 15 cèntims per quilòmetre, és elevat i no només per a una estudiant. Encara més quan es compara amb el que costa anar, per exemple, a Saragossa, que és la meitat malgrat que està a més de 300 km de distància de Barcelona. I uns 9 euros pagaria també si hagués d’anar a Perpinyà, que no arriba als 200 km.\nÉs que està penalitzat anar a les localitat de la Costa Brava? No és això, el que resulta car és fer recorreguts en bus d’una certa distància dins de Catalunya. El bitllet senzill entre Girona i Lleida costa 25,25 euros per un trajecte de 230 km. A Espanya una distància similar és la que hi ha entre Múrcia i Almeria, i el bitllet té un preu de 14,12 euros, tot i que també es pot aconseguir per uns 8 euros en alguns moments del dia. A França un recorregut similar és el que hi ha entre Tolosa de Llenguadoc i Montpeller, que es pot fer per 9 euros. A Alemanya, entre Hannover i Leipzig hi ha 263 km i s’hi pot anar amb un autobús que surt per 15 euros.\nEs miri com es miri, els trajectes de mitja distància a Catalunya són el doble de cars que en altres zones del voltant. En euros per quilòmetre, significa haver de pagar més de 10 cèntims per quilòmetre, davant dels 5 cèntims de mitjana a fora. “Alguna cosa estem fent malament si com a usuaris o com a contribuents estem pagant el doble”, es lamenta Javier Asensio, professor del departament d’economia aplicada de la UAB.\nDarrere de tots aquests trajectes esmentats hi ha companyies d’autobusos privades, ara bé, el règim en què cada una opera al territori respectiu és molt diferent. A Alemanya i França el transport de viatgers per carretera està liberalitzat des de fa uns anys; la decisió ha significat una reducció dels preus per l’entrada de nous competidors amb polítiques tarifàries més agressives. A Espanya i a Catalunya funciona des de temps immemorials un model regulat, de tal manera que les rutes són cedides per l’administració competent a un operador privat en règim de monopoli a canvi d’uns requeriments de servei i preu. En un passat això es feia per sol·licitud i al primer que demanava la ruta, però ara s’ha de fer a través d’un concurs net i transparent en què puguin concórrer diversos postulants i només per un període màxim de deu anys. Ara bé, la transició d’un model a un altre a partir de la llei d’ordenació dels transports terrestres (LOTT) que es va aprovar a l’Estat el 1987 no ha estat gens eficaç en aquest sentit. A la pràctica l’statu quo dels vells concessionaris s’ha anat mantenint -per plecs poc competitius o pactes de no agressió entre empreses- i només s’ha avançat a còpia de sentències judicials, impugnació i repetició de concursos, i pronunciaments dels òrgans de defensa de la competència o de Brussel·les. Tot i que encara queda molt per fer, a poc a poc s’ha aconseguit que les adjudicacions siguin progressivament més transparents, la qual cosa ha comportat, en alguns casos, millores de preus per als consumidors. La ruta entre Múrcia i Almeria, n’és un exemple.\nAixò pel que fa a les rutes que passen per diverses comunitats autònomes i que són responsabilitat de l’administració central de l’Estat, respecte a les rutes que discorren dins del territori català -com la que va de Barcelona a l’Escala i fa parada a Palamós-, l’adjudicació de les quals depèn de la Generalitat, la gran majoria no ha sortit mai a concurs i han estat històricament sempre en mans del mateix operador, sovint des de fa un segle. Aquesta greu anormalitat s’explica en part perquè el 2003 l’executiu català del moment va decidir allargar la fi de les concessions vint-i-cinc anys, en allò que el director de relacions institucionals del grup de transport Globalia -i artífex de la llei del 1987 durant la seva etapa al Ministeri-, Manuel Panadero, anomena “la gran glaciació”, perquè ha preservat gairebé intacte el vell esquema de concessions. I no serà fins al 2028 que es fongui.\nEl sector empresarial català implicat prefereix utilitzar termes molt més positius i parla de “singularitat” i fins i tot de “model d’èxit”, una expressió que ha fet fortuna i que es repeteix sovint. En concret, José María Chavarría, president de FECAV (Federació Empresarial Catalana d’Autotransport de Viatge), que representa unes 170 empreses del sector, assegura que el model català de transport interurbà “és l’enveja de fora” i que “s’està exportant al nord d’Europa i a Àfrica”.