Recull premsa ANC Dimarts, 20 de novembre de 2012 | CATALUNYA NORD per la INDEPENDÈNCIA - www.catalunyanord.cat\nL’ANC: “Amb mentides, tergiversacions i manipulacions n o aconseguiran que ens fem enrere”\nL’Assemblea Nacional demana a partits i ciutadans sobiranistes que “no caiguin en la provocació” en l’última setmana de campanya per arribar a les eleccions amb “serenitat”\nL’Assemblea Nacional Catalana, impulsora de la gran manifestació de l’Onze de Setembre que ha desembocat en el procés d’autodeterminació, ha advertit aquest dilluns que els atacs que arriben de Madrid i de partits espanyols no condicionaran la voluntat del poble català. “Amb mentides, tergiversacions i manipulacions no aconseguiran mai que el poble de Catalunya faci marxa enrere”, avisa l’ANC el tercer dia que el diari ‘El Mundo’ publica suposades irregularitats, ara ja no només d’Artur Mas i Jordi Pujol, sinó també de Felip Puig i els Mossos d’Esquadra.\nEn un comunicat titulat “L’ANC davant el discurs de la por”, fan públic el seu “rebuig al to i el contingut de les declaracions d’alguns polítics espanyols i mitjans de comunicació en contra de la dignitat i el dret a decidir dels catalans i les catalanes”. A més, reclamen als partits que “no utilitzin el discurs de la por i les amenaces per desqualificar l’objectiu” d’assolir la independència de Catalunya, que “només depèn de la voluntat dels catalans i les catalanes”.\nEn aquest sentit, l’ANC fa una crida a polítics i ciutadans a “no caure en provocacions” per poder acabar la campanya del 25-N amb “serenitat”. El proper 25 de novembre, tothom ha d’anar a votar, cap vot independentista s’ha de quedar a casa”. “Cal traslladar el clam de l’Onze de Setembre per omplir el Parlament de diputats disposats a treballar perquè Catalunya sigui el proper estat independent d’Europa”, conclouen.\nNació Digital – 19/11/2012 – 22:56h\nCarme Forcadell: “Espanya també farà campanya de desprestigi de l’ANC”\nla presidenta de l’Assemblea en la presentació de la Se lva Sud per la Independència insta als partits polítics sobiranistes a treballar junts a partir del 26 de novembre\nPer: Baix Montseny info\nProp de tres-centes persones han emplenat aquest migdia el Centre Serafí Pitarra d’Hostalric on s’ha portat a terme la presentació de la Selva Sud per la Independència que engloba els municipis baixmontsenyencs d’Hostalric i Sant Feliu de Buixalleu a més dels de Massanes i Fogars de la Selva.\nL’acte, presentat per Quim Masferrer, ha tingut un cartell de luxe amb els alcaldes dels quatre municipis, Jordi Martínez (“En Kubala” de la sèrie de TV3 “KMM”), Jaume Sobrequés (Historiador), Claret Papiol (Coordinador Selva Sud per la independència), l’actuació musical del Sr. Mit i Montserrat Carulla, que han precedit Carme Forcadell( Presidenta de l’Assemblea Nacional Catalana (ANC).\nEn el seu discurs Forcadell ha animat els presents a votar el 25 de novembre qualsevol de les opcions que volen treballar per la sobirania del país perquè estem davant d’un moment històric i “per primera vegada en tres-cents anys tenim l’oportunitat d’esdevenir un país lliure”. Ha recordat que des d’Espanya ens volen fer por però no se’n surt “i ho fan amb violència o potser no és violència que ens insultin i ens titllin de nazis”, s’ha preguntat Carme Forcadell.\nPer la líder de l’ANC aquestes eleccions s’han de convertir en un clam per la independència i s’ha d’aconseguir que el nou Parlament de Catalunya tingui més de noranta diputats sobiranistes “són unes eleccions plebiscitàries i les més importants de la nostra història. Ens agradaria molt poder acompanyar en el camí en el pròxim govern de la Generalitat”.\nSegurament per aquesta circumstància ha estès la mà al president de la Generalitat de Catalunya “Espanya ha començat una campanya de desprestigi contra el president de la Generalitat. Això continuarà amb d’altres polítics i amb alcaldes i també arribarà a l’Assemblea”. Per això, ha deixat anar Forcadell, li fa molta por quan des d’espanya diuen que estimen els catalans.\nLa presidenta de l’ANC diu ben alt que és mentida que Catalunya quedarà fora de la Unió Europea ja que ningú sap que passarà perquè és un procés nou i fins ara no hi ha hagut cap procés de seccessió a la Unió Europea, però ha recordat que a més de Catalunya també volen esdevenir lliures Groenlàndia, les Illes Feroe, Flandes i Escòcia “no ens hem de creure el que ens diuen perquè Catalunya té vocació europea i som contribuents néts i això a la Unió Europea els interessa”. A més, Forcadell recorda que mai Europa ha donat l’esquena a cap poble que vol la democràcia.\nEn qualsevol cas, assegura que no que malgrat tot no s’ha de menysprear Espanya perquè té bons assessosrs i bons estrategues. “Si després del 25N hi ha una majoria sobiranista podrem treballar per la independència, però després serà quan “ens coaccionaran, faran xantatge, provaran de dividir-nos i si cal ens compraran, però no sabem com ni a qui”, ha etzibat Forcadell.\nDes de l’Assemblea es treballa per la independència amb un projecte democràtic i pacífic, no per un fi en sí mateix i sí per poder viure millor “no és una qüestió de llengua, és una qüestió de respecte i als que se sentin espanyols els hem de dir que no han de renunciar a les seves arrels”. Forcadell aposta per tenir el cor calent i cap fred “després d’haver fet la cursa amb rècord de velocitat entyre l’11S i el 27S.\nCarme Forcadell diu, però, que el procés no es pot allargar en el temps i s’ha de fer en aquesta legislatura que ve perquè del contrari Espanya invertirà menys, elos catalans no podem viure amb aquesta tensió del què passarà i perquè hi ha moltes persones que ho passen realment malament amb molts nens al llindar de la pobresa.\n“Si treballem junts ho aconseguirem, els partits han de deixar els seus interessos personals de banda”, conclou Carme Forcadell recordant que hi hahagut en aquests tres-cents anys molts catalans que han mort sense poder dir que eren catalans, que tenien un himne i una bandera.\nL’ANC: “Amb mentides i manipulacions no aconseguiran que ens fem enrere”\nL’Assemblea Nacional demana als polítics i ciutadans sobiranistes que “no caiguin en provocacions”\nEl tercer dia que el diari ‘El Mundo’ publica suposats casos de corrupció i d’irregularitat de membres de CiU (avui sobre Felip Puig) i a menys d’una setmana de les eleccions catalanes, l’Assemblea Nacional Catalana (ANC) ha advertit contundentment que els atacs que arriben de l’Estat espanyol i els mitjans de comunicació també espanyols no aconseguiran que el poble català es faci enrere.\nAixí, i literalment, l’ACN ha assegurat en un comunicat que “amb mentides, tergiversacions i manipulacions no aconseguiran mai que el poble de Catalunya faci marxa enrere”.\nL’Assemblea reclama als partits “que no utilitzin el discurs de la por i les amenaces per desqualificar l’objectiu d’assolir la independència de Catalunya, que només depèn de la voluntat dels catalans i les catalanes”.\nA més, demana “a polítics i ciutadans que no caiguin en provocacions per a poder acabar la campanya amb serenitat”. En darrer lloc, l’ACN insta a que tothom vagi a votar el 25N: “Cap vot independentista ha de quedar a casa”.\n••• &raqu o;»» — · — · — · — · — · — · — · — · — · — · — · — ««« •••\nCristians per laindependència – 19/11/2012\nCrec que defensar la pròpia llengua, la pròpia cultura i consegüentment la pròpia nació i autoafirmar-les, amb tots els mitjans i amb voluntat de ser un estat sobirà, és una causa justa, fins i tot, si cal, essent perseguits ni que sigui patint persecució, més encara, amb persecució espiritual, dialèctica, perquè qui té la màgia de la paraula pot fer terrorisme espiritual. Si, en lloc de «perseguits a causa de la justícia», o «patir fam i set de justícia o de ser justos», llegim «per una causa justa», per una causa justa, he dit, no és pas forçar el text; em sembla que més aviat pot ser llum per als nostres passos i ajudar-nos a caminar endavant decidits i sense por. Sé que això no és el Kerigma, la catequesi de Solius, sinó la d’un passavolant com jo, però. us transmeto la meva predicació, la meva lectura personal de: perseguits per una causa justa.\nEl Punt-Avui – 20/11/2012\nSANTIAGO NIÑO BECERRA, CATEDRÀTIC D’ECONOMIA “El capital vol una Catalunya més autònoma”\nRECURSOS “Hi ha regions que són incapaces de generar riquesa quan s’acaben les transferències”\nPer: BENITO BADRINAS\nO sigui, la independència de Catalunya serà dolenta per a aquestes regions.\nNo té pèls a la llengua i s’ha ben guanyat el qualificatiu d’enfant terrible de l’economia. Va pronosticar que ens esperen uns anys de nul creixement -amb un atur que a l’Estat espanyol arribaria al 30%-, fet que ens obligaria a redissenyar el capitalisme. Molts no se’l van creure, però les seves opinions s’han vist, en bona part, correspostes per la realitat. Catedràtic d’economia i astròleg, el professor Niño Becerra ha escrit El crash del 2010, llibre en què traça paral·lelismes entre la crisi del 1929 i l’actual.\nTriple empat entre ERC, PSC i PP, segons el sondatge de la Ser\nTambé indica un sí majoritari a la independència · L’enquesta de La Razón apunta un retrocés de CiU\nUn dels últims sondatges electorals del 25-N és el que ha publicat avui la Cad ena Ser. Hi ha alguns indicadors comuns amb les altres enquestes publicades per diversos diaris el cap de setmana passat: que CiU ampliarà el nombre d’escons (62-65) però no arribarà a la majoria absoluta i que hi ha una pugna entre PSC, ERC i PP pel segon lloc. Aquest sondatge atorga a cadascuna d’aquestes formacions entre 16 i 17 escons. ICV-EUiA també augmentaria representació, fins als 12-13 diputats, i Ciutadans n’obtindria 8. També apunta que la CUP entraria amb 2 escons al parlament, del qual quedaria fora Solidaritat.\nLa independència, opció majoritària\nEn el mateix sondatge es demana als enquestats què votarien en un referèndum sobre la independència. Diu que un 49,6% dels catalans votaria sí a la independència, un 26,6% no a la independència, un 6% s’abstindria i un 18% encara no sap què faria o no ho vol dir. Si bé la majoria dels votants de CiU, ERC i ICV votaria a favor de la independència, un 15% dels electors de CiU i un 24% dels d’ICV votaria no.\nFins i tot en el cas que l’escenari fos que la Unió Europea impedís que Catalunya entrés a la UE, la independència continua essent majoritària: un 43% de sí i un 30% de no.\nRetrocés de CiU en el sondatge de La Razón\nL’enquesta de NC Report per a la Razón publicada avui situa CiU lluny de la majoria absoluta i amb un retrocés de 1,5 punts en percentatge de vot respecte les eleccions del 2010. Així, li dóna entre 60 i 62 diputats, xifra que suposaria repetir els últims resultats o perdre dos escons. En segon lloc hi hauria el PSC, amb 19-20 escons, que serien els pitjors resultats de la història de la formació. Un resultat similar al que obtindria el PP (19-20), que superaria el PSC en percentatge de vot (420.000 vots en front del 418.000 que l’enquesta dóna al PSC).\nAra – 20/11/2012 – 05:58h\nEl color polític dels ‘nous catalans’\nEl col·lectiu d’autors del blog ‘El pati descobert’ analitzen avui els immigrants com a sector de votants\nTot i que la globalització i la integració europea han esborrat les fronteres per als capitals, les mercaderies i els serveis, les persones que emigren encara topen amb restriccions importants. Votar, és a dir, formar part de la comunitat política, avui és una activitat reservada gairebé amb exclusivitat als que disposen de nacionalitat. S’argumenta que els nouvinguts necessiten un procés d’adaptació política i “coneixement” dels debats de l’entorn al qual aterren. A ixò sí, des del primer dia se’ls exigeix complir deures com ara fer la declaració de la renda.\nEs posa poc èmfasi, però, en el fet que aquesta restricció també té conseqüències sobre els fills dels nouvinguts. En bona mesura la socialització política es produeix en el si de la família. Si la família no té accés al vot, ¿com acaben actuant políticament els fills del 17,5% de catalans que han nascut a l’estranger? La resposta que s’hi pot donar encara és parcial, ja que bona part d’aquests fills són menors d’edat. No obstant, el seu interès per la política és semblant al del conjunt de la població i el coneixement dels líders catalans o la seva opinió sobre les institucions tampoc varia gaire.