El president respon que treballarà per evitar la presència dels antiavalots en desnonaments amb ordre judicial\nDiputats de la CUP davant el cordó policial aquest dimarts. ACN\nBarcelonaNi dotze hores li ha durat la tranquil·litat a Pere Aragonès després de prendre possessió ahir del càrrec com a president de la Generalitat. Si en l'estrena buscava mostrar el seu compromís amb la salut mental visitant l'Hospital Parc Taulí de Sabadell, el cap de l'executiu s'ha trobat amb el primer avís de la CUP pel polèmic desallotjament del Poble-sec en el que suposa el primer gran xoc entre les dues formacions després de l'acord d'investidura a què van arribar. El desnonament del bloc Llavors, amb la participació de la Brimo i de l'empresa Desokupa, ha provocat que la CUP hagi carregat amb duresa contra els republicans perquè el pacte estableix que els antiavalots no puguin intervenir en desnonaments que afectin persones amb risc d'exclusió social. Els retrets s'han traduït en fets i els diputats de la CUP Dolors Sabater, Carles Riera, Xavier Pellicer i Eulàlia Reguant s'han concentrat davant de l'edifici en contra de l'actuació policial, mentre que Arran, organització juvenil vinculada a la formació anticapitalista, ha ocupat durant diverses hores la seu d'ERC amb la col·laboració d'entitats en defensa de l'habitatge.\n"Un govern que fa polítiques de dretes és un govern de dretes, perquè s’està desnonant gent vulnerable amb la col·laboració de l’empresa d’extrema dreta Desokupa, amb qui la policia catalana no pot col·laborar", ha denunciat la portaveu de la CUP al Congrés, Mireia Vehí. "Això no és un canvi de cicle, senyor Aragonès", ha etzibat abans de reclamar-li un gir de 180 graus en matèria d’habitatge. "Hem donat 100 dies al govern de Pere Aragonès, però la realitat s'imposa. Calen polítiques públiques d'habitatge ara", ha subratllat la dirigent cupaire en una roda de premsa a la cambra baixa, en què ha reclamat canviar el protocol per evitar la presència de la Brimo encara que ho requereixi el jutge.\nEl president Pere Aragonès no ha trigat a reaccionar i ha explicat que un dels primers encàrrecs que farà al Govern serà elaborar un "nou protocol" per evitar desnonaments fets per ordre judicial, com el d'aquest dimarts, després d'argumentar que la intervenció policial ha estat reclamada "directament pel jutge" i que, per tant, la Brimo no ha actuat avui per mandat policial ni de la direcció política del cos, sinó per "ordre judicial". En declaracions a Catalunya Ràdio, Aragonès ha explicat que el Govern només té "marge d'actuació" quan pot decidir quines unitats del cos poden actuar: "Quan és decisió nostra tenim molt clar que la Brimo no hi ha d'anar, però aquesta era una decisió judicial", ha assegurat.\nEn aquest sentit, ha avisat que és "imprescindible" que l'administració de justícia "s'involucri" per evitar que la Brimo actuï en casos com el d'aquest dimarts. El cap del Govern ha afegit que un desnonament no fa "amable ni feliç" ningú i que tampoc garanteix drets, com a rèplica a les paraules de la diputada cupaire Laia Estrada a Twitter. L'exregidora de la CUP Tarragona ha denunciat el desnonament fent referència a les paraules que Aragonès va utilitzar en la presa de possessió com a president. "No es fa més fàcil, amable i feliç la vida de la ciutadania enviant la Brimo a desnonar-la, sinó garantint el dret a l'habitatge", ha escrit Estrada.\nAragonès ha demanat temps perquè els consellers prenguin possessió del càrrec. "Estem en un impàs i necessitem uns dies", ha dit per reclamar més marge. A la tarda, des del Parlament, Estrada ha admès que el nou executiu encara no està en funcionament però ha advertit que això "no pot ser una excusa": "El país espera respostes i les espera ara", ha reblat abans d'emplaçar el Govern a "transformar les declaracions de bones intencions en fets". En aquesta línia, Estrada ha avisat que "si cal desobeir, es desobeeix", i ha apel·lat a la "confrontació amb l'Estat" que es recull en el document subscrit entre republicans i cupaires. La diputada tampoc ha desaprofitat l'ocasió per criticar el nomenament de Jaume Giró com a nou conseller d'Economia per la seva "trajectòria a La Caixa i Repsol", i de Lourdes Ciuró com a consellera de Justícia per haver estat promotora, a instàncies del PDECat, de la llei de desnonaments exprés aprovada el 2018 amb el suport del PP, Cs i el PNB.