\nLes dades que cada any recopila la direcció general de Transport i Mobilitat de la Generalitat sembla que avalin aquesta idea. En una dècada, la que va del 2008 al 2017, la demanda dels autobusos interurbans ha augmentat un 15%, dels 53,1 als 61,1 milions de viatgers anuals, i ja representen prop d’un 6% de tot el transport públic de Catalunya. Això ha estat possible en part perquè hi ha més línies (693 línies el 2010 i 780 el 2017) i més autobusos (1.224 el 2010 i 1.362 el 2017). A més, en termes de confortabilitat i seguretat, l’edat mitjana dels vehicles ha anat baixant (dels 8 anys de 2010 als 7,1 anys, el 2017). “És un model d’èxit que es basa en la capil·laritat que aconsegueix. Estem parlant d’un sistema que garanteix una tarifa equivalent amb independència d’on visqui l’usuari. L’obligació de transport públic també suposa un nivell de freqüència i de tarifa que no es pot apujar lliurement”, assegura Chavarría. També s’hauria de dir que és un model que preserva un teixit empresarial format per moltes petites i mitjanes empreses molt arrelades al territori, que no han conegut mai la competència, en un moment en què a la resta d’Europa el sector bull per la consolidació de grans grups de transport multimodals i per la irrupció de noves propostes empresarials i tecnològiques que definiran el futur de la mobilitat. Per a aquest sector, la sola menció de la paraula desregulació genera immediatament una reacció de prevenció.\nEn què consisteix aquest “model d’èxit”? El model actual és el resultat de les successives planificacions que els diferents governs de Catalunya han aprovat a partir de l’entrada en vigor de la llei catalana del 1987, poc després de l’espanyola. En un primer moment es va posar molt l’èmfasi en el reequilibri del territori de tal manera que es deia que els ciutadans de Catalunya amb independència d’on visquessin havien de tenir a l’abast transport col·lectiu interurbà competitiu i a un preu que estigués en funció de la durada i no del lloc del territori on tingués lloc.\nAmb el pas del temps, les qüestions mediambientals han anat guanyant pes, i el focus s’ha posat a crear un sistema capaç de competir amb el vehicle privat -que continua sent el rei per a recorreguts d’una certa distància-, sobretot en la mobilitat obligada, és a dir, aquella que és per motius de feina o d’estudis. En aquest context han sorgit noves línies d’autobús “exprés” amb una millor velocitat comercial i s’han desplegat les àrees d’integració tarifària (Barcelona, Girona, Lleida i Tarragona). “El 98% de la mobilitat té lloc en àrees integrades”, subratlla el subdirector general de Transport i Mobilitat de la Generalitat, Benjamín Cubillo.\nPer casar els objectius de la política de transport públic amb un sistema de concessions a llarg termini com el que hi ha a Catalunya (unes 160 concessions per un miler de trams de servei), l’administració catalana ha utilitzat els anomenats contractes programa. Amb aquests contractes, les empreses que tenen la concessió d’una línia es comprometen a complir uns requeriments d’oferta que fixa l’administració a canvi d’una compensació econòmica. “Aquí hem optat per un sistema de gran intervenció de l’administració en la prestació d’un servei públic, per això no és comparable amb les concessions del govern espanyol, que són de rutes de gran recorregut sense subvenció obligada i que s’estableixen en concessió mitjançant concursos que tenen en compte els costos i la demanda”, assegura.\n“El nostre és un model d’èxit -insisteix en la idea Joan Giménez, director general de Moventis, un dels operadors més grans de Catalunya- i tampoc no és car perquè l’administració atorga concessions a risc i ventura amb unes condicions determinades, i només aporta diners quan pensa que cal augmentar freqüències o reduir tarifes en llocs concrets”, explica. Aquest “només” suposarà per a les arques públiques un total de 50 milions d’euros aquest any, que les concessionàries rebran per compensar en part les obligacions de servei públic. Els compromisos creixents en aquest terreny han fet que la xifra augmenti any rere any. Els contractes programa significaven 38,5 milions d’euros el 2016; això vol dir que han augmentat un 30% en quatre anys.\nLa meitat de les subvencions correspon a les transferències per serveis a dins de les ATM, és a dir per abaratir el cost dels bitllets dels usuaris recurrents dins les zones integrades. De tal manera que si hi ha usuaris que no noten el preu elevat dels bitllets dels autobusos interurbans és perquè l’administració l’està subvencionant. Segons dades del 2017, dels 61 milions de viatges efectuats per autobusos interurbans, prop de 15 milions es van fer fora de les àrees integrades i, per tant, no es van poder beneficiar dels abonaments per reduir la tarifa.\nEn aquest context de forta intervenció de l’administració el “risc i ventura” de les concessions és francament molt relatiu, i de fet no hi ha constància de concessionàries que hagin renunciat a una línia perquè no li surten els números.\nEl cert és que el model català no genera gaire debat. Potser perquè una de les idees de fons que hi ha és que a Catalunya no hi ha gaire alternativa al sistema d’intervenció pública perquè des de la iniciativa privada no hi hauria la resposta adequada: “Només les rutes que tenen substància comercial poden ser interessants, i nosaltres no tenim grans rutes d’aquest tipus”, assegura Cubillo.