\nLa intenció de vot, en canvi, mostra algunes variacions: un suport ostensiblement menor a CiU i lleugerament més gran cap al PSC, ICV i el PP. És, però, un col·lectiu més indecís, un fet que podria reequilibrar els suports finals. Pel que fa al referèndum d’independència, el sí encara és majoritari (45,81%) en aquest col·lectiu, tot i que els que hi votarien en contra creixen fins al 27%. La intenció d’abstenir-se en una eventual consulta és només tres punts més alta. Són catalans perquè viuen i treballen a Catalunya. I no voten opcions pròpies que trenquen el sistema partidista: simplement voten tan bé o tan malament com la resta dels seus conciutadans.\nUn perill assetja aquesta “normalitat” en el comportament electoral: els nous catalans -o els seus fills- hauran de conviure en una societat en què la immigració es polititza del dret i del revés. El març del 2010 el CEO feia la següent pregunta: “De cada 100 persones que viuen a la seva ciutat o poble, quantes creu que han nascut fora de Catalunya?” En molts pocs casos, la xifra donada és inferior a la real. Per exemple, a Olot els ciutadans perceben que el 38,2% de la població de la seva ciutat és immigrada, més del doble que la xifra real (17,5%). A Manlleu la xifra percebuda d’immigració és tretze vegades més alta que la real. La tendència es percep també en poblacions com Sabadell, l’Hospitalet i Badalona. Preguntin-se ràpidament el perquè. Mirin el consistori o els discursos dels partits i obtindran la resposta.\nVilaWeb – 20/11/2012\nNou capítol de la sèrie de vídeos amb personatges que contesten el discurs de la por amb què Espanya pretén atemorir els catalans · Avui, Matthew Tree, escriptor\nUna de les amenaces per part d’alguns partits unionistes a una Catalunya independent és que alguns ciutadans, nascuts fora de Catalunya, en algun altre lloc de l’estat espanyol perdrien alguns dels seus drets. Però no es fixen pas, ni fan cas de molts altres catalans que també han nascut fora, però en altres països. L’escriptor Matthew Tree se n’ha ad onat: ‘Es comporten com si un de cada set catalans no haguéssim nascut fora de l’estat espanyol. No parlen mai d’aquest milió dos-cents mil catalans. I no ho fan perquè les amenaces sonen encara més ridícules’.\n••• »»» — · — · — · — · — · — · — · — · — & middot; — · — · — ««« •••\nL ‘encara president de la Generalitat, Artur Mas, es podria “quedar curt” i no treure “la majoria absoluta que necessita” per organitzar un referèndum d’autodeterminació. Aquesta és la lectura que fan alguns rotatius anglosaxons com ”The Guardian” o ”The Times” de les darreres enquestes electorals. Segons les dues capçaleres, sense majoria absoluta no hi haurà consulta a Catalunya.\nAquests diaris internacionals interpreten els sondejos com un senyal que “molts votants tenen dubtes sobre una separació d’Espanya”, però en general obvien els resultats de la resta de partits partidaris del referèndum. “L’estelada potser està onejant a Barcelona però les enquestes d’opinió publicades diumenge suggereixen que molts votants tenen dubtes sobre una separació d’Espanya”. Aquesta és la lectura del corresponsal del diari ”The Times” a l’Estat, Graham Keeley, que aquest dilluns publica un article on vincula la majoria absoluta de CiU amb el suport per l’estat propi perquè Mas “s’ha convertit en el portador de la torxa de les esperances” dels independentistes.\n“Els catalans voten diumenge en unes eleccions que són, de fet, un referèndum sobre si Catalunya hauria de buscar la independència. Tot i això, les enquestes apunten que Artur Mas, el president català, podria fracassar en aconseguir la majoria absoluta que necessita per impulsar-ho”, assegura l’article al ”The Times”.\nD’altra banda, l’agència de notícies internacionals Reuters també ha fet la mateixa lectura, assegurant durant el cap de setmana que la manca d’una majoria absoluta “debilita qualsevol intent per demanar la independència”.\n••• »»» — · — &middo t; — · — · — · — · — · — · — · — · — · — ««« •••\nDirecte.cat – 20/11/2012\nReportatge sobre la independència de Catalunya amb cinc articles i on Artur Mas defensa una Catalunya independent “és molt viable” i que s’aconseguirà a través d’un procés pacífic\nLondres (ACN).- El diari britànic ‘The Guardian’ ha estrenat aquest dilluns a la nit el seu especial sobre les eleccions a Catalunya amb la publicació de cinc articles sobre la independència i l’obertura d’un espai propi a la pàgina web de la seva secció d’Internacional amb el títol ‘Barça-loners: la Catalunya independentista trencarà Espanya?’. El rotatiu publica un anàlisi dels efectes econòmics d’una hipotètica independència, entrevista el president Artur Mas, valora si el cas català és comparable amb el de Txecoslovàquia, reprodueix una peça de l’economista Jordi Galí i fins i tot exposa la realitat de l’existència dels Països Catalans.\nEspecial a The Guardian sobre les eleccions catalanes i la independència\nPaïsos Catalans a la premsa anglesa\nL’especial del ‘The Guardian’, molt complert en el seu primer dia, també inclou un article especial sobre l’existència dels Països Catalans. “Si Catalunya guanya la independència: on acabarà?”, es pregunta el rotatiu britànic, que utilitza el mapa del temps de TV3 per explicar el concepte d’uns Països Catalans que van “200 milles al sud fins a Alacant, al nord més enllà de la ciutat francesa de Perpinyà i a través del mar fins a les Balears”.\nL’article explica, a través d’una conversa amb la presidenta d’Òmnium, Muriel Casals, que la llengua catalana és un dels eixos vertebradors dels Països Catalans. Amb tot, el diputat d’ERC Alfred Bosch indica que és “una mica prematur” parlar d’un possible efecte “contagi” a València i les Balears si Catalunya obté la independència. El president Artur Mas també assegura a l’article que Catalunya “no farà demandes territorials” i que tota cooperació se centrarà en l’àmbit cultural, lingüístic i econòmic.\nEl rotatiu destaca que al País Valencià els polítics conservadors “han intentat dir que el valencià i el català ni tan sols són la mateixa llengua” i recorda que a Balears el govern de José Ramón Bauzá ha retirat el finançament a l’Institut Ramon Llull, una institució que “promou la cultural catalana a l’exterior i deu el seu nom a un escriptor mallorquí del segle XIII”.\nA més d’analitzar el discurs del president Artur Mas, el diari britànic també dedica un gran espai del seu especial a analitzar les conseqüències de la independència, especialment a nivell econòmic. El rotatiu cita experts partidaris i contraris a la creació d’un estat propi a Catalunya, explica el concepte del dèficit fiscal i remarca els dubtes sobre un possible boicot o mobilització del sector empresarial. A més, el diari també menciona els efectes que podria crear la independència a l’Estat espanyol. De fet, ‘The Guardian’ defensa que “Catalunya no és l’únic problema” perquè el País Basc va votar recentment de forma majoritària pels partits “nacionalistes i separatistes”.\nEl rotatiu assenyala que “milions d’espanyols” veuen les demandes independentistes “amb alarma”, i recorda que en el passat moviments similars s’han resolt amb les armes. “La separació podria oferir un precedent”, diu el rotatiu, en un estat “amb un centre cada vegada més dèbil que ha passat dècades cedint poders a les seves fortes regions”.\n‘The Guardian’ afirma que Mas “admet que el procés serà difícil” perquè “molts veuen Espanya inconcebible sense Catalunya”. A més, la situació també generaria dubtes a Brussel·les, segons el diari. “Tot això és territori inexplorat per una Unió Europea que mai ha vist com un estat membre es separava i no té ganes d’obrir la caixa de Pandora dels moviments separatistes i les reivindicacions territorials”, afirma el diari.\nEl “pragmatisme astut” de Mas\nUna Catalunya independent “és molt viable” econòmicament, assegura Artur Mas a ‘The Guardian’. “El que no és viable és la situació actual”, afegeix. El president i líder de CiU és presentat al diari com el “líder que intenta conduir l’onada secessionista”. El rotatiu destaca que Catalunya viu un moment “d’eufòria” però senyala que al darrere també hi ha “un pragmatisme astut”. “Mas, el president de la Generalitat de Catalunya, és a la cima d’una onada independentista sense precedents. Però també intenta controlar-la. I sap que serà un viatge amb revolts”, destaca el corresponsal del rotatiu, Giles Tremlett.\nEl diari destaca que el procés independentista que viu Catalunya “és un afer que dura des de fa anys, nascut de factors històrics i culturals que han persistit durant segles”. “Però no cal rascar gaire per veure quin és el principal tema en disputa a l’Espanya de la crisi: els diners”, afegeix Giles Tremlett. En les converses amb Artur Mas, que el diari reprodueix en tres dels articles, el corresponsal del rotatiu britànic pregunta per la viabilitat de la independència, les relacions amb Espanya i com es farà el procés cap a l’estat propi.\nTot i que ‘The Guardian’ recorda que l’Estat espanyol va reprimir amb les armes la declaració de l’estat català l’any 1934, Mas defensa al diari que la independència “serà pacífica o no serà”. A més, es mostra disposat a negociar amb el govern de Mariano Rajoy la celebració d’un referèndum, i, si no és possible, aposta per organitzar una consulta d’acord amb una llei catalana. “Si ho porten als tribunals i ho prohibeixen, demanarem una certa protecció de les institucions europees”, explica Mas al rotatiu. “El que Europa pot fer és pressionar el govern espanyol perquè negociï”, afegeix el president i líder de CiU, destacant al ‘The Guardian’ que “hi hauria un problema si una part d’Europa no pot expressar la veu democràtica del seu poble”.\nJordi Galí, article a The Guardian\nL’especial del ‘The Guardian’ també inclou un article de l’economista català Jordi Galí, publicat a ‘La Vanguardia’ el passat 14 d’octubre. En el text, Galí assegura que la independència “ens pot fer més rics, però no necessàriament més productius” i aposta per fer un “bon ús” de l’estat propi per construir-lo de nou tenint en compte “l’oportunitat única i les enormes possibilitats” que es plantejaran.\nTxecoslovàquia, comparable a Catalunya\nEl primer dia de l’especial de Catalunya també inclou un article sobre el procés de separació de Txèquia i Eslovàquia. El rotatiu ‘The Guardian’ es pregunta si el cas podria ser aplicable a Catalunya, ja que és “el millor exemple a l’Europa post-guerra d’una separació relativament fàcil”, però els experts que cita eviten dibuixar gaire paral·lelismes.\n‘The Guardian’ va anunciar la setmana passada que iniciaria una sèrie especial de reportatges sobre les eleccions de Catalunya del proper diumenge, que han despertat un gran interès a nivell internacional. El primer grup d’articles, publicat aquest dilluns al vespre, seguiran durant els propers dies amb noves anàlisis sobre el procés obert al país, en una de les majors cobertures internacionals fetes fins ara sobre Catalunya per cap diari del món.\nEl Singular digital – 20/11/2012\n“Diumenge la premsa internacional analitzarà per primera vegada el resulta t d’unes eleccions catalanes, i tota ella s’ha acreditat a l’hotel Majèstic”\nEl president Artur Mas es pot “quedar curt” per aconseguir “la majoria absoluta que necessita” per organitzar un referèndum d’independència. Aquesta és la lectura que fan alguns rotatius anglosaxons com ‘The Guardian’ o ‘The Times’ de les darreres enquestes electorals respecte a CiU. Aquests diaris interpreten els sondejos com un senyal que “molts votants tenen dubtes sobre una separació d’Espanya”, i en general obvien els resultats de la resta de partits partidaris del referèndum. Només ‘The Times’ apunta que Mas podria formar “una aliança amb els partits separatistes petits per decantar la balança”. És molt interessant aquesta manera d’entendre el resultat de les eleccions, perq uè si aquesta serà previsiblement la visió europea imagineu-vos com carregarà la premsa espanyola segons com vagin els comicis. Diumenge la comunitat internacional analitzarà per primera vegada el resultat d’unes eleccions catalanes. Per cert, tota la premsa estrangera, 80 mitjans, s’ha acreditat a l’hotel Majèstic, la seu electoral de CiU. Només els interessa analitzar la força que tindrà realment qui aspira a liderar el procés. En funció d’això li donaran credibilitat o ho consideraran tot plegat una anècdota.\nThe Guardian: ‘Espanya es pot permetre el luxe que Catalunya se separi?’\nEl diari anglès publica un reportatge sobre la lectura de les eleccions de diumenge en clau independentista\n‘Espanya es pot permetre el luxe que Catalunya se separi?’ es pregunta a la portada digital el diari anglès The Guardian. A l’interior de la notícia, el titular diu: ‘Catalunya votarà obre el seu futur a Espanya – i Madrid està preocupada’. El reportatge comença amb una reflexió del conseller de Territori, Lluís Recoder: ‘Malgrat la crisi que hi ha a Espanya, Catalunya podria ser tan rica com Escandinàvia’.\n‘Si fóssim un estat europeu, seríem el setè d’Europa en renda per càpita, després de Dinamarca i Suècia’, diu Recoder. I el diari diu: ‘Les seves dades es basen en càlculs de la riquesa que es poden semblar esbiaixats’. I posa d’exemple el cas d’Irlanda, que ‘lluita contra la crisi i és més rica en renda per càpita que la pròpera Alemanya’, afirma l’autor del reportatge, Giles Tremlett.\n‘És molt viable’, afirma Artur Mas en unes declaracions pel diari anglès. ‘El que no és viable és la situació actual’, afegeix Mas.\n‘La campanya independentista arribarà al seu punt culminant aquest cap de setmana amb unes eleccions que tindran l’efecte d’un plebiscit sobre el futur de la regió a Espanya’.\n‘És un cas que ve de lluny, nascut en factors històrics i culturals que han persistit al llarg de segles. Però no cal gratar massa per saber-ne identificar el factor principal: els diners’.\nA continuació, el Guardian repassa el factor econòmic que ha fet créixer la voluntat de crear un estat propi per Catalunya a la Unió Europea. Per fer-ho, Tremlett ha parlat amb l’economista Elisenda Paluzie i cita l’estudi elaborat per les professores Núria Bosch i Marta Espasa. També cita les declaracions que han fet els dirigents espanyols les últimes setmanes.\nAra – 19/11/2012 – 23:35h\n“Barça-loners”, la nova sèrie d’articles de ‘The Guardian’ sobre l’independentisme català\nLa web del diari britànic es pregunta si Espanya pot permetre’s que Catalunya s’escindeixi\nDues estelades donen la benvinguda aquest dilluns a la web del diari britànic ‘The Guardian’. Es tracta d’una nova sèrie de reportatges del rotatiu sobre l’independentisme a Catalunya titulada “Barça-loners”, fent referència al mot “solitari” en anglès. El darrer article, titulat “Catalunya vota sobre el seu futur a Espanya, i Madrid està preocupat” destaca que les eleccions decidiran si s’escull el camí de la ruptura o bé de l’unionisme. Giles Tremlett, corresponsal del diari a Madrid, realitza aquest reportatge -prèvia del 25-N- des de Sabadell.\nLa maquinària de l’Estat es mobilitza contra Mas\nMontoro llança també l’Agència Tributària contra el president de la Generalitat\nEl diari espanyol El Mundo ha deixat anar els primers rumors i tota la maquinària de l’Estat ja s’ha mobilitzat contra el president de la Generalitat, Artur Mas, malgrat que el ministre de l’Interior, Jorge Fernández Diaz, ha reconegut desconèixer l’esborrany citat pel diari que assegura que tant l’actual líder de CiU com l’expresident, Jordi Pujol, tindrien comptes bancaris il.legals a Suïssa i Liechtenstein.\nConcretament ha estat el ministre d’Hisenda i Administracions Públiques, Cristóbal Montoro, qui ja ha llançat l’Agència Tributària contra el màxim dirigent català. En declaracions als periodistes abans de presidir a Sevilla un acte de l’acadèmia de les Ciències Socials i Medi Ambient d’Andalusia, Montoro ha incidit en la prioritat del Govern en la lluita contra el frau fiscal i ha justificat així investigacions de comptes de dirigents polítics catalans.\nMontoro ha assegurat que “l’obligació de l’Agència Tributària és investigar quan hi ha indicis de tinença de comptes no declarats a la Hisenda pública o comptes en altres països o paradisos fiscals” i, per tant, seguirà aquest cas. Mas i Pujol però neguen aquestes acusacions i aquest migdia ja han presentat una querella cada un al jutjat de guàrdia de Barcelona contra aquest diari i els periodistes que han signat la peça informativa.\nLa Vanguardia – 20/11/2012\nEl PP opta por el “acoso y derribo” para debilitar la mayoría de Mas\nPer: JORDI BARBETA\nMas presenta una querella criminal y pide al juez que compruebe en Suiza si existen cuentas a su nombre | El Gobierno sigue sin aclarar si existe el informe pero el PP lo utiliza como su principal munición | Ofensiva de todos los líderes del PP contra Mas y gritos de “a la cárcel, a la cárcel” | El Gobierno y el PP pretenden ahora que sus ataques dividan el voto soberanista\nTxelui Moreno, dirigente de la izquierda abertzale, participó el domingo en el mitin central de la CUP, y dijo: “Hay que votar a la CUP porque es lo que más daño hace a Rajoy y Rubalcaba”. Es la tesis que siempre utilizó Herri Batasuna en sus campañas electorales: “Vota HB que les duele”, rezaba un eslogan que les procuró buenos resultados a pesar de la violencia de ETA. Pero los tiempos están cambiando y se ha producido una enorme paradoja. Es evidente que al Gobierno español, a Rajoy y a Rubalcaba, y a todos los que se están movilizando contra el derecho a decidir de los catalanes no les quita el sueño que la candidatura radical anticapitalista saque tres diputados, sino que un candidato de orden como Artur Mas consiga la mayoría absoluta que le permita liderar, desde una posición sólida, el proceso soberanista catalán. Lo demuestra el cambio de táctica del Gobierno y del PP, que agarrándose a lo que Artur Mas considera “guerra sucia del aparato del Estado” , ha optado por el “acoso y derribo”, como cuando la derecha española logró defenestrar a Adolfo Suárez..\nEl presidente del Gobierno español, Mariano Rajoy, aseguró ayer que era una “falsedad” que exista una campaña organizada desde el aparato del Estado para “destruir” al actual president de la Generalitat, Sin embargo, cuatro días después de de publicarse el supuesto borrador de un hipotético informe atribuido a la Policía en el que se acusaba de corrupción al president de la Generalitat , el Ministerio del Interior todavía no ha podido aclarar si existe tal documento, pero mientras tanto, todos los dirigentes del PP se están empleando a fondo en sus ataques al president y, tirando la piedra y escondiendo la mano, el ministro de Hacienda, Cristóbal Montoro, se limitó a declarar que “la Agencia Tributaria siempre investiga la existencia de cuentas corrientes en paraísos fiscales”.\nArtur Mas presentó ayer una querella criminal por injurias y calumnias pidiendo en ella al juez que compruebe en Suiza y en Liechtenstein si existen o no cuentas a su nombre para que se conozca la verdad. Sin embargo, los máximos dirigentes del PP utilizaron igualmente el “informe fantasma” que varios medios se han negado a publicar por su inconsistencia como munición principal de campaña. “Las informaciones que se están conociendo son muy graves y, ante una situación así un candidato tiene que dar explicaciones y reaccionar inmediatamente”, dijo María Dolores de Cospedal, número dos del PP. Luego el número 3, Carlos Floriano, aún diría más: “No tiene mucho sentido querer formar un Estado y tener dinero en paraísos fiscales”. Hasta Esperanza Aguirre se apuntó al bombardeo y en el mitin de Badalona, presidido por la vicepresidenta del Gobierno español, los supporters de Alicia Sánchez-Camacho correspondieron a los oradores con gritos de “¡a la cárcel, a la cárcel!”, refiriéndo se por supuesto al president Mas. Los medios afines al PP ya se encargan de poner altavoz a los ataques.\nEsta ofensiva responde a un cambio de táctica para la última fase de la campaña. Hasta ahora, el Gobierno español y el PP habían centrado todos los esfuerzos en presentarse como la fuerza de contención del soberanismo catalán. Se trataba en primer lugar de movilizar al electorado que se sienta más vinculado con España y al que pueda más fácilmente asustarse con la campaña del miedo sobre el futuro de las pensiones y hasta de los apellidos. En una segunda fase, el PP le ha disputado al PSC el liderazgo del voto españolista. Los sondeos señalan que esos objetivos ya han sido alcanzados, pero lo que ni el Gobierno español ni el PP han podido ni parece que vayan a poder evitar es que el Parlament de Catalunya que surja de las urnas el próximo domingo registre una mayoría de dos tercios a favor del derecho a decidir. Como este dato también parece inamovible, el Gobierno español y el PP están poniendo toda la carne en el asador para impedir como sea la mayoría absoluta de Artur Mas , que le dificultaría enormemente la gestión del proceso soberanista.\nLos estrategas de CiU, por su parte, han decidido hacer de la necesidad virtud e intentan aprovechar los ataques adversarios para convencer al electorado soberanista de que sólo una mayoría sólida en el Govern de la Generalitat podrá hacer frente a todas las ofensivas imaginables que intentará el Estado español para abortar el proceso soberanista: “En Escocia ganó un partido con una mayoría clara y el proceso es posible, mientras que en Quebec, sin mayoría, el proceso ha tenido que aplazarse”.\nOtra paradoja de la campaña ha sido que en los mítines de los partidos rivales de CiU menos ERC han utilizado los libelos publicados como munición de campaña, pero ninguno de los candidatos se atrevió planteárselo a la cara de Artur Mas en el debate de TV3. Parecía que los desmentidos y la querella del president daban el asunto por zanjado , pero ayer todos volvieron a la carga, especialmente Pere Navarro, que exigió “una declaración solemne del president”.\nPer: Lluís Caelles\nAquest article no és una gasetilla d’opinió. Sigui dit d’entrada. És exclusivament el recull de dos fets molt separats en el temps que la petita història connecta, ni que sigui un instant.\nMadrid, març del 1978: la ponència constitucional que prepara l’avantprojecte de constitució espanyola, els anomenats ‘7 magnífics’, constata que han arribat a un cul- de-sac en la negociació per a definir l’estructura territorial de l’estat. No hi ha manera d’arribar a un acord en l’encaix de les nacions –nacionalitats, en deien, i encara en diuen– i el fràgil consens constitucional amenaça naufragi. Com es resol? Fent quallar un nou consens. Una ‘pressió exterior’, segons que ha deixat explicat un dels ponents, Jordi Solé Tura: la comissió constitucional elegida per conductes democràtics rep un paper amb un text tancat. No se’n pot canviar ni una coma. Aquest text és l’article 2 de la constitució: ‘La Constitución se fundamenta en la indisoluble unidad de la Nación española, patria común e indivisible…’ Solé Tura mateix atribueix, veladament, l’autoria de la nota a l’estat major de l’exèrcit; els militars.\nMadrid, novembre del 2012: el ministre d’Afers Estrangers espanyol, José Manuel García-Margallo, blasma des de la COPE els defensors del dret de decidir de Catalunya. La bala de plata del dia és l’assimilació d’un referèndum català a un cop d’estat. Però la sorpresa arriba amb la lletra menuda de l’entrevista. García-Margallo parla dels articles constitucionals que entren en joc per a desactivar tota pretensió catalana d’autodeterminació. I diu: ‘La Constitución española tiene dos preceptos capitales; todo el resto es literatura’ (sic). Tot seguit, el ministre fa la llista d’aquestes dues disposicions: Article 1, sobre sobirania, i… Article 2: ‘La Constitución se fundamenta en la indisoluble unidad de la Nación española, patria común e indivisible…’\n••• »»» — · — · — · — · — · — · — · — · — · — · — · — ««« 226;••\nNació Digital – 20/11/2012\nAquests dies el diari El Mundo ha fet revelacions extraordinàries a través d’un esborrany de la policia del qual ningú no n’ha negat l’existència. Si aquests documents diuen la veritat, Artur Mas, Felip Puig i tota la família Pujol han marcat com a objec tiu prioritari de la seva acció política l’enriquiment personal a través de diverses trames corruptes. Tot plegat, amb una vinculació delictiva directa i personal amb la xarxa del Cas Palau.\nL’enormitat de les acusacions contrasta amb la nul·la influència que estan tenint en la recta final de la campanya. Cap dels candidats no va voler entrar-hi en el debat de diumenge a TV3 i tampoc no sembla que les pròximes entregues del serial -que hi seran- hagin d’arruïnar la carrera política d’Artur Mas ni la biografia de Jordi Pujol.