\nSuport de Junts i retrets del PDECat\nPrecisament Junts i el PDECat han diferit en la seva valoració dels fets. La portaveu de Junts al Congrés, Míriam Nogueras, ha mostrat la seva "plena confiança" en el nou Govern i ha dit que està convençuda que serà capaç de resoldre el "problema endèmic" dels desnonaments. Així, ha assenyalat que fa molt temps que s'intenta resoldre aquesta qüestió i que "tot ve d'ordres judicials i no polítiques". Sobre la presència de diputats de la CUP en primera línia de la protesta, Nogueras s'ha limitat a expressar la "total confiança" en el nou executiu i en el departament d'Interior.\nEl portaveu del PDECat al Congrés, Ferran Bel, en canvi, ha dit que era "previsible" que la CUP pressioni el nou Govern amb els desnonaments. "Si un signa uns compromisos de difícil compliment, és previsible que aquell amb qui els has signat te'ls exigeixi", ha dit Bel, que ha criticat que en aquesta matèria l'acord pretén "debilitar el cos dels Mossos d'Esquadra". Segons el portaveu del PDECat, limitar l'actuació dels Mossos en els desnonaments "perjudica la institució", que és "un dels pilars de Catalunya". "Si no actuen els Mossos, hauran d'actuar la Policia Nacional i la Guàrdia Civil. Ens sembla un error", ha dit. L'oposició ha aprofitat la polèmica per qüestionar el suport de la CUP al nou govern. "No entenem com amb la mà dreta s'investeix un president i amb l'esquerra es protesta al carrer", ha dit la líder dels comuns, Jéssica Albiach.\ndesnonaments CUP ERC Pere Aragonès


«És com si haguessin simulat un robatori per només endur-se el gos»\nJimbo és un gos de raça American stanford.\nUna salouenca denuncia que els lladres van forçar casa seva, la van regirar i l’únic que es van emportar és el ca, al qual li van posar collaret i corretja\nActualitzada 22/08/2019 a les 19:38\nLa salouenca Maria José E. confia que el lladre o lladres que han entrat a casa seva forçant la porta de la terrassa deixin anar el seu gos, Jimbo, que algú el trobi i pugui tornar amb la família. Jimbo, un gos de raça American stanford, és l’únic que aquesta veïna de Salou ha trobat a faltar després que els lladres aconseguissin accedir a casa seva la nit del passat dimecres. La dona, qui fa 25 anys que viu a Salou, es va trobar tot el seu pis regirat. «Però he arribat a pensar que només volien simular un robatori per endur-se el gos», diu. Tot i que Jimbo és d’una raça considerada potencialment perillosa, «és completament inofensiu, totalment dòcil, ni tan sols bordava», assegura la dona. Els lladres li van posar el collaret i se’l van emportar amb la corretja posada o això sembla. «Dins de casa no duu el collaret i la corretja acostuma a estar penjada al rebedor, però no hi era», argumenta la propietària.\nDesprés de posar una denúncia als Mossos d’Esquadra, la dona ha fet una crida a les xarxes socials demanant ajuda per trobar Jimbo. «El gos és un més de la família, els meus fills estan destrossats. Res del que m’hagin pogut robar m’importa més que el gos, l’únic que volem és que el deixin anar i torni a casa», diu la dona.\nLa nit que van entrar-hi a robar, la salouenca dormia fora de casa i no va ser fins l’endemà, la tarda de dimecres, que es va adonar del succeït.\n«Quan vaig entrar a casa, vaig trobar un parell de calaixos oberts, però anava carregada amb les bosses de la compra i no li vaig donar més importància. Però, quan vaig entrar al menjador, ja vaig veure que havien entrat. Estava tot regirat, res al lloc. Fins i tot havien bolcat el sofà, hi havia papers per terra», narra la veïna, qui viu en un primer pis a tocar de la C-31B –la coneguda com autovia Salou-Tarragona– a pocs metres de la plaça Europa.\nEls lladres van aconseguir accedir a la terrassa de l’habitatge pujant un dels murs de la zona comunitària. Van trencar el vidre de la porta corredissa i van obrir-la-hi. Va ser un veí –Escribano creu que el vigilant de l’edifici– qui va alertar els Mossos d’Esquadra. La policia científica va intentar prendre possibles empremtes de l’habitatge de Maria José E. ahir al matí, però tot apunta al fet que els lladres duien guants i la recerca fou infructuosa.\n«Només han trobat restes de petjades per la terrassa on van entrar», afirma.\nComenta el contingut : «És com si haguessin simulat un robatori per només endur-se el gos»