\nLes concessions del ministeri sí que són més grans, o en tot cas més llargues, i tot i així quan es va produir una tímida obertura del mercat, la idea era la mateixa: que la majoria de les concessions no són rendibles. Manuel Panadero recorda aquell moment: “Amb l’aprovació el 1987 de la LOTT surten per primer cop a concurs unes 30 concessions que s’atorguen amb un mecanisme objectiu de qualitat de servei, freqüències, etc. Aleshores el nivell de preus entre concessions equivalents va ser entre un 30% i un 40% inferiors a les anteriors. Es van adjudicar i en aquell moment és va dir que era la ruïna de les que se les havien quedat.” Alguns d’aquells concursos pioners eren per a vint anys, de tal manera que van caducar el 2007 i va ser el moment de fer balanç. “Aleshores es va saber que malgrat les baixes del 30%- 40%, els guany que havien tingut sobre facturació era de més del 30%: quin negoci té aquest marge? No havien de ser tan ruïnoses les concessions com es deia!”, afirma amb sarcasme.\nBusup és una start-up sorgida a Catalunya que malda per captar usuaris d’autocars i ho fa principalment en polígons industrials i esdeveniments musicals. Es mou en l’àmbit discrecional i, tot i que no té autocars, el seu responsable i fundador, Rui Fernandes, té molt interioritzats els números del negoci. Quan se li planteja el repte de portar gent de Lleida a Girona treu la calculadora i en pocs segons diu: “Jo puc muntar un autobús per un mínim de 40 persones cobrant 15 euros per seient i tornant buit”, assegura. Javier Asensio recorda que el bus ha guanyat molta eficiència i que ja no necessita grans nivells d’ocupació per ser rendible: “Hi ha moltes rutes a Catalunya amb nivells de demanda suficients perquè puguin viure dues empreses en règim de competència”, afirma.\nLògicament una cosa és muntar una excursió i una altra ben diferent establir una ruta regular amb compromisos de servei. Tanmateix, sembla que hi ha prou evidències per, com a mínim, qüestionar-se si el model català és el “model d’èxit” que es diu que és, almenys des del punt de vista econòmic.\nL’exercici que fa Rui Fernandes també l’està fent molta gent en aquests moments a dins i fora de Catalunya. La mobilitat està canviant molt ràpidament, i moure persones és un mercat molt interessant que està atraient molts emprenedors tecnològics: “La gent dedica molts diners cada dia a desplaçar-se i serà un dels grans mercats de futur, el que cal trobar és el model de negoci que donarà diners”, diu Daniel Serra, director executiu de CARNET, una plataforma de recerca sobre mobilitat liderada per la UPC i Seat. Les empreses d’autobusos amb concessions es mantenen vigilants sempre disposades a protegir el seu mercat, si cal davant dels tribunals. Això ha passat amb el cotxe compartit que proposa BlaBlaCar que de moment sempre ha guanyat els plets amb Confebus (Confederació Espanyola de Transport en Autobús), el darrer, el febrer passat a l’Audiència Provincial de Madrid, que va desestimar el recurs de l’associació al·legant que BlaBlaCar no és un sistema de transport. Potser no és un mitjà de transport stricto sensu, però el cert és que la seva aparició a Espanya ha repercutit directament en la demanda d’algunes línies de llarg recorregut, bàsicament les que tenen concessions del Ministeri. Alsa, l’operador espanyol més important, ha reconegut afectacions i, de fet, ha passat a l’atac vinculant-se amb la firma espanyola de cotxe compartit Respiro.\nBlaBlaCar assegura que té 5 milions d’usuaris a l’Estat, i que un dels mercats més importants és Catalunya, segons explica Jaime Rodríguez de Santiago, director general de BlaBlaCar a Espanya, Portugal i Alemanya. De mitjana, els viatges que es fan a Catalunya tenen una distància de 374 km.\nUn altre cas que parla del zel que posen les empreses d’autobusos a protegir el seu monopoli és el de la ruta de Barcelona a La Roca Village. El juny del 2009, el centre comercial va signar un contracte amb Bardet (Avant Grup) per portar turistes a les seves botigues. Aleshores, Sagalés, que té la concessió entre Barcelona i Granollers, va iniciar una lluita administrativa per un suposat “servei coincident”, malgrat que el perfil d’usuari (turistes) no té res a veure amb les característiques d’un servei públic. Bardet va perdre, i avui Sagalés opera un lucratiu servei. La lliçó és que la iniciativa empresarial en aquest sector està penalitzada, segons reconeixen des de l’Autoritat Catalana de la Competència (ACCO).