\nAixò vol dir que aquesta societat tolera la corrupció? No, ni molt menys. En aquest cas, la indiferència general només indica que l’electorat català ja donava per descomptada una campanya d’atacs dirigits contra Artur Mas. Això d’un cantó. I, de l’altre, cal tenir en compte que el desprestigi de l’estat espanyol a Catalunya és molt alt, fins el punt que és perfectament creïble per al comú de la ciutadania que la policia fabriqui proves a petició del govern de Madrid. De la mateixa manera que tothom donarà per segur que aquesta filtració no s’investigarà mai i que, de tot plegat, ningú no en treurà l’aigua clara… Coses que passen quan qui acusa és el trampós de sempre.\nEl Singular digital – 19/11/2012 – 23:50h\nRahola: “Intentar destruir una persona per girar el resultat d’u nes eleccions, és colpisme”\nLa comunicadora es pregunta per què la JEC “es preocupa d’un spot de no res i no es preocupa de les difamacions a un candidat?”\nLa comunicadora Pilar Rahola ha carregat avui contra el que ella ha denominat com a “guerra bruta”, referint-se a les informacions publicades pel diari ‘El Mundo’ sobre els suposats casos de corrupció de membres de CiU, i ha assenyalat que “intentar destruir una campanya electoral, i intentar destruir una persona per intentar girar el resultat d’unes eleccions, és pur colpisme”.\nA més, Rahola s’ha demanat si “la Junta Electoral Central no hauria de dir alguna cosa per què s’està intentant des d’un diari dinamitar una campanya?”, i ha continuat: “Per què es preocupa d’un spot de no res i no es preocupa de les difamacions a un candidat?”\nEn declaracions al programa ‘8 al dia’, la comunicadora s’ha referit també a les paraules de la vicepresidenta del Govern, Soraya Sáenz de Santamaría, qui avui ha advertit a Mas que no es pot sotmetre els catalans “al trencament interior”.\nEn aquest sentit, Rahola ha dit que aquest “trencament interior, el deu patir ella, jo no en pateixo cap”. A més, ha assegurat que “jo no conec ningú que tingui aquest trencament interior”, per explicar que “el que conec és gent que té molta il.lusió i que per fi veu la sortida al túnel”.\nI s’ha mostrat molt contundent que “el trencament interior, ha estat el que ens ha fet Espanya en l’àmbit econòmic durant dècades i dècades, el sentimental que ens ha fet durant segles i també l’espoli de la dignitat”.\n“El format del debat era l’antiperiodisme i l’antiservei públic”\nSobre el debat d’ahir a la nit a TV3 entre els candidats a la presidència de la Generalitat, Rahola ha criticat que “és impossible un debat a 7. Tots li van posar molt bona intenció, però no hi va haver debat, sinó petits monòlegs, on es van repetir tòpics i no va haver-hi lloc per la confrontació de programes”.\nAixí, ha titllat el format “d’antiperiodístic i d’antiservei públic”, per finalment sentenciar “és una llàstima que les televisions públiques estiguin segrestades per culpa d’aquestes lleis inflexibles que han imposat els partits polítics”.\n••• »»» — · — · — · — · — · — · — · — · — · — · — · — ««« ••̶ 6;\nI de la dimissió de Fernàndez Díaz, no n’hem de parlar?\nSegons com, parlem de quatre delictes comesos per una sola unitat policíaca.\nEl Mundo fa dies que interfereix la campanya electoral. A base de publicar històries a les quals jo, personalment, no done gens de credibilitat. Ni pel que explica, ni per la mena de proves que diu que té, ni per l’oportunitat d’ensenyar-les just ara, ni, sobretot i molt important, per l’historial del diari en casos anteriors.\nPerò no és una qüestió de fe això: cal aclarir-ho. I l’aclariment té dues cares. Per una banda, cal que els acusats es defensen, cosa que ja han fet. Molta gent els ho ha demanat: que diguen que les acusacions són falses i fins i tot que es querellen. I han fet totes dues coses.\nPerò hi ha un altre aclariment que em sorprèn que no es demane amb la mateixa intensitat des de l’opinió pública i sobretot des de la classe política. I és l’aclariment que hauria de fer la policia espanyola i més concretament el ministre d’Interior, Jorge Fernàndez Díaz.\nPerquè El Mundo diu que basa les seues informacions en un esborrany de la policia. I això significa moltes coses, suposant que siga veritat. En primer lloc, que la policia ha investigat la vida privada d’Artur Mas i de més persones sense permís judicial –i cal recordar ací que el jutge del cas Millet ha dit de seguida que ell no en sabia res, d’aquesta investigació. Això havent-hi un procés judicial en marxa és molt greu. A més, si haguessen descobert, diguem-ne circumstancialment i sense voler, alguna cosa nova, la seua obligació era de posar-ho en coneixement del jutge, cosa que evidentment no han fet. I per si no n’hi havia prou, ho filtren a un diari. I ho filtren en plena campanya electoral amb l’ànim evident de ferir.\nSegons com, parlem de quatre delictes comesos per una sola unitat policíaca. I com hi reacciona el ministre d’Interior? Doncs dient que ell no pot controlar tots els papers que fa la policia i obrint una investigació fantasma que no aclarirà res abans de les eleccions.\nÉs evident que un ministre no pot controlar tots els papers. Però també és evident que ell té una responsabilitat política sobre tots els papers i sobre el comportament dels seus subordinats. I que si no aclareix amb la rapidesa necessària què ha passat, aquesta responsabilitat l’ha de demostrar dimitint. Per tots els delictes ja comesos i per una cosa més: per haver posat l’aparell de l’estat al servei de la campanya electoral del seu propi partit. Que no és poca cosa.\nVeure not&iac ute;cia\nLa maniobra de l”esborrany ‘ obstrueix el diàleg després del dia 25 i busca donar pas a l’Audiència Nac ional\nA Rússia el que acaba de passar a la campanya electoral catalana és tan habitual que té nom propi: Kompromat. Una contracció russa -com agitprop, komintern, o politburó- de komprometiruixi material: material compromès, susceptible de ser utilitzat contra un adversari massa molest. Material veritable, material fals o meitat i meitat. Material acumulat per la policia política, veritable centre de poder, des de fa més de cent anys, del país més immens de la Terra. Primer va ser l’Ojrana tsarista, després van venir la NKVD leninista i el KGB estalinista, i ara garanteix l’ordre l’FSB, entre els Urals i Vladivostok, entre el capitalisme Maatrix i les velles matrioxkes.\nEl Kompromat s’ha convertit en una tàctica de combat habitual a la Rússia postsoviètica. La periodista russa Maixa Gessen ho explica molt bé a El hombre sin rostro (editorial Debate), recent i interessant biografia de Vladímir Putin, el gèlid i eficaç coronel del KGB destinat a Alemanya de l’Est en temps de l’URSS, que ha aconseguit ser l’home més poderós d’una Rússia en la qual autoritarisme i democràcia estan assolint una combinació futurista. La Rússia del Kompromat ens parla dels temps que vénen o poden venir en una Europa dominada per la crisi.\nEl cert és que la policia torna a tenir un paper rellevant en la política espanyola. No som a la Rússia postmoderna regida per àgils excomandants del servei secret -encara no-, però el Kompromat a l’espanyola comença a ser freqüent. Tots recordarem les declaracions de María Dolores de Cospedal, el gener del 2011, acusant el PSOE d’utilitzar la policia per espiar el PP. El passat 20 de setembre, just un mes abans de les eleccions a Galícia, era detingut l’alcalde socialista d’Ourense, Francisco Rodríguez, per presumpte tràfic d’influències. Dues jutgesses han posat Lugo i Ourense de cap per avall. I la gent aplaudeix (amb motiu). La detenció, tanmateix, es va produir just un mes abans de les eleccions autonòmiques. El PSOE gallec ja no va aixecar el cap.\nL’últim Kompromat és de llibre. Ni un mes, ni una setmana abans de la campanya electoral catalana: just al mig de la campanya. Komprometiruixi material firmat per un experiodista esportiu que es va fer cèlebre amb la frase: “Cal parar Messi pel civil o pel criminal”. Com a targeta de presentació no està gens malament. Un Kompromat castís que tindrà recorregut. Avesats comentaristes polítics de Madrid aquests dies posen el crit al cel. És tan evident el possible efecte bumerang, que els altres partits -inclosos el PP- van preferir no tocar el tema en el debat de diumenge a TV3. Aquest Kompromat va més enllà del 25 de novembre: obstrueix el camí del diàleg i acabarà en mans de l’Audiència Nacional. Fa exactament una setmana m’ho va predir un entranyable amic portuguès que coneix molt bé Espanya: “Segueixo amb atenció el tema català i em pregunto en quin moment entraran en escena els agutzils i les audiències”.\nCiU respon per la via judicial a les filtracions d’El Mundo\nPSC, PP i C’s aprofiten les acusacions filtrades per atacar Mas en plena campanya\nSi divendres les filtracions policíaques a El Mundo afectaven el president Artur Mas i l’ex-president Jordi Pujol, ahir acusaven el conseller d’Interior, Felip Puig, d’haver rebut 250.000 euros del Palau de la Música i que els mossos n’havien destruït les proves.\nTots els afectats per aquestes filtracions han presentat querelles criminals contra el diari que les ha publicades. I Convergència compta presentar avui una demanda per ‘delicte electoral’, arran de les informacions publicades. Segons els convergents, alguns funcionaris de l’estat poden haver volgut influir el procés electoral i, per això, reclamaran que la fiscalia ho investigui.\nEl president de la Generalitat, Artur Mas, va dir ahir que presentaria una querella en nom de CiU ‘i potser també en nom de la Generalitat’ contra les acusacions del diari El Mundo, que considera un atemptat contra el seu honor. El conseller d’Interior, Felip Puig, i els Mossos d’Esquadra, objecte de les acusacions del diari, també es querellaran contra El Mundo.\nA més, els Mossos d’Esquadra han anunciat que emprendrien ‘accions legals’ contra el diari i contra els responsables de les informacions publicades aquests últims dies perquè contenen ‘greus falsedats’ i per ‘defensar l’honor i la credibilitat’ de la policia catalana. En un comunicat, la Direcció General de Policia atesta que ‘són rotundament falses totes les informacions i referències’ al cos de la policia catalana i que ‘en cap cas no s’han amagat o destruït elements que puguin implicar cap persona’.\nPSC, PP i Cs aprofiten l’ocasió per atacar Mas\nEl candidat del PSC, Pere Navarro, ha demanat a Mas ‘una declaració solemne i formal desvinculant-se de tota sospita que el relacioni amb paradisos fiscals’. També ha fet extensiva la petició al conseller d’Interior, Felip Puig i ha demanat que CiU deixi d’identificar els atacs a alguns dels seus dirigents amb agressions amb el país: ‘No es poden confondre les persones amb Catalunya’, sinó que CiU ha d’esforçar-se a eliminar les sospites pels precedents que té en uns altres casos.\nLa candidata del PP, Alicia Sánchez-Camacho, no ha descartat de demanar la dimissió de Felip Puig, si aquest no dóna ‘explicacions contundents’ sobre la presumpta destrucció de proves del cas Palau pels Mossos d’Esquadra. Bo i admetent la presumpció d’innocència dels assenyalats per les informacions que ha publicat aquest diari aquests darrers dies, els ha demanat que diguin clarament si tenen comptes a Suïssa i si han cobrat comissions o no.\nFinalment, pel candidat de Ciutadans, Albert Rivera, Mas restaria inhabilitat per a ser president de la Generalitat, si no dava explicacions públiques de la corrupció que el diari li suposa, amb possibles comptes a paradisos fiscals. Rivera vol que Mas, Jordi Pujol i Felip Puig desmenteixin aquestes informacions o es querellin, no contra el diari, sinó contra la unitat de la policia que ha redactat la informació. Si no ho fan, Rivera aplicarà entendrà que ‘qui calla atorga’. També ha demanat a Puig que, com a conseller d’Interior, investigui si els mossos no van esborrar noms de polítics entre els papers decomissats al Palau de la Música.\nMas: “No es pot pujar l’Everest amb espardenyes”\nEl president demana a Girona de forma clara la majoria absoluta, a l’inici de l’última setmana de la campanya més decisiva\nPer: Albert Ribas\n“A Escòcia va guanyar un part it amb majoria clara i el procés va endavant; al Quebec van guanyar però no amb una majoria clara i no ha tirat endavant”. La campanya electoral acaba d’entrar en l’última setmana i Artur Mas i Convergència i Unió ho tenen molt clar: la majoria absoluta és la clau de volta per garantir l’èxit del procés cap a l’Estat propi. De moment les enquestes, excepte la darrera del CEO, no auguren la majoria absoluta i això fa preveure de forma molt clara quina serà l’estratègia convergent fins divendres: intentar convèncer per arribar sí o sí als 68 escons. Mas ha utilitzat una metàfora molt clara: “No es pot pujar a l’Everest amb espardenyes”.