7 Days Inn Wuhan Donghu Xueyuan Branch Wuhan Xina - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nBuilding A, Hongfa Plaza, Jiangxia District, Wuhan, Xina - Veure al mapa\nTé alguna pregunta per a 7 Days Inn Wuhan Donghu Xueyuan Branch?\nMés informació sobre 7 Days Inn Wuhan Donghu Xueyuan Branch\nTant si es tracta d'un viatge de plaer com si és de negocis, 7 Days Inn Wuhan Donghu Xueyuan Branch és una elecció d'allotjament magnífica quan visiten Wuhan. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nEls serveis i instal.lacions de primera categoria que defineixen l'experiència de Plateno us esperen a 7 Days Inn Wuhan Donghu Xueyuan Branch. Mentres estan allotjats en aquestes meravelloses instal.lacions, els clients poden gaudir de Wi-Fi gratuït en totes les habitacions, servei postal, servei de taxi, recepció 24 hores, magatzem d'equipatge.\nEntri en una de les 100 habitacions i escapi de l'estrès del dia amb una ampla gama de comoditats com accés a internet (sense fils), connexió sense fils a internet (cortesia), aire condicionat, telèfon, connexió a internet (cortesia). A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Gaudeixi d'incomparable serveis i d'una localització de prestigi a 7 Days Inn Wuhan Donghu Xueyuan Branch.


57 persones es beneficien a Xàtiva del Pla d’Ocupació de zones rurals – Blog Ajuntament de Xàtiva\nLa subvenció, provinent del Servei Públic d’Ocupació Estatal (SEPE), té un import de vora 77.000 euros\nL’ajuda pretén pal·liar la desocupació agrícola eventual\nXàtiva, 4 de juliol de 2018.- 53 peons agrícoles i 4 capatassos repartits en dues fases es van a beneficiar a Xàtiva de la subvenció del Servei Públic d’Ocupació Estatal (SEPE) mitjançant el Pla d’Ocupació destinat a les zones rurals, amb un pressupost de vora 77.000 euros.\nLes obres posades en marxa tracten la neteja, esbrosse i reparació de camins rurals en dos fases diferenciades, la primera per uns 39.000 euros i la segona per uns 37.750. En total, la quantia de l’ajuda ha estat de 76.850 euros, destinats a subvencionar els costos salarials totals així com la presentació de la sol·licitud, memòria i resta de documentació.\nDes del Departament de Promoció i Formació s’han repartit els treballs entre el mes de juliol i el mes d’agost, mesos en els que s’han planificat els recursos humans necessaris.\n«Continuem fent el paper de facilitadors per a crear ocupació sobretot entre la gent que més dificultats té, en aquest cas en el sector dels agrícoles. L’objectiu és millorar les infraestructures agràries de la ciutat i netejar aquells camins als que durant l’any no arribem pels limitats recursos que tenim», ha explicat el primer tinent d’alcalde i regidor de Promoció Econòmica, Miquel Lorente.\nTags: ocupació agrícolazones rurals\nNotícia següent Xàtiva millorarà les voreres de Carlos Sarthou i la pista de patinatge de l’Avda. Nou d’Octubre\nNotícia anterior El Consell de Salut es reunirà demà al Lluís Alcanyís


Nervis al PP per l'acord de les forces independentistes La República\nNervis al PP per l’acord de les forces independentistes\nRedacció | La notícia sobre l'acord entre ERC i JxCat tancat ahir a la nit a Brussel·les ha fet saltar totes les alarmes a Genova. El PP vol evitar, sigui com sigui, la investidura de Puigdemont i una majoria independentista a la Mesa. Per això, ha amenaçat, de nou, els independentistes i ha advertit que impedirà “per tots els mitjans” que Puigdemont sigui president.\n“Els constitucionalistes prendrem les accions que calgui per intentar impedir per tots els mitjans que es torni a fer una il·legalitat”, ha advertit el coordinador general del PP, Fernando Fernández-Maíllo, que ha qualificat de “mala notícia” el pacte entre ERC i JxCat per governar Catalunya amb Puigdemont com a president.\nEn aquest sentit, ha sentenciat que la investidura del president es vol fer “de manera il·legal, burlant les lleis i retorçant el reglament”. I ha assegurat que és necessari “per esperit” que el candidat a ser president estigui present en el moment del ple d'investidura.\n“Tot el que no sigui això és una burla als ciutadans, un escàndol i una fugida endavant”, ha afegit, tot demanat a Puigdemont que “doni la cara” i torni a Catalunya per “assumir la responsabilitat dels seus actes”.