\nPrecisament aquest cas va provocar un pronunciament d’aquest organisme el 15 d’octubre del 2012, en què es va criticar l’obsolescència de la llei que regula el transport de viatgers per carretera “atès que sovint no compleix amb els principis bàsics d’una bona regulació (better regulation) i de lliure competència i perquè no sempre pot respondre de manera adequada a la realitat del mercat”, en concret refusa el dret de prioritat que té el concessionari perquè constitueix “una barrera que dificulta un correcte desenvolupament concurrencial del mercat de serveis de transport de viatgers, motiu pel qual haurien de ser eliminats de la normativa vigent”, deia.\nLes autoritats de la competència, la catalana i l’espanyola, s’han pronunciat reiteradament sobre el sistema de transport públic per carretera per posar en evidència que no sempre està justificat el règim de concessions i, per tant, hauria de funcionar el lliure mercat, i són especialment crítics amb la falta de transparència: “No sabem si el sistema està sobrecompensat”, assenyala Marc Realp, director General de l’ACCO. Una de les raons d’aquesta falta de transparència és la pràctica del finançament per subvencions creuades, és a dir, que algunes concessions combinin rutes a priori rendibles amb altres que, aparentment, no ho són, per compensar. Des de la Generalitat s’assegura que és el mecanisme perquè el sistema sigui sostenible, i, tot i que, sol tenir bona premsa genera cada cop més oposició. El professor de la UAB Javier Asensio recorda que al final les subvencions creuades són transferències entre usuaris, de manera que un grup de passatgers, que podria pagar menys, paga més per compensar altres que haurien de pagar més. “Si el que es vol és que els usuaris de zones amb menys demanda no paguin tant s’hauria de subvencionar aquestes rutes amb els pressupostos públics, com passa amb la sanitat o l’educació”, diu.\nAsensio és el coautor d’un estudi, Competència en el transport interurbà de viatgers per carretera, que demostra que el marc regulatori determina el que acaba pagant l’usuari: “Els usuaris de rutes que podrien tenir competència estan pagant un preu elevat i són els que estan subvencionant en part el sistema”. En el cas de Catalunya, alguns usuaris tenen una doble penalització: com a usuaris i com a contribuents.\nQuè passarà el 2028 quan acabin les concessions actuals? Benjamín Cubillo reconeix que caldrà obrir un debat sobre el model actual. Des de l’ACCO asseguren que estan vigilant perquè es faci un procés amb transparència.\nPer la seva banda, Javier Asensio advoca per un canvi radical: “Deixem que la iniciativa privada faci les rutes que consideri; veurem aparèixer trajectes que ni ens plantegem; i que la Generalitat vegi després on ha de posar les subvencions, i de ben segur que no n’hi haurà tantes”, vaticina. Per als favorables de la liberalització, la competència abaratirà els preus, atraurà més usuaris i traurà cotxes de particulars de la carretera.\nDes de la FECAV s’adverteix: “El mercat desregulat destruiria el teixit actual d’empreses que proporcionen una gran capil·laritat i estan arrelades al territori. I tot per un transport low cost que actua amb preus agressius, però a la llarga, quan s’ha quedat sol, apuja preus”, assegura Chavarría.\nAsensio nega aquest extrem: “Els preus continuen sent baixos als països desregulats perquè hi ha llibertat d’entrada, que s’apugin els preus no impedeix que algú altre ho faci més barat.”\nConcessions que mai han concursat\nLa decisió que el 2003 va prendre la Generalitat de posposar 25 anys la sortida a concurs dels busos interurbans va rebre crítiques en un primer moment, però el temps les ha acabat silenciant. En tot cas va ser una mostra de la bona sintonia que sempre ha existit entre la política i el sector del transport. Cal pensar que la mesura es va prendre quan la llei encara no urgia a fer-ho (hi havia temps fins al 2007), mesos abans d’unes eleccions que van canviar el color polític del govern català i quan a Europa es parlava de com i quan fer concessions públiques. Finalment, el reglament comunitari del 2007, fixava en deu anys el període màxim de les concessions o, excepcionalment, quinze. Altres comunitats van seguir l’exemple català però cap amb tant èxit, ja que fins i tot Brussel·les va dir amén. “Veníem d’on veníem, ara com a mínim tenim una data i això té coses bones i dolentes”, diu Benjamín Cubillo, subdirector de transport públic i mobilitat. Qui el 2003 estava al capdavant del Departament de Política Territorial –avui Territori i Sostenibilitat-, era Felip Puig, des del 2016 president de Tram, la concessionària del tramvia urbà de Barcelona, on Globalvia, Alston i Moventis tenen el 80% de la societat.\nRescatar les concessions mai ha estat sobre la taula.\nUnes empreses d’arrels profundes\nCotxe de l’exposició de vehicles clàssics de Sagalés. ARXIU / A. PUIG.\nLa història recent de Catalunya es podria escriure a partir de la trajectòria vital d’algunes de les empreses de transport per carretera de casa nostra perquè és un sector amb una gran capacitat de sobreviure. Un dels màxims exponents d’aquesta habilitat és Sagalés, que reivindica antecedents el 1641, quan traslladava en carros pagesos als mercats. En el segle XX, la tracció animal va deixar pas als vehicles de motor, i és en aquest context quan va néixer un altre dels grans grups catalans: Moventis, que el 1923 va començar a fer trajectes a Sabadell.