\nEl discurs d’avui del president a la sala Xavier Montsalvatge de Palau de Congressos de Girona, davant de 2.500 persones, 700 de les quals s’han hagut de quedar al vestíbul, ha estat precedit pel record a l’empresari gironí i president de la patronal FOEG, Jordi Comas, que va ser assassinat ahir per uns lladres que van entrar a casa seva. Després dels discursos de l’alcalde de Girona, Carles Puigdemont i del de Figueres, Santi Vila, Mas ha pronunciat el discurs més explícit en relació a la majoria. Per visualitzar la importància de la “majoria excepcional”, l’expressió que utilitza el candidat de CiU per fer referència l’absoluta, ha afirmat que el diumenge “ens juguem que el govern tingui la força per mantenir el procés i no s’hagi de fer un pas enrere, i que quedi clar a tot arreu que això no es pot aturar”.\nMas és conscient que per aconseguir el seu objectiu caldrà la generositat de la gent. Ha repetit el seu ja famós “en moments excepcionals, decisions excepcionals”. Per aquest motiu ha demanat als catalans “prestar el vot, no entregar-lo per sempre”. Tot seguit s’ha referit a les conseqüències que comporta liderar aquest moment històric: “Hem fet un pas endavant i hi posem la cara, i per això ara diuen que ens la vindran a trencar. Però la hi seguirem posant!”, ha exclamat Mas.\n“Les vostres cames són les meves”\nEl candidat de CiU ha insistit en el preu que té haver iniciat aquest desafiament a l’Estat, i ha fet una referència farcida d’èpica per deixar clar que això no ho pararà ningú: “Encara que a mi em trenquin les cames, no oblideu que les vostres cames són les meves. Mentre vosaltres camineu junts, jo caminaré al vostre costat”. A continuació ha carregat contra els qui l’acusen d’haver-se llençat a una aventura: “A Madrid es pensen que vaig sortir al balcó de la Generalitat i vaig tocar un xiulet. Han tingut anys per entendre alguna cosa, però no entenen res. Tot això surt de la base del poble, és transversal. Si ens hi hem posat al costat és perquè el poble català es va mobilitzar”.\nPer últim, el candidat de CiU a la reelecció ha volgut remarcar que el projecte social i el nacional “són el mateix”. Ha estat el darrer argument de la nit per tornar a insistir en el seu principal objectiu: la necessitat de majoria absoluta. “Adrecem-nos a tothom que té dubtes i interrogants, perquè encara som a temps de construir una majoria forta i indiscutible”. Aquesta nit a Girona s’ha pogut presenciar la primera etapa d’una volta que, durant aquesta última setmana de campanya, portarà a Artur Mas per Lleida, Tarragona i el Palau Sant Jordi de Barcelona, a la recerca d’una majoria parlamentària que anhela i necessita\nMas només garanteix el referèndum si té majoria absoluta\n“No podem pujar a l’Everest amb espardenyes”, assegura el candidat de CiU\nL’equip de campanya de CiU ha estudiat les enquest es que l’allunyen de la majoria absoluta. També han vist com les informacions del diari El Mundo que relacionen el partit i el candidat, Artur Mas, amb paradisos fiscals i el Cas Palau. Dos ingredients que han donat la volta a la campanya aquest mateix vespre i que han obligat al candidat Mas ha pujar el to i les exigències de les seves demandes per centralitzar el procés sobiranista en la seva figura. De fet, de relacionar l’éxit del procés amb l’obtenció de més de 68 escons.\nMas ha relacionat directament l’assoliment de la majoria absoluta de la federació com l’assegurança per celebrar el referèndum. Ho ha fet a Girona utilitzant un circuml·loqui de descarat ADN convergent, és a dir, sense esmentar l’adjectiu d’absoluta. En un míting a la Fira de la ciutat que ha acollit unes 2.500 persones, Mas ha deixat d’insistir en el terme majoria excepcional i ha anat cara barraca brandant el cas d’Escòcia i el del Quebec.\n“A Escòcia, la majoria assolida els permetrà fer el referèndum, al Quebec aquesta majoria no la tenen i no el podran fer”, ha recordat Mas sense detallar expressament que l’SNP d’Alex Salmond té majoria absoluta, aconseguida portant el referèndum d’independència en el programa electoral. “No podem pujar a l’Everest amb espardenyes”, ha metaforitzat com un reclam a la majoria que, segons el seu criteri demanda el procés català. És a dir, només amb una majoria absoluta de CiU es pot garantir que la consulta se celebri. Aquest ha estat el gran missatge.\nEl candidat sobiranista també ha aprofitat els virtuals informes policíacs que l’acusen de tenir diners a paradisos fiscals i interessos derivats del cas Palau per argüir la seva demanda. “Han interpretat que atacant-nos poden aturar el procés i han interpretat bé perquè liderem aquest procés”, ha reptat Mas per afegir una petició de “generositat” i de “vot prestat” per demostrar al món que hi ha “un Govern i un President amb una majoria per liderar aquest projecte”.\n“Plantarem cara a l’Estat, i això significa que ens trencaran la cara, estic disposat a assumir-ho”, ha advertit Mas. Al capdavall, una majoria absoluta i un eventual pedestal a la història implica començar a prendre riscos i dir les coses pel seu nom.\n••• »»&raqu o; — · — · — · — · — · — · — · — · — · — · — · — ««« •••\n“Consideren que Catalunya no té dret a formar part d’aquesta Europa federal amb el seu nom ni a presidir-la cíclicament”\nSí, ja sabem que el PSOE de Catalunya diu que acceptaran un referèndum sempre que es faci d’acord amb la legalitat espanyola. Però això no fa res més que palesar el seu cinisme, ja que la legalitat espanyola la fan el PP i el PSOE. I aquesta legalitat prohibeix taxativament el referèndum. Per tant, el seu comportament és el mateix que el del carceller que diu al pres que pot abandonar la cel.la quan vulgui després d’haver-se assegurat que està ben tancada a pany i forrellat.\nUn altra mostra d’hipocresia per part de la delegació catalana del PSOE la trobem en el manifest d’autosuport que han fet signar a uns quants acòlits. Afirmen que la independència “no és la resposta intel.ligent en una Europa que necessita avançar cap a nivells més elevats d’unitat política”. Ah, no? Aleshores, d’acord amb aquesta ‘unitat política’ com és que no redacten un manifest demanant que Espanya deixi de ser un Estat independent? O és que aquesta cantarella només serveix per a Catalunya? També diuen que volen “una Espanya federal en el marc d’una Europa federal”. De Catalunya, però, no en diuen res. I no ho diuen, perquè consideren que Catalunya no té dret a formar part d’aquesta Europa federal amb el seu nom ni a presidir-la cíclicament. I encara menys a tenir veu i vot a les Nacions Unides i a representar-se a si mateixa políticament, socialment, culturalment o esportivament arreu del món.\nTot s’aclareix, tanmateix, quan mirem quines són les persones signants de l’autosuport i hi descobrim la flor i nata catalana del nacionalisme espanyol més jacobí. Aquell nacionalisme que l’any 1997 ja va signar el manifest del Foro Babel en contra de la llengua catalana: Anna Maria Moix, Rosa Regàs, Victoria Camps, Isabel Coixet… De fet, vénen a dir el mateix que diu un altre manifest procedent de Madrid i signat per diversos nacionalistes espanyols de la mateixa corda: Almudena Grandes, Félix de Azúa, Pedro Almodóvar, Javier Mariscal, Elías Querejeta, Carlos Solchaga, Mario Vargas Llosa, Aitana Sánchez-Gijón, Elvira Lindo… Aquesta darrera, va ser la convidada de l’Ajuntament de Barcelona, sota govern socialista, com a pregonera de la Mercè l’any 2006.\nOn sou, gent intel·ligent i sensible?\nPer: ISABEL-CLARA SIMÓ\nEn un llibre interessantíssim, Tornarem a vèncer, que és un recull dels grans discursos sobre Catalunya, a càrrec del prestigiós Solé i Sabaté, hi trobo el manifest que una munió d’intel·lectuals espanyols adrecen al colpista i dictador Miguel Primo de Rivera, davant dels decrets contra la llengua catalana que aquest havia promulgat. Les signatures, moltes, apleguen el bo i millor d’aquella cultura. Era el març del 1924.\nEntre altres coses, diuen que la llengua és la característica de l’espiritualitat d’un poble, i que les disposicions del general poden “haver ferit la sensibilitat del poble català”, i que això pot crear “en el futur un abisme de rancúnies impossible de superar” i que, per tant, ofereixen “amb un gest fraternal, als escriptors de Catalunya, la seguretat de la nostra admiració i del nostre respecte envers l’idioma germà”. Afegeixen que totes les llengües, pel mer fet d’existir, esdevenen una obra “admirable de la naturalesa i de la cultura humana, fet sempre creditor del respecte i la simpatia de tots els esperits refinats”.\nA continuació diuen que, essent Catalunya part d’Espanya, la seva llengua és una de les llengües espanyoles, i que la Renaixença de la literatura catalana -citen Verdaguer i Maragall- és un bé per a tot Espanya.\nMolt bé, l’estil és florit, propi de l’època, i els benintencionats escriptors espanyols usen arguments que puguin ser acceptables per a un dictador més procliu a l’ampolla que als llibres. I tanmateix el manifest, en el seu conjunt, és emocionant. Crida l’atenció que diguin que l’anticatalanisme crea un abisme i que aquest pot ser irreversible.\n¿No és estrany que, avui, després de l’agressiva sentència del Tribunal Constitucional contra Catalunya, enmig d’un reguitzell d’insults -alguns procedents de catalans colonitzats-, després de les paraules del ministre de Cultura -que diu “que cal espanyolitzar els nens catalans”-, després de tota la nostra desesperació, de la manca més absoluta de diàleg, no sapiguem res dels escriptors contemporanis espanyols? ¿On s’han ficat? ¿No senten res per Catalunya, excepte menyspreu? ¿On sou, gent intel·ligent i sensible? Estem esperant.\nCatalunya Oberta – 20/11/2012\nQuè quedarà el 26N?\nQuè es mirarà la premsa de Madrid la nit de la jornada electoral? Quin serà el sensor que determinarà si el procés sobiranista que s’ha obert a Catalunya pot continuar o quedarà ben tocat? Alguna ànima càndida pot pensar que l’objecte de totes les atencions serà la suma dels diputats de Convergència i Unió, Esquerra Republican a, Iniciativa, Solidaritat o la CUP, és a dir, de els forces que han d’engegar el procés perquè en la pròxima legislatura els catalans puguin decidir democràticament el seu futur? No cal dir que la xifra que sumaran totes aquestes opcions serà ben important. Però que no s’enganyi ningú. Aquella nit l’agulla que indicarà si el procés s’atura, si continua amb problemes o si avança de manera decidida serà el resultat de Convergència i Unió. Seixanta-dos diputats -és a dir, els mateixos que la federació nacionalista manté ara al Parlament- voldrà dir un fracàs. Per molt que els escons que aconsegueixi sumar Convergència i Unió tripliquin els del seu immediat seguidor.\nHo ha explicat aquests dies Vicenç Villatoro en un article aclaridor. El dia del sorteig de loteria de Nadal tots els premis poden ser importants, però l’atenció informativa i social només té un referent: la Grossa. Si CiU s’acosta ala majoria absoluta però no la supera, el procés continuarà amb moltes dificultats. Si la candidatura que lidera Artur Mas arriba als 67 diputats o els depassa, el procés serà segur. En contra del que repeteixen aquests dies moltes veus interessades, la majoria absoluta de CiU és l’única garantia perquè es pugui fer el referèndum i perquè Catalunya avanci en el procés que sembla avalar la gran majoria social. Això ho han de tenir en compte tots els votants sobiranistes indecisos. També aquells que són, per definició, contraris a les majories absolutes. És aquest un país en principi refractari als “abusos” del poder. Però l’única manera d’avançar amb seguretat en el camí de dificultats que hem emprès és fer-ho des d’un poder ben sòlid. Des de la ma joria absoluta de l’opció política que ha volgut liderar la nova etapa nacional del país. Que Esquerra Republicana tregui un bon resultat és interessant, fins i tot convenient, però no determinant en els actuals moments. Convé repetir-ho. Els principals adversaris del dret a decidir, aplicat a Catalunya, aquella nit només tindran un referent: el resultat de Convergència i Unió.\nPer: Xavier Roig\nCarretero: «Amb un Mas afeblit el referèndum no tirarà endavant»\nEl líder de Reagrupament garanteix la col·laboració amb ERC a Madrid i el manteniment dels pactes municipals\nSi situem Josep Antoni Duran Lleida en un extrem del catalanisme, segurament Joan Carretero (Tremp, 1955) és el límit contrari. Tot i així, aquest diumenge tots dos prendran la mateixa papereta. Independentista sense matisos, creu en la sinceritat del plantejament d’Artur Mas, fins al punt que Reagrupament està fent campanya activa en suport de CiU. Visiblement més prim, Carretero està convaleixent d’un infart de miocardi que no ha significat més que un parèntesi en una vida política inquieta i compromesa.