Trabajo : AUXILIAR DE CUINA - ESPARRAGUERA - Ofertas empleos en España | goempleo.es\nTrabajo : AUXILIAR DE CUINA - ESPARRAGUERA:SUMAR EMPRESA D'ACCIO SOCIAL SL\nSeleccionem professional per treballar com a auxiliar de cuina, a la residÃ¨ncia per a gent gran de Can Comellas. La persona seleccionada substituirÃ les vacances i baixes de tot l'equip de cuina.\nTurisme i restauraciÃ³\nLa persona seleccionada s'ocuparÃ de la elaboraciÃ³ dels menÃºs, control de l'estoc, manteniment i neteja de l'Ãrea de treball, etc. Horari: Setmana curta - setmana llarga. Els torns de matins de 9-15h i els torns de tardes de 15:30-20:30. Els caps de setmana durant les setmanes llargues l'horari Ã©s de 8-20h. ExperiÃ¨ncia: disposar d'experiÃ¨ncia prÃ¨via en un lloc de treball similar. Idiomes: domini del catalÃ i el castellÃ. ResidÃ¨ncia: Esparraguera i rodalies. La resta de condicions es regiran d'acord al Conveni colÂ·lectiu d'atenciÃ³ a persones dependents i desenvolupament de la promociÃ³ de l'autonomia personal\nTÃ�TOL FP DE GRAU MIG\nPer 14 pagues, mÃ©s els variables de caps de setmana.\nEmpresa: SUMAR EMPRESA D'ACCIO SOCIAL SL


Actualitat – Pàgina 97 – Girona A cop de post\nGovernar en solitari està de moda\n24/05/2011 Publicat a ActualitatEtiquetat CiU, Corominas, Girona, govern, Olot, pactar, Páramo, Puigdemont, Roses, Salt, solitari, TorramadéDeixa un comentari\nIgual que Carles Puigdemont a Girona, els possibles alcaldes de Convergència i Unió a Salt, Olot i Roses no descarten governar en solitari i arribar a acords puntuals en funció dels temes. Malgrat tot, hi haurà converses amb les altres forces polítiques amb una única línia vermella: ni a Salt ni a Olot es buscarà cap pacte amb la formació xenòfoba Plataforma per Catalunya.\nEl cap de llista de CiU a Salt, Jaume Torramadé no descarta seguir l’exemple de l’alcaldable convergent de Girona, Carles Puigdemont, i buscar complicitats puntuals amb la resta de grups de l’Ajuntament. Demà es reuniran els comitès locals de Convergència i Unió Democràtica a Salt per analitzar a fons els resultats de les eleccions de diumenge que han permès a Torramadé recuperar l’alcaldia després de quatre anys de govern socialista i decidir si inicia o no converses per governar en coalició.\nDe tota manera, Torramadé ha deixat molt que “obligació, amb els números a la mà, no en tenim cap” i també que no pactarà amb Plataforma per Catalunya, que ha obtingut 3 regidors, perquè això és el que diuen les directrius del partit.\nTampoc es buscarà aliança estable amb aquest partit a Olot, on Plataforma té 2 regidors. L’alcaldable de CiU, Josep Maria Corominas, però, no nega que hi pugui arribar a algun acord puntual. “Tindrem el respecte que mereixen sempre que s’expressin sense ofendre ningú però tindrem fermesa en les nostres conviccions. En els temes que ens separen, com els d’immigració, no arribarem a acords però en temes com l’urbanisme o els serveis és possible que tinguem una postura comuna”.\nCorominas s’ha quedat a un sol regidor de la majoria absoluta i afrontarà la legislatura en solitari. Igual que Carles Páramo a Roses. Páramo, que com Torramadé i Corominas recupera una alcaldia que tenien els socialistes diu que buscarà amb “calma” la possibilitat d’un pacte estable amb alguna de les altres tres forces polítiques però que no és condició indispensable per governar.