\nEl règim de concessions va arrencar aquella època amb els reials decrets del 1924 i 1929, a l’empara dels quals es van atorgar i convalidar moltes de les concessions de la primera meitat del segle XX. Després, la llei del 1947 va garantir la pervivència d’un sistema d’adjudicació gairebé directa, al qual es va intentar posar fi amb la llei espanyola (LOTT) del 1987 i la catalana del mateix any.\nL’atomització del sector a Catalunya no ha impedit que a poc a poc, a còpia de compres i aliances, s’hagin configurat grans grups com ara Moventis, Sagalés i Mon-bus, que reuneixen totes les modalitats del transport de viatgers per carretera (regular, discrecional, especial, urbà, interurbà, turístic, etc.). En el cas de Moventis també participen en el tramvia, en el servei de bicicleta compartida i tenen concessionaris de cotxes: “Som operadors intermodals i cerquem la millor solució de mobilitat per als nostres clients”, explica Joan Giménez, director general de Moventis.\nDe moment, el sector s’ha mostrat molt impermeable a les dinàmiques de fora com ara l’entrada de grans grups estrangers, però la Generalitat pensa que els vuit anys que falten per a la fi de les concessions podrien animar les operacions. Segons DBK, el sector de busos interurbans en concessió va moure a Espanya una xifra de negoci de 1.950 milions d’euros el 2016.\nEmprendre a partir de les escletxes de la llei\nEls nous operadors topen amb un mercat molt regulat que frena la iniciativa\nAplicació de BusUp per al bus compartit. ARXIU.\nLa mobilitat canvia, i això provoca conflictes com el de Uber i Cabify amb el taxi, o el que ocasiona la proliferació de patinets amb els vianants o el de motos i bicicletes d’empreses de lloguer que apareixen aquí i allà a la via pública... I què és el conflicte dels “armilles grogues” a França si no un problema de mobilitat? Davant d’aquesta transformació, l’administració reacciona sovint tard i malament. “Protegir no és la solució, el que han de fer les administracions és generar competència.” Qui ho diu és Daniel Serra, que des de la UPC, i de bracet d’empreses privades com ara Seat, ha endegat MaaS Catalonia, un espai de debat i compartició de coneixement al voltant de la mobilitat. Serra pensa que el sector públic ha de liderar el canvi, però veu moltes i grans barreres a la iniciativa privada.\nL’àmbit urbà està sent un laboratori, però a continuació vindrà la mobilitat de mitjà i llarg radi. “El sector de l’autobús és poc sexi i encara no li ha tocat, però quan passi, i per a això falten menys de dos anys, veurà com el passaran com un corró”, preveu Rui Fernandes de BusUp. Fernandes pensa que el servei d’autobús tradicional s’ha convertit en un commodity (un producte sense valor afegit que només competeix per preu) per això hi ha guerra de tarifes i caiguda de marges. BusUp neix, precisament, com una reacció del sector discrecional -un dels fundadors és Alejandro Canals, conseller delegat d’Autocares Canals-, a la recerca de diferenciació. L’empresa tecnològica cerca clients en nous àmbits, i agrupa demanda entre treballadors de diferents empreses d’un mateix polígon o entre clients d’esdeveniments de lleure, com ara concerts. “La nostra proposta és: vols ser més atractiu? Doncs et muntem un sistema d’autocar compartit”, diu Fernandes. Al Canet Rock van començant desplaçant 700 persones el 2017 i enguany en preveuen desplaçar unes 2.600. La premissa: “Al sector no li pots fer la guerra, o t’hi uneixes o mors.”\nJaime Rodríguez de Santiago, responsable de BlaBlacar Espanya, parla de “friccions” en referir-se a les pugnes legals que estan tenint amb el sector de l’autobús: “Ens veuen com una amenaça i això els està esperonant a millorar; innovem més ràpid en un context de competència”, diu. No obstant això, tranquil·litza el sector: “No treballarem l’autobús a Espanya.” BlaBlaCar ha arribat a un acord amb l’operadora pública francesa de trens SNCF sobre OuiBus, la companyia de busos de la seva propietat. Rodríguez explica que la compra té lloc després l’experiència a París, on van crear BlaBlaLines, per compartir cotxe d’entrada i sortida de la ciudad. “En un context de vaga de trens ens vam veure desbordats i vam col·laborar amb OiuBus i una cosa ha portat a l’altra”, diu. Per al cap de BlaBlaCar l’experiència de París demostra que hi ha vies d’entesa amb el sector públic -a París s’ha subvencionat els usuaris de BlaBlaLine-, també a l’Estat espanyol.\nPer Serra, situar al centre l’usuari i satisfer-lo amb el coneixement que proporcionen les dades és el futur: “Aquesta és la gran diferència entre vells i nous operadors de mobilitat”, afirma.\nL'econòmic 10-03-2019, Pàgina 2