\n– En aquest país, una de les poques categories que s’adquireixen per meritoriatge és la d’exfumador. Segur que hi està d’acord…\n– Sí. Però, de tota manera, quan tens una patacada per culpa del tabac no tens cap altra opció que deixar de fumar o el suïcidi. O sigui que ara fa just un mes que sóc exfumador.\n– I com es troba?\n– Bé. Tenim un grandíssim sistema sanitari en el nostre país. Jo ja ho sabia perquè fa molts anys que hi treballo i sé que hi ha uns professionals extraordinaris. El que hem de fer entre tots és mantenir-lo i fer que sigui viable. Jo em vaig trobar malament a la feina i els dec als meus companys de l’Hospital de Puigcerdà una atenció excel·lent. I després, tota la meva admiració i agraïment per als professionals de Mútua de Terrassa, on he estat ingressat durant catorze dies. Són molt bons.\n– Suposo que tot plegat haurà significat un parèntesi vital i polític… Ha rumiat sobre l’acord amb CiU?\n– Donar suport a un altre projecte polític no és fàcil. A Reagrupament vam prendre una decisió arriscada a nivell polític, però vam pensar que era el millor per al país. I aquest mes que he estat fora de circulació i he pogut pensar més crec que aquesta decisió potser no era la millor per a la pròpia organització, però sí per al país.\n– Vostè ha estat conseller del tripartit que va fer fora Convergència del Govern. I aquest diumenge el vam veure en un míting de CiU. Això és un tomb ideològic o una evolució raonable? Al capdavall, vostè va entrar al Govern amb el president Maragall…\n– Sí, i Ferran Mascarell també hi era al míting, i no com a simple assistent sinó com a conseller d’Artur Mas. En qualsevol cas, jo el que vaig escoltar diumenge al míting ho signo al cent per cent. Cap president de la Generalitat no ho havia dit abans.\n– Però vostè també devia signar el discurs del primer tripartit.\n– El primer tripartit, que va acabar com el rosari de l’aurora, com a mínim tenia una agenda nacional. No la que jo hagués volgut, però en tenia una. Aquell Govern és el que inicia l’Estatut i fins i tot es planteja la Llei Electoral i la regionalització de Catalunya. Així que tenia una agenda nacional potent, fins i tot més que l’actual Govern abans de la manifestació. Ara bé, després de la Diada el president ha escoltat el que entenem és la veu del poble i, per tant, nosaltres pensem que la nostra obligació és donar-li suport.\n– El de vostè i el de Josep Antoni Duran Lleida. Què tal se li posen ara les declaracions periòdiques del líder d’Unió?\n– No em fan cap gràcia. Nosaltres donem suport al president de la Generalitat. Que ell alhora té uns altres suports amb els quals no hi estem d’acord? Bé, però també entenem que necessita el màxim suport possible. Tot allò que siguin vots pel president Mas, doncs, benvinguts.\n– Les enquestes marquen una disputa ferotge pel segon lloc. Vostè té alguna preferència?\n– L’important és el resultat del president Mas, per això els atacs més ferotges són contra ell i no contra els independentistes clàssics. Els enemics del procés saben que han de tombar Artur Mas, aquesta és la clau. Amb un president Mas afeblit el referèndum no tirarà endavant.\n– Afeblit vol dir sense majoria?\n– Afeblit vol dir sense una majoria clara i important. L’ideal seria una majoria absoluta. Tot el que no sigui això dificultarà el procés.\n– Però vostè voldria que ERC obtingués el segon lloc?\n– Esclar. I que el tercer fos la CUP i el quart Solidaritat. Però em sembla que no serà així i el més important és el resultat del president Mas.\n– L’endemà de les eleccions, quin paper hauria de tenir Reagrupament?\n– Hem donat un suport concret per a aquestes eleccions. És cert que hi ha bona entesa amb CiU, però nosaltres hem col·laborat amb ERC a les darreres eleccions espanyoles i amb d’altres partits a les municipals i ho pensem mantenir.\n– Faci’ns un pronòstic: en quin moment del procés estarem el dia 11 de setembre de 2014?\n– M’agradaria que fóssim un estat lliure.\n– Això és un desig, no un pronòstic.\n– Jo penso que estarem a les portes de poder decidir el nostre futur.\nPERQUÈ HE VOTAT ARTUR MAS (II)\n“La premsa internacional associa el recolzament a Artur Mas amb el recolzament a l’emancipació catalana”\nPer: Agustí Bordas\nMalgrat un retard angoixant per part de l’administració de l’Estat espanyol, aquest divendres passat vaig rebre la documentació necess ària per poder exercir el meu dret a vot en les eleccions nacionals catalanes d’aquest proper diumenge. Així doncs, aquest matí he pogut trametre el meu vot per a les eleccions més transcendentals en la història contemporània de Catalunya.\nAra fa dos anys, ja vaig recolzar Artur Mas per encapçalar el Govern de la Generalitat. Afortunadament, puc afirmar amb rotunditat que el President Mas no m’ha decebut i ha demostrat, amb escreix, la tenacitat necessària per liderar el procés d’emancipació nacional catalana. Igualment, Mas també ha fet mostra d’un audaç pragmatisme impulsant doloroses mesures d’austeritat, quelcom indispensable per gestionar una Generalitat heretada en l’abisme de la fallida. Els esdeveniments d’aquests darrers dos anys han confirmat la capacitat del President per representar amb dignitat -al Principat i arreu del món gràcies al seu plurilingüisme- les aspiracions de llibertat d’un poble sotmès a una administració estatal aliena des de fa 298 anys.\nEls cínics perennes han quedat desmentits: Convergència, com a partit central en l’esfera política catalana, ha estat capaç d’articular i defensar el procés sobiranista català, tot fent arribar una proposta creïble i viable d’Estat català a la ciutadania del país. La proposta convergent és convincent i l’oligarquia madrilenya ha vist amb impotència com amplis sectors intel.lectuals i empresarials del Principat han acceptat els arguments favorables a un Estat català. Més encara, les forces polítiques de l’unionisme han restat incapaces d’articular un argumentari sòlid i veraç per defensar la submissió catalana a les directrius de l’elit política d’un Madrid minvant.\nDescrivint el futur Estat català, l’unionisme espanyolista ha mentit sobre l’ús de l’Euro, ha escampat fal·làcies surrealistes sobre les pensions de la gent gran, ha descrit malsons delirants sobre el canvi de cognoms i s’ha empescat inviables aranzels noucentistes. Més encara, la campanya d’engany ha arribat als atacs ad hominem contra el mateix President de la Generalitat, amb calúmnies i tergiversacions difoses per la premsa del règim. Si Madrid mossega és perquè Convergència no farà marxa enrere en la consecució d’un Estat propi.\nLa Catalunya autonòmica agonitza per efecte de l’espoli fiscal, la devastadora sentència contra l’Estatut de 2006, la voluntat recentralitzadora del govern espanyol i la Gran Recessió espanyola. Cal aturar la llarga decadència de la Catalunya subsidiària a l’oligarquia empresarial, funcionarial i política espanyola. Els treballadors, empresaris i pensionistes catalans no demanen cap privilegi, sinó gaudir d’un Estat propi, l’eina indispensable per articular un canvi real i defensar les legítimes aspiracions de prosperitat i justícia social per als seus fills.\nLa premsa internacional associa el recolzament a Artur Mas amb el recolzament a l’emancipació catalana. Malgrat l’ancestral individualisme català, ha arribat el moment de fer pinya i demostrar al món sencer que els catalans recolzem el projecte més viable d’Estat català que la nostra dissortada història ens ha presentat en els darrers segles. Conseqüentment, el meu vot és per Artur Mas, el Dret a decidir i l’Estat català.\nAra – 20/11/2012\nL’Alícia Sánchez-Camacho (aquesta dona que “té una hipoteca” i un fill “per treure endavant”) va dir al debat electoral del Pellicer les dues coses que ha repetit al llarg de la campanya. Que si som independents “no serem a la Unió Europea” i que “volem construir fronteres” que faran patir els que, com ella, “se senten catalans i espanyols”.\nNo cal insistir gaire en el primer punt. A mi em sembla un argument dèbil, perquè suggereix que, per al PP, aquest és el principal problema de la independència. Ens haurien de dir què en pensen, de la independència, si sí que formem part de la Unió. Quan els del PP ens fan por amb qüestions com aquesta (o quan els de C’s ens diuen que “units sortirem abans de la crisi”) el que penso és que no tenen mugrons de parlar de les bondats de pertànyer a la nació espanyola. Parlar de “l’Espanya unida” és parlar d’una nació on catalans i bascos se’n senten part. I és molt difícil parlar d’això sense, abans, haver espanyolitzat catalans i bascos. Qui s’ho creuria?\nPerò anem al segon punt. “Crear fronteres faria patir els que se senten espanyols i catalans”. Jo diria que fer un estat nou és com fer la llei del tabac. Durant molt de temps, els no fumadors hem viscut una situació que tothom trobava normal. Ells fumaven on volien i si algú protestava era un excèntric. Quan la llei va canviar i els fumadors van perdre la supremacia, automàticament els no fumadors (que havíem fumat sense voler-ho durant dècades) ens vam convertir ens uns nazis totalitaris que coartàvem la llibertat. Ara ja no se’n senten, de protestes de no fumadors. Però al principi n’hi va haver moltes. I ara, en canvi, que agradable que és tornar del Luz de Gas sense pudor de fum als sostenidors. Els que se senten espanyols i catalans estaran tan còmodes o tan incòmodes a la Catalunya independent com jo ho he estat des que he nascut a la Catalunya que formava part d’Espanya.\nLa primera lliçó d’aquesta tardor és que Espanya no té cap projecte polític a oferir a Catalunya. Encara no he sentit ni un sol argument racional sobre la conveniència de continuar formant part de l’estat espanyol. I per omplir tanta buidor, els polítics unionistes han generat tota mena de distorsions informatives -no sabria dir si amb mala fe o, pitjor encara, per pura incompetència-. En lloc de reconèixer la discriminació fiscal que pateix Catalunya, s’han aferr at als sentiments, a la mitificació interessada de la Constitució o a aquest concepte de la solidaritat sense límits que està portant a la ruïna tant els catalans com, fet i fet, els espanyols. En lloc d’explicar que l’autodeterminació és un dret permès internacionalment i que els tractats de la UE són neutrals sobre aquesta qüestió, han intentat tòrcer el braç de la Comissió fins al límit (sense sortir-se’n mai del tot). En lloc de callar i fer servir la prudència del poc entès, han desbarrat dient, contra el que sap qualsevol expert, que Catalunya sortiria de l’euro o que un hipotètic estat català no podria pagar les pensions dels avis catalans.\nCom que amb la desinformació i la mentida no n’hi havia prou, el següent pas ha estat l’insult i l’amenaça. A les xarxes socials, utilitzant les desqualificacions més barroeres, que en altres països probablement estarien penades sota la categoria del que el món anglosaxó coneix com a hate crime . Des dels diaris, amb portades ridícules i amb campanyes difamatòries, fins a les institucions de l’Estat, amb declaracions de militars mai desmentides i amb promeses d’excomunicació dels heretges separatistes a tort i dret.\nI quan tot això tampoc feia forat, han tirat de metàfora sublim i el verb castís. Diumenge el senyor Zapatero parlava de la separació com una “soledat freda i ahistòrica “: sembla que si Catalunya fa el seu camí als catalans els internaran en una cambra frigorífica immensa pels segles dels segles amén. Fent-se la pregunta “què és Espanya?”, el senyor Arcadi Espada contestava, en un míting aquest dissabte, “Cervantes, los Borbones, el pernil serrà, el sol i les mosques”. A aquesta tirallonga segur que els lectors de l’ARA hi afegiran moltes coses. Jo, per si de cas, vull fer una menció especial a favor de les patates braves i la cervesa escumosa d’un aperitiu etern i mandrós sota una plaça porticada de la Meseta. No voldria, però, ser injust. He llegit que, després de dir que ser espanyol “és l’única manera decent de ser un home”, el Sr. Espada va precisar per què. “Espanya -aclarí- és un petit laboratori europeu on persones diverses viuen en la millor experiència civil de tot a la seva història”. Devia de pensar en la taxa juvenil d’atur de més d’un 50% o en la bombolla financera i immobiliària actual, totes filles d’una cultura política (i social) en descomposició. Esclar que si traiem totes les fronteres identitàries d’Europa, la mitjana d’atur real (la del continent) baixa moltíssim!