NOTÍCIES - Acció Solidària Contra l'atur / ASCA\nDes de l’any 1886 se celebra la data del 1r de maig, com a Dia Internacional dels Treballadors. És una data que recorda la vaga iniciada a Chicago als Estats Units, l’1 de maig de 1886, per aconseguir la jornada laboral de 8 hores. A conseqüència de la vaga i de la lluita van ser executats diversos sindicalistes.\nDes d’aquella data el món i el món del treball s’han transformat profundament. En aquells anys es treballava set dies a la setmana i ho feien també dones i nens. L’única protecció era una llei que prohibia fer feina més de 18 hores al dia. Les condicions del treball eren esgarrifoses. Sortosament, les coses han canviat sensiblement, però encara en moltes parts del món són escandaloses. A la UE el treball està molt protegit, però hi ha disfuncions, especialment en alguns països.\nUna qüestió a resoldre és disposar d’un model econòmic que creï ocupació per a tothom. Avui l’atur a la UE és del 6,2% de la població activa; és una xifra raonable propera a l’anomenat atur tècnic. En canvi, a Espanya, l’atur, malgrat haver millorat, continua essent molt elevat, el 13,3% de la població activa i a Catalunya també encara és massa alt, el 10,2%. Més enllà de la gravetat de l’atur, el problema més gros és la creixent precarietat del treball que moltes vegades condemna a molts treballadors a l’exclusió social. L’exclusió social ve de lluny: la injusta distribució de la renda, l’atur perllongat, la precarietat laboral, les remuneracions insuficients, la manca d’habitatge públic i en general, l’infrafinançament dels serveis públics a Catalunya.\nLes grans transformacions econòmiques i socials que en les darreres dècades s’han produït afecten de ple al mercat laboral. Com a grans canvis podríem destacar la globalització dels mercats, el canvi climàtic, la transició energètica, la digitalització o la permanent revolució tecnològica. Per si no fos suficient, periòdicament sorgeixen crisis que generen disrupcions a l’ocupació. La crisi econòmica de l’any 2008, la pandèmia de la Covid i ara la guerra a Ucraïna, en són uns exemples. Tanta incertesa i tant canvi fa que molts llocs de treball desapareguin o esdevinguin obsolets, mentre se’n creen d’altres nous; però els que perden la feina, no sempre, els és fàcil reciclar-se per poder ocupar llocs de treball que exigeixen l’ús de noves tecnologies.\nLes reivindicacions en el Dia Internacional dels Treballadors, 1r de maig, continuen vives. S’ha de reivindicar el dret al treball digne, a crear ocupació, la millora de les condicions de treball, disminució de la precarietat, formació general i professional permanent, protecció social i pensions dignes. I al mateix temps, cal reivindicar una distribució més justa de la riquesa que disminueixi la desigualtat social, així com transformar el model de societat de manera que tothom pugui progressar. Semblarà una quimera, però com s’ha demostrat en el món del treball moltes reivindicacions que al seu dia van ser considerades utòpiques finalment han esdevingut una realitat.\n“La UE és encara el primer mercat del món. Però té una gran escassetat de productes naturals, alimentaris, minerals i energètics.”\nSóc una persona que acostuma a mirar el futur amb optimisme. Ho dic perquè en aquests moments estic preocupat per la UE i m’agradaria ajudar a prendre més consciència de la situació, i a buscar camins de sortida de la crisi actual sabent, com sí que continuo creient, que tota crisi porta problemes, però també obre oportunitats per aprofitar. Ni cal, ni tinc espai, per analitzar novament les dimensions de la crisi (ecològica, social, econòmica, sanitària…) Em vull centrar en la seva dimensió política, de dificultat de funcionament de les institucions democràtiques, del futur del poder global, i d’empatia dels ciutadans amb els seus governs. El que vivim els darrers mesos i dies, em porta a un enfocament concret: europeu i polític.\nLa guerra i l’extremisme. La reutilització de la guerra com a eina per resoldre conflictes geopolítics (Ucraïna), les conseqüències d’aquest fet sobre els nous equilibris mundials de poder (Xina), l’augment dels règims autàrquics pretesament democràtics (Rússia), la pèrdua de valor de la participació ciutadana en les democràcies a causa de la manipulació de la informació que hi circula (EUA), el desmembrament de la UE (UK), i el creixement dels extremismes (Hongria, Polònia, França, Espanya), són fenòmens que justifiquen aquesta preocupació.\nLa crisi contemplada des de la UE. Les autoritats de la UE, els governs dels Estats, i els seus ciutadans, han d’analitzar alguns perills que tenen al davant. La majoria ja existien, però estaven amagats i ara s’han destapat; altres s’han agreujat, i alguns altres són nous. Explico els més importants, que tenen conseqüències en la política. Europa, encara que tingui una població molt reduïda respecte d’altres àrees, és encara el primer mercat del món. Però té una gran escassetat de productes naturals, alimentaris, minerals i energètics. Les conseqüències d’aquesta debilitat, que en altres èpoques es compensava amb les colònies, repercuteixen en les seves relacions exteriors i impedeixen que pugui ser un dels primers poders globals. El que està passant aquests darrers anys obliga a prendre mesures polítiques al respecte. La manca de recursos naturals es pot suplir amb tecnologia, però Europa ha perdut el lideratge en la creació, la utilització, i l’explotació de les noves tecnologies i això ha reduït la competitivitat de la seva economia. Per altra banda, ha comès l’error de deslocalitzar una part massa important de la seva activitat productiva i dependre del bon funcionament de les cadenes globals de producció. Són dues debilitats que cal revisar políticament.La dimensió dels països de la UE és massa petita amb relació a països com EUA, Xina, Índia, Brasil, o fins i tot Rússia. La unió comercial, i la inacabada monetària de la UE actual, no permet pas tenir eines per poder jugar el paper polític que ens correspondria en l’àmbit global, d’acord amb la nostra dimensió econòmica. Aquests darrers temps ho hem vist clarament i hem hagut de jugar un paper residual com a Estats i un paper subordinat com a Unió. Una part important del que havia estat el llegat històric europeu en els camps cultural (valors humans i solidaritat), social (igualtat i estat del benestar), i polític (democràcia i participació), s’està posant en qüestió internament i deixem de ser un mirall de cara enfora per a països que accedeixen a nous nivells de benestar.\nLa crisi interna a la UE. La història de l’actual UE va ser una història de progrés i de millora fins ara fa uns 30 o 40 anys. Però hi ha alguns processos interns que estem vivint després, i que els problemes recents han posat de manifest, que estan a l’origen del què ens passa, i que no estem abordant amb prou decisió. En cito tres dels més importants. Hem deixat que el PIB/càpita anés creixent en paral·lel amb les desigualtats, el que ha fet canviar en moltes persones una sensació de bones perspectives de futur en una d’incertesa, preocupació, i manca de confiança en els que governen i fins i tot en el mateix sistema. Això alimenta la política com enfrontament, i els extremismes. Hem permès que dins de la UE poguessin conviure règims polítics clarament democràtics amb altres que no amaguen la manca de respecte als drets humans, la no separació de poders, la tolerància a la corrupció i la no transparència. Hem pràcticament renunciat a la constitució d’una Unió Política (per mi de caràcter federal), i hem quedat en una situació intermèdia que limita els poders estatals i no apodera suficientment a la Unió, sent la raó de moltes de les debilitats.\nFutur. Recordant una dita coneguda, “… la UE es construeix sempre gràcies a les crisis…” espero que l’actual permeti avanços importants. He de dir que després de dues dècades d’estancament, hem vist aquests darrers dos anys algunes iniciatives fortes en les bones direccions. Els patiments, les preocupacions i les desgràcies viscudes, podrien tenir almenys alguns resultats positius. Esperem-ho.\nJoan Majó, enginyer i exministre. Abril de 2022\nLes primeres paraules són per donar una sentida benvinguda al nou equip de presidència d’Acció Solidària Contra l’Atur. Els canvis en les organitzacions crec que són necessaris, ja que sempre aporten un nou alè i noves maneres d’encarar tasques i objectius. No tinc cap dubte que aquest equip sabrà llegir el nou paradigma en el qual vivim i guiar els passos de la Fundació per bons camins.\nPer la part que em toca, la meva salut em condiciona el ple exercici de les funcions de president, hagués preferit un relleu en un altre context, tant personal com de l’entorn però, és ben bé que la realitat és tossuda i del tot indomable. Així doncs, acceptant totes les circumstàncies, cal tancar aquesta etapa com a president d’ASCA. Haig de dir que no me’n vaig de buit: l’experiència ha estat immillorable.\nEstic satisfet de veure volar, i ben amunt, molts projectes i també de veure’m envoltat de persones de les quals sempre he après. I tot això m’ho enduc amb mi.\nM’he sentit sempre acompanyat per unes treballadores i voluntaris excepcionals, competents i molt professionals. He estat satisfet de veure volar, i ben amunt, molts projectes i també de veure’m envoltat de persones de les quals sempre he après. I tot això m’ho enduc amb mi.\nAixí doncs, vull expressar la meva gratitud per tot plegat i també la meva voluntat de continuar vinculat a la Fundació duent a terme altres tasques sempre amb l’horitzó de treballar per l’accés a una feina digna a totes aquelles persones que ens facin confiança.