\nLa segona lliçó d’aquests mesos és que Espanya és un llast extraordinari, fins i tot per si mateixa, que només pot dur a la misèria nacional. Recordem algunes dades. Catalunya aporta el 19,5% dels ingressos públics a Espanya però en rep el 14%. Si s’exclouen les transferències a títol individual (pensions, beneficis per desocupació, etc.), la despesa pública és de l’11,2%. En inversió pública, la xifra baixa al 8,4%. Com que, per llei, els governs autonòmics han de cobrir els serveis en salut i educació, aquell saldo negatiu persistent obliga la Generalitat a endeutar-se indefinidament. Per això hi ha una relació causal molt forta entre els nivells de dèficit fiscal i de deute públic autonòmic. I per això la Generalitat hagué de demanar ajuda al fons de liquiditat autonòmic (FLA) a finals d’estiu. Una petició que dóna a l’Estat la capacitat d’intervenir directament la Generalitat (art. 5, 6 i 14 del decret llei regulador del FLA). Si el govern central encara no ho ha fet ha e stat per l’estat d’ebullició política actual i perquè una maniobra en fals podria arruïnar la poca credibilitat espanyola als mercats internacionals.\nConsiderant la resposta electoral espanyola i considerant, com va dir John Adams durant la revolució americana, que els fets són coses molt obstinades, l’únic vot racional el 25-N és el sobiranista. Votar partits d’obediència espanyola és voler amagar el cap sota l’ala, endarrerir les solucions necessàries per refer una Catalunya pròspera i, de fet, impedir que Espanya pugui superar la seva pròpia incapacitat per reformar-se. Com l’amic i editor Quim Torra, jo també voldria que el resultat fos el que els partits es desitgen a si mateixos: una majoria per a CiU; la segona posició per a ERC; bons resultats per a SI. Però, sobretot, els demanaria una cosa. Tancades les urnes i fet el recompte, els demano que facin una declaració conjunta per celebrar la majoria excepcional (2/3 del Parlament si les enquestes ho encerten) a favor de la celebració d’un referèndum i de l’autodeterminació.\nPer Junqueras, ERC va pecar ‘d’ingenuïtat’ fent confiança al PSC en el tripartit\nEls socialistes han renunciat ‘definitivament’ a la defensa dels interessos dels catalans\nEl candidat d’ERC a la presidència de la Generalitat, Oriol Junqueras, ha passat avui a l’ofensiva i ha atacat amb duresa els dirigents del PSC, que ‘han renunciat definitivament a defensar els interessos dels catalans’. Junque ras ha revisat el paper històric dels socialistes, especialment quan ERC els va fer confiança perquè dirigissin el tripartit l’any 2003.\nLlavors ERC va pecar ‘d’ingenuïtat’ donant-los la presidència de la Generalitat pensant que apostarien pel ‘salt endavant’ que volien els catalans. Per contra, la direcció del PSC, especialment l’actual, ‘ha sacrificat els interessos dels catalans en favor dels interessos del PSOE’.\nUN CAFÈ AMB EL CANDIDAT DAVID FERNÀNDEZ (CUP)\n“Molta gent esgotada ara té esperança”\nEstava fent la verema amb els avis a Zamora, li van trucar i li van dir que el seu nom era allà i tenia 24 hores per decidir si volia ser primer a la llista de la CUP al Parlament. Per què tu? “Suposo que per moltes lluites al darrere col·lectives, per la pluralitat que puc representar. I hi ha l’accident literari. Edicions 62 em va encarregar un llibre sobre la CUP, que surt just ara, fet amb el Julià de Jòdar, i devien veure que els havia entès. Però sóc un més en una llista col·lectiva”.\n“El meu únic dubte era que la societat de l’espectacle m’espanta i m’agrada la discreció, el treball de formigueta, el dret a la intimitat i a la privacitat”. I ara què, si entres? “Ara mateix estic de vacances de la cooperativa on treballo, i potser demanaré una excedència. I no canviaré tant, porto 25 anys de lluita. Tindríem un altaveu més i prou”.\nEls cartells no són la teva cara. “No, la foto som 300 o 400 amb el puny aixecat, a l’assemblea de Molins. L’altre dia a Sabadell en un acte van fer un cartell amb la meva cara gran, i vaig dir: «Nanos, no és això»”.\n“Vaig començar a l’Institut Vila de Gràcia amb l’operació Garzón. Vaig descobrir que hi havia un país que no coneixia, on es maltractava. Vaig començar a militar a l’esquerra al carrer de la Perla amb els col·lectius de Joves Comunistes i supervivents dels camps nazis. I després cap a l’esquerra independentista, a l’Ateneu La Torna, manifestacions contra la guerra, insubmissió. I tercermundisme, lluites socials i urbanes de Barcelona, ocupació, feminisme autònom, ecologisme… I el cooperativisme, i treballar per la democràcia plena sense desigualtat”.\n“Sempre he sigut tranquil, el diàleg i l’entesa són possibles. Però també he viscut situacions complexes a la meva vida. Quan va arribar l’Aznar a l’Autònoma, el desallotjament del Princesa, haver d’aguantar quatre o cinc anys de la Julia García-Valdecasas. La confrontació i la repressió al final cristal·litzen en les relacions personals. Amb el temps aprens, i ja en tinc 38”.\nQui ha d’estar més preocupat si entreu? “La patronal del país. Les elits empresarials, la burgesia que va donar suport a Franco, La Caixa, els que pensen que el país està en venda. I l’estat espanyol, per descomptat”.\n“La lògica electoral i informativa afecta el dret a la informació, i per als moviments socials és difícil la presència als mitjans. Fem la campanya que teníem prevista, que és al carrer. Ara hi ha una remor que entrarem, ens feu més cas”.\nSerà fàcil representar la CUP? “Pot passar que hi hagi situacions que no sapiguem què votar i ho explicarem. I si ha de quedar posposat a un debat intern, ho farem, perquè la democràcia real és lenta i és cara. T’has d’asseure, has de reflexionar conjuntament. Però jo crec que en termes generals està escrit. La CUP va amb un programa transparent”.\nD’on us vénen els vots? “De Convergència no, del PP tampoc. Fonamentalment celebro que de l’abstenció, gent que estava esgotada i ara té esperança. La resta, molta gent d’Iniciativa, d’Esquerra, del PSC i algun de Ciutadans”.\nEls pares et voten? “Sí. Tot i que amb el meu pare hi he tingut sonores discussions. El dia que vaig dir que em feia insubmís, va suposar una aixecada de taula. La culpa és de la meva mare. Per tirar-me llibres del Pablo Freire pel cap, de pedagogia de l’oprimit. Que assumeixi la seva part de responsabilitat”.\n«Serem androides amb ‘tablets’»\n“M’aixeco, poso la cafetera, faig un cafè i em fumo un cigarro, són indissociables l’un de l’altre, com l’alliberament nacional i el social. L’entrepà a mig matí, ja a la feina. La dosi de cafeïna diària és d’entre quatre i cinc cafès, i llavors ho compenso amb xicoira. Però la campanya és tan esgotadora que m’adormo encara que faci un cafè a les 11 de la nit. Aquests dies de campanya dormo 5 horetes. Ahir vaig tornar de Berga a les tres, per exemple. Com que sóc abonat a la R3, la línia de tren de Ripoll, on treballo en una cooperativa de finances ètiques, faig molts cops de cap al tren”. El pitjor d’aquests dies? “Que no tinc temps de respondre trucades i correus”. Ets molt tecnològic? “M’estimo més la vida analògica que la digital. Sóc d’Android, Twitter, SMS, WhatsApp, però tinc contradiccions. Quan veus com treballen a les factories xineses on els fabriquen t’adones de la terrible desigualtat d’un món absurd. La societat de l’entreteniment viu una nova fase d’acumulació, de banalització i desvitalització de la vida quotidiana. Al final serem androides amb tablets “.\nLa paraula: ‘alliberament’ La paraula que dic més? Alliberament . La dic molt i ho resumeix tot. I també esperança. Repetim molt frau i rescat bancari , repetim bastant Islàndia , perquè és molt interessant el procés que estan tenint.\nVaig sense papers, de memòria. Parlo del país que som, el de la Canadenca, la vaga dels tramvies, i rebobino fins a persones que en pitjors condicions van aguantar i resistir i arribo fins al 8 de maig de 1945 a les portes de Mauthausen quan els nostres supervivents fan la promesa del “mai més enlloc contra ningú” i d’aquelles cendres en surt la Declaració dels Drets Humans.\nNo tinc registre mitinguer, faig reflexions. Hi ha companys que tenen molta força. Jo no crido. L’altre dia em deien que això meu és feminitzar la política. És una tesi des de la tranquil·litat. Tot i així m’estic quedant sense veu.\nDavid Fernàndez: ‘L’oblit dels Països Catalans en el procés sobiranista és inadmissible’\nDavid Fernàndez, candidat de la CUP-AE a les eleccions del 25 de novembre, veu ‘perfectament factible’ que aquesta formació tingui representació al parlament. Amb quin propòsit? ‘Venim a impugnar un règim, a alçar la veu, a denunciar que la democràcia és segrestada i que som una mena de cavall de Troia de les classes populars’, pregona en aquesta entrevista a VilaWeb, a més d’exposar algunes alternatives al model econòmic de la Catalunya d’avui. I lamenta molt que en l’actual procés sobiranista no es debati el futur dels Països Catalans.\n‘Hem dit que veníem a impugnar un règim, a alçar la veu, a denunciar que la democràcia és segrestada i que som una mena de cavall de Troia de les classes populars.’\n‘Després de cinc any de crisi devastadora i d’un cicle sobiranista que topa amb els murs de l’estat espanyol.’\n‘La primera proposta que tenim és de no pagar el deute, com ha fet Islàndia.’\n‘El model de futur que voldríem seria una combinació d’un sector públic fort, un sector cooperatiu més fort i un sector privat dins els paràmetres del mercat social, fora de l’economia que especula amb drets fonamentals.’\n‘Les retallades d’Artur Mas en dos anys han pujat a 5.500 milions d’euros; les retallades de la Caixa, de de la crisi, sense comptar les provisions, són de 7.800 milions.’\n‘Nosaltres volem una altra Unió Europea. Sobre el terreny del discurs programàtic és l’única formació que no té gens de por de restar fora de l’euro, si ens en fessin fora per deixar de pagar el deute.’\n‘La CUP defensarà la independència del Principat amb la tristesa que la resta de forces polítiques hagin abandonat els Països Catalans, i amb l’esperança de reconstruir els Països Catalans.’\n‘L’oblit en l’actual procés sobiranista dels Països Catalans és un senyal d’alarma i de profunda preocupació. No és admissible.’\n‘Hi ha un sector de negocis de Convergència que ha fet negoci amb aquest país. En aquest país hi ha corrupció, però no hi ha instruments per a combatre-la. Allò que no accepto és que vingui El Mundo a donar-nos lliçons. Són coses que hem de resoldre nosaltres.’\n• ;•• »»» — · — · — · — · — · — · — · — · — · — · — · — ««« •••\nCiurana: ‘Barcelona ha de recuperar la complicitat amb el País Valencià i les Illes’\nEl regidor de Barcelona pronuncia una conferència sobre Joan Fuster dins la setmana cultural dels Premis Miquelet\nLa Societat Coral el Micalet ha inaugurat la Setmana Cultural dels Premis Miquelet 2012; i enguany, en ocasió del cinquantè aniversari de la publicació de ‘Nosaltres, els valencians’, ha volgut retre homenatge a l’autor, Joan Fuster. L’escriptor de Sueca, doncs, és la figura protagonista de conferències i actes de la setmana, que es va obrir ahir amb la ponència ‘País i cultura. Una proposta des de Barcelona’ sobre la relació de Fuster amb la capital catalana, a càrrec del tinent-batlle i regidor de Cultura de l’Ajuntament de Barcelona, Jaume Ciurana.\nEntre més coses, Ciurana ha dit de Joan Fuster: ‘Va actuar en el seu temps i encara avui de despertador del paper que ha de fer la ciutat de Barcelona com a impuls de la cultura del país. […] La clarividència de Fuster dóna una altra dimensió a la capital catalana com a focus potent que ha de projectar internacionalment la cultura i la llengua dels Països Catalans.’ I després d’assimilar Barcelona amb un delta, ‘que com tots els deltes del món s’alimenta de tot allò que ve des de dalt de les muntanyes’, ha proposat que Barcelona tornés ‘a recuperar la complicitat amb el País Valencià, les Illes. perquè no vol ser una capital franquícia d’altres, perquè té una cultura i una llengua pròpies.’\n‘Tot això, Joan Fuster ja ho va veure fa molts anys. I ens ha ajudat a obrir els ulls i a descobrir el paper que ha de fer Barcelona, i no deixar que la nostra cultura sigui minoritzada.’ En acabat, s’ha referit al llibre que han editat conjuntament els ajuntaments de Barcelona i de Sueca, amb el títol ‘Joan Fuster i Barcelona’, escrit per Martí Estruch, en què s’aborda la relació de l’autor de ‘Nosaltres els valencians’ amb la capital catalana.\nFinalment, sobre l’ús de la llengua a Barcelona ciutat, ha comentat que ‘el perill que sigui subsidiària també hi és. Per això mantenim la lluita per la no-periferització de la llengua, posant l’accent en l’ús social’.\nMés activitats de la Setmana\nDurant la setmana també faran conferències el professor Josep Guia (‘Els nosaltres de Joan Fuster’, 20 de novembre), la professora Carme Gregori (‘Els aforismes de Joan Fuster: la brevetat abans de Twitter’, 21 de novembre) i l’economista, editor, assagista i traductor Gustau Muñoz (‘Joan Fuster i la industrialització valenciana’, 22 de novembre). El dia 23, la directora artística del Teatre Micalet i fundadora de la Companyia Teatre Micalet, Pilar Almeria, farà una lectura dramatitzada d’uns fragments de l’obra de l’escriptor de Sueca, sota el títol ‘Joan Fuster, a prop: lectures dels seus textos’, seguida del concert ‘D’un temps, d’un país’, a càrrec de la Coral Giner del Micalet.\nEls actes es tancaran el 24 de novembre amb la vetllada literària i l’atorgament dels premis de teatre, assaig i investigació filològica, a més dels Miquelets d’Honor, que són per a Isabel-Clara Simó i la Falla Na Jordana.\n“L’evident retrocés lingüístic és una qüestió vista amb força indiferència. Per a la majoria de veïns de Fraga, la llengua que compta, la de debò, és el castellà”\nPer: Quim Gi bert Membre de Tallers per la Llengua\nEl mite que la Franja de Ponent és el territori on més és parla el català per comparació amb d’altres territoris dels Països Catalans, no és aplicable, ni de bon tros, a Fraga. Temps enrere un amic aragonès de vora Saragossa, que va residir un temps a Fraga, m’ho va fer veure: «encara no t’has adonat que hi ha molta més gent que parla el castellà, tant pel carrer com en els comerços i altres llocs públics, que no pas el català». I, en paral.lel, la senyora Pepeta, fragatina de soca-rel, que ens va deixar ara fa més de mig any, m’havia explicat que fa unes dècades tothom, absolutament tothom, «parlava en fragatí». Deia fragatí perquè no n’acabava de ser conscient que parlava català. I és que la gent de la Franja de Ponent són l’exemple d’aquelles persones que han estat «expropiades de les seves arrels i característiques concretes», que diu Joan Ramon Resina, professor de la Universitat de Stanford (EE.UU.). Tant és així, que bona part dels fragatins no s’identifiquen com a catalanoparlants. Fins i tot, a alguns els fa un cert escrùpol ser confosos per catalans.\nL’evident retrocés lingüístic és una qüestió vista amb força indiferència. Per a la majoria de veïns de Fraga, la llengua que compta, la de debò, és el castellà, que suposadament també és nostra. A l’escola, tant abans com ara, s’inculca, amb burles i males cares, que la llengua dels pares és quelcom obsolet i condemnat a l’extinció. No passem per alt que bona part dels habitants de la Franja són analfabets en la llengua que han popat, de la mateixa manera que també ho van ser les generacions catalanes del franquisme. Amb el panorama que hi ha, l’existent manca de consciència lingüística no és gens estrany. Això també explica que aquells aspectes vinculats a la llengua pròpia quedin associats a situacions de conflicte, de les quals ningú en vol saber res per no picar-se els dits. Ben mirat, el silenci entorn la llengua autòctona, malgrat la seva galopant degradació, és esfereïdor. En rigor, Artur Quintana, filòleg i president d’Iniciativa Cultural de la Franja, apunta que la transmissió del català a Aiguaviva de Bergantes i La Codonyera, viles del Matarranya, està força malament, «Hi ha gent que va deixant de transmetre’l. Diuen que el seu parlar és massa estrany». Quintana afegeix que no diuen mai que parlen català, «però no tenen cap problema a parlar-hi amb la gent que ve de Catalunya o de València. Sembla que antigament el català havia arribat fins més enllà, fins al riu Martín. La toponímia així ho fa pensar». La dinàmica en el qual Espanya ha immers la Franja de Ponent és la mateixa que voldria per tot l’àmbit lingüístic català.\nPer: EMILI BELLA\nPlanes (Costoja, 1945), qui va encunyar el terme ‘Catalunya Nord’, és escript or i polític (va ser un dels fundadors d’Unitat Catalana). Estudiós de la identitat nord-catalana, observa amb deteniment el xarbotament sobiranista del sud.\nDe Catalunya del Nord ja se n’havia parlat abans.\nSí, però ni jo ni els companys de La Falç no ho sabíem quan vam començar a fer servir Catalunya Nord. Havia estat utilitzat per un moviment que es deia Nostra Terra, que s’havia creat el 1936 i que havia durat fins al 1939 i que a la seva revista havia parlat de Catalunya del Nord en un parell de números, no de Catalunya Nord. Després va desaparèixer.\nEl IEC commemora el vuitantè aniversari de les ‘Normes de Castelló’\nEn l’acte, avui al vespre a Barcelona, hi intervindran l’escriptor Joan F. Mira i el lingüista Germà Colón · Es podrà seguir en directe per la web a les 18.30\nL’Institut d’Estudis Catalans (IEC) commemora el vuitantè aniversari de les ‘Normes de Ca stelló’, trasplantament de la normativa ortogràfica de Pompeu Fabra al País Valencià. Durant tot l’any la plataforma cívica Castelló per la Llengua (que aplega organitzacions socials, culturals, educatives, sindicals i polítiques) ha anat acomplint un programa ambiciós, des d’Alacant a Benicarló. Vicent Pitarch, un dels impulsors, han explicat a VilaWeb la importància de l’acte d’avui al vespre, que es podrà seguir en directe des de la web del IEC.\nGermà Colón, membre de la Secció Filològica del IEC, hi parlarà de ‘Les Normes de Castelló i la Societat Castellonenca de Cultura’; i Joan Francesc Mira, membre de la Secció de Filosofia i Ciències Socials, de ‘Norma i cultura: l’espai de la llengua escrita’.\nVicent Pitarch, membre de la Secció Filològica i delegat del IEC a Castelló, ha comentat a VilaWeb que la commemoració de les ‘Normes de Castelló’ del 1932 va començar a principi d’any, amb la campanya de la Flama de la Llengua Catalana, passejada a tot el País Valencià pel Centre Excursionista de Castelló i finalment portada al Monestir de Montserrat. Ara, ha precisat, el programa pròpiament dit va començar a l’abril i es tancarà per Nadal, i és obra del IEC, de la Universitat Jaume I de Castelló i de moltes institucions aplegades en la plataforma Castelló per la Llengua.\nContinua Pitarch: ‘Tal com jo ho veig, l’any 1932 no tan sols van assumir-se les normes fabrianes al País Valencià; també van acceptar-se completament al Principat, amb l’acabament del ‘Diccionari general de la llengua catalana’. A més, fou l’any que va morir mossèn Antoni Maria Alcover i es van acabar les resistències. Això em fa dir que homenatjar les ‘Normes de Castelló’ és una manera d’homenatjar l’adopció de les normes del català modern a tots els territoris de parla catalana. I que el IEC ho assumeixi és molt gratificant. L’acte tindrà un relleu especial.’\nPresidiran l’acte Salvador Giner, president del IEC, i Vicent Climent, rector de la Universitat Jaume I de Castelló i vice-president de la Xarxa Vives; hi intervindran Vicent Pitarch i Isidor Marí, president de la Secció Filològica, Ferran Carbó, president de l’Institut Interuniversitari de Filologia Valenciana, i Vicent Moreno, president d’Escola Valenciana.\nTambé hi haurà un record per a Joan Fuster, que va tenir un paper destacadíssim i emocionant durant l’aplec del cinquantenari de les ‘Normes de Castelló’ l’any 1982 (vídeo), oimés que enguany també fa cinquanta anys de la publicació de ‘Nosaltres els valencians’.\nPer: Francesc Viadel\nCrec que el meu primer record de la Muixeranga té com a escenari el carrer del Molí de la Vila, just on aquest talla amb el de la Capella, a Algemesí. A boqueta nit, enmig d’un incendi d’espelmes, una columna tremolosa d’homes s’aixeca camí del cel. L’aire tendre del setembre s’ha impregnat d’una estranya barreja a olor de cera cremada i tèxtil amerat de suor. El so de la dolçaina i del timbal atorguen a l’escena una gran solemnitat. Sembla com si tothom esperés que en acabar aquells gegants de fer el cim hagués de passar quelcom de màgic. Recorde haver observat atònit, completament bocabadat, aquell ritual, ben agafat de la mà del pare, mà de llaurador, enorme i aspra com un fregall. És un record remotíssim, un retall de memòria atrapada en una teranyina de carrers estrets, cases divuitesques, horts, repic de campanes, una memòria tan confusa o més com les primeres aproximacions personals, del tot i ntuïtives, a la pròpia identitat col·lectiva. Llavors la Muixeranga formava part dels molts enigmes d’allò que érem, del que havíem estat i del que volíem ser, i potser encara ara.\nAixò no obstant, per aquell temps -parle de la fi dels setanta- la Muixeranga encara no havia adquirit el caràcter ennoblit d’avui dia. Ni tan sols era coneguda més enllà del terme municipal. Aleshores, el que havia estat un ball practicat arreu del país, a penes era un rar fòssil de la cultura popular, propietat en exclusiva d’un poble agrari de la Ribera del Xúquer, tradicionalista fins el moll dels ossos. Per si encara no fos poc, durant dècades els seus membres, llauradors o obrers de vila, havien gaudit d’una pèssima fama entre el veïnat. La majoria d’ells eixien a la processó a canvi d’uns diners que acabaven fonent-se, segons el record dels més maliciosos, als taulells de les tavernes. Fins i tot era habitual que el terme “muixeranguer” s’emprés amb una clara intenció ofensiva. El consistori nacionalcatòlic franquista s’escarrassà per preservar el conjunt d’una festa, la de la Mare de Déu de la Salut, i amb ella la Muixeranga, però no acabà de reeixir. Els gremis eren l’autèntic motor d’aquella manifestació popular i tendien a desaparèixer en un context de canvis. Alguns balls es pogueren rescabalar amb adulteracions capricioses incloses però la Muixeranga s’apagava sense remei i el 1973 fins i tot va estar a punt de desaparèixer. L’escriptor Martí Domínguez i Barberà, l’alcalde Manuel Rico, el president dels festers del barri de la Capella, Vicent Raga, i el prevere Vicent Castell Maiques, amb el suport de l’Associació d’Antics Alumnes dels Maristes, foren els responsables de rellançar-la sota el guiatge del mestre Tomàs Pla. Només cinc anys després d’aquell renaixement irrompé al poble Eloi Miralles, un farmacèutic membre de la Colla de Castellers de Vilafranca del Penedès, que va fer mans i mànigues per tal que els muixeranguers visitaren la capital penedesenca. Així, doncs, el 31 d’agost de 1978, la Muixeranga s’aixecava a la plaça de Vilafranca trencant així, per sempre més, una invisibilitat que potser hagués acabat resultant letal.\nLlig l’article sencer a la web de Mètode: http://metode.cat/Revistes/Monografics/El-gen-festiu/Muixeranga-el-llarg-viatge


Unanimitat per a Jorge Rodríguez com a Diputat Provincial – TV Digital Ontinyent\nHome>Política>Unanimitat per a Jorge Rodríguez com a Diputat Provincial\nInes Ferri 29/06/2015 Política Comentaris tancats a Unanimitat per a Jorge Rodríguez com a Diputat Provincial\nEls alcaldes i regidors socialistes de La Vall d’Albaida han ratificat hui el seu suport a l’alcalde d’Ontinyent, Jorge Rodríguez, com a Diputat Provincial pel partit judicial d’Ontinyent. Si la setmana passada hi havia unanimitat dels socialistes de la comarca a la presentació d’avals a la candidatura de Rodríguez, hui aquest recolzament unànime es repetia a l’hora de donar suport a la mateixa.\nD’aquesta manera, desenes d’edils socialistes arribats des de tota La Vall d’Albaida signaven hui davant la Junta Electoral de Zona (que te la seu al jutjat de primera instància i instrucció nº3 d’Ontinyent) el seu suport a la candidatura de Rodríguez, qui a Ontinyent va sumar 12.080 vots dels 18.117 obtinguts pels socialistes a la comarca. Jorge Rodríguez serà d’aquesta manera el primer diputat socialista pel partit judicial d’Ontinyent des de la legislatura 1991-1995 i el primer ontinyentí en tenir aquest càrrec als prop de 40 anys d’història de la democràcia a Espanya.\nEtiquetesAlbaida Jorge Rodríguez Ontinyent vall\nAnterior Millora de la seguretat del Camí Vell de l’Estació\nSegüent Finalitza el primer semestre del Taller “Ontinyent, Turisme i Sostenibilitat”