Somriure – Salud Ediciones\nPere Riutord Sbert.- El l passat dimecres 20 de novembre vaig participar en el programa Salut i Força emès des dels estudis d’IB3 TV, convidat pel seu director, Sr. Joan Calafat. El tema que em va proposar fou prou descriptiu i actual, l’estètica en el món de l’Odontologia. Com a dentista que som, puc assegurar que el somriure pot posar en evidència la valoració estètica d’una persona, mitjançant la conjunció del que pot posar de manifest l’anàlisi d’aquest acte.\nTant és així, que l’expressió de la cara ha adquirit una importància transcendental en les nostres maneres de relació i es diu que només els grans primats -l’orangutan, el ximpanzé, el goril·la i, per descomptat, l’home- tenen aquesta capacitat per a la gesticulació facial\nPerò d’aquest complex idioma ressalta, per la seva exclusivitat, el somriure i l’home és l’únic animal capaç de fer-ho. Per a la majoria dels animals, mostrar les dents és un signe d’amenaça, mentre que en l’espècie humana el contingut d’aquesta expressió és precisament l’oposat.\nEl somriure és el gest amistós per excel·lència i endemés totes les races mostren felicitat, simpatia i afecte somrient, i els nens somriuen ja a les poques hores de néixer -fins i tot sembla que ja ho fan al món intrauterí-.\nAixò significa que la conversió d’aquest gest -d’agressiu a afable- degué produir-se en un estadi molt precoç de la nostra evolució. L’Homo Antecessor, i fins i tot el seu avantpassat prehomínid, l’Australopithecus Afarensis, tenien ja una musculatura facial molt similar a la nostra. El somriure és, idò, homogeni i exclusiu de l’ésser humà i està íntimament associat a l’alegria. És, a més, un excel·lent mitjà de relació, ja que en veure algú que ens somriu, entenem que manifesta ser persona de bé, amigable i simpàtica, i que està de la nostra part. És clar que un somriure es pot fingir i pot ocultar hipòcritament les pitjors intencions, però això ja és una altra història.\nHi ha dos tipus de somriure: el somriure franc, obert, que mostra les dents, anomenat amb tota lògica dental; i el que no les mostra, mantenint els llavis tancats mentre duu les seves comissures cap a enrere i cap a amunt, conegut com a somriure labial. És aquest un somriure a mig camí, contingut, menys efusiu però més cortès. El dental és més espontani, més sincer, però alhora, o més aviat tal vegada, més plebeu. Naturalment, hi ha graus. Hi ha qui somriu descobrint gairebé fins als queixals del judici; i qui ho fa frunzint tot just un poc els llavis. Cada somriure té les seves circumstàncies, però el que desperta o promou les millors opinions és, com no, l’intermedi, el que exhibeix només les dents anteriors del maxil·lar superior, i només parcialment, sense exposar, o tot just, la geniva. De totes maneres, el que està clar és el seu indiscutible paper decoratiu; el somriure és l’ornament del rostre.\nQui somriu és atractiu i fins i tot pot provocar un incentiu sexual inequívoc entre individus d’algunes cultures. Per exemple, la utilització de l’hiÿâb, l’abaya, el burka, el vel i altres vestimentes que no deixen veure la boca, posen de manifest la importància del somriure per a la relació entre sexes complementaris, molt rellevant quan són d’obligat compliment. Un psicòleg nord-americà, Chappel, confirma la tendència del somriure més freqüent al sexe femení i la disminució progressiva als grups de més edat, i segons l’ètnia, somriuen més els negres, després els blancs, els hispans i menys els asiàtics.\nEls nord-americans majors de cinquanta anys, viuen l’anomenat “baby boom” respecte a la salut oral com a part del seu estat general de benestar. Més del 65% de la riquesa en els Estats Units, està en mans dels majors de cinquanta anys i, per tant, estan en un punt que els permet recuperar el somriure més jovial gràcies als avanços en l’odontologia estètica, com les facetes de porcellana, la cirurgia periodontal, els implants orals i, per descomptat, el blanqueig de les dents.\nTots nosaltres tenim la necessitat de descobrir el somriure, però sabem que no sempre ho podem exhibir a causa de defectes estètics o anatòmics, i per mor d’això a vegades ens hem de reprimir. Els problemes no es limiten a posar la mà davant la boca o avortar la contracció de la musculatura facial quan volem somriure. Hem de tenir en compte que estam inhibint un acte difícil de controlar ja que és gairebé reflex i que pot posar de manifest una situació que socialment és del tot rebutjable, por a la ridiculesa. Analitzat així, tampoc no sembla tan important, però l’afectació psicològica que produeix a les persones que somriuen amb dificultat és preocupant, a causa principalment del temps que hi dedicam; bona part de la nostra activitat social va acompanyada d’un somriure a la boca, i més encara quan estam amb gent que no és del nostre entorn familiar o laboral més pròxim.