\nPáramo diu que, on demanarà consens màxim, és en tot allò que ajudi a mantenir i a crear llocs de treball, la seva gran prioritat.\nERC i PSC s’autoimposen fer ‘dissabte’ d’idees i de cares\n23/05/2011 Publicat a ActualitatEtiquetat Carrapiço, Casassa, ERC, IC, PSC, PuigdemontDeixa un comentari\nEls grans perjudicats a les eleccions del 22 de maig han estat els integrants del tripartit. En nombre de vots, la patacada més grossa se l’emporta el PSC però Iniciativa ha perdut, en quatre anys, el 30% dels sufragis. Republicans i socialistes són conscients de la necessitat d’encertar-la en un canvi de rumb i de persones per adaptar-se a les noves demandes de la societat.\nEl PSC ha perdut 20.000 vots i 108 regidors, ERC s’hi ha deixat 12.500 vots i 33 regidors i Iniciativa té 25 regidors i 6.000 vots menys que fa quatre anys. Els eco-socialistes, però, són els que, percentualment, més han pagat el desgast del tripartit: han perdut el 30% dels vots mentre que als socialistes els ha abandonat el 26% de l’electorat i a Esquerra el 22%.\nEl president d’aquest partit a les comarques de Girona, Josep Carrapiço, diu que han perdut més en municipis grans que en els petits -especialment dur ha estat el cop a Girona, on, de 4 regidors han passat a 0- pel desgast de governar i també per la pèrdua del monopoli del vot independentista: “molts quan vam entrar al partit pensàvem que era la millor eina per aconseguir la independència del país i una societat més justa i hem d’afinar l’eina per continuar endavant”. Carrapiço diu que en el pròxim congrés han de fer canvi “de noms i de rumb. Si canviem cares però fem la mateixa estratègia política no haurem entès res”, ha conclòs.\nERC domina una trentena d’ajuntaments, la majoria petits. Sarrià seria l’excepció i ho podria ser, també, La Bisbal, si es reedita el pacte amb CiU. Tot i la davallada, ERC passa a ser la segona força, en nombre de regidors, per davant d’un PSC que només té majoria absoluta en 25 ajuntaments i majories suficients que li permetran governar amb pactes a Blanes, Palamós, L’Escala o Palafrugell. En aquesta localitat del Baix Empordà, l’aritmètica es complica molt.\nEl secretari de política municipal dels socialistes, Narcís Casassa també reconeix que s’han de replantejar moltes coses: “hem de tenir un sotrac, no hi ha lloc per les mitges tintes. Al congrés hem de veure com encaixem amb la societat, amb els canvis que s’estan produint. Cal reformular el projecte.”\nAquest panorama dels integrants del tripartit fa que ERC perdi la presidència de la Diputació, que passa a dominar amb majoria absoluta Convergència i Unió, que també domina tots els Consells Comarcals.\nPuigdemont, en solitari\nL’alcaldable per CiU a Girona, Carles Puigdemont, ha dit que està disposat a governar en solitari (té 10 regidors i la majoria són 13) i utilitzant el diàleg en els temes importants per la ciutat. En una entrevista a la Cadena SER en la que també hi havia convidat l’alcalde de Figueres, Santi Vila (CiU), els alcaldes de les dues principals ciutats de les comarques de Girona s’han compromés a fer front comú per pressionar la Generalitat i al govern de Madrid.\nCiU escombra el que quedava del tripartit\n23/05/2011 23/05/2011 Publicat a ActualitatEtiquetat CiU, CUP, PSC, PxCDeixa un comentari\nLa meitat dels regidors de les comarques de Girona són de Convergècia i Unió. La formació nacionalista obté majoria absoluta a Figueres i Banyoles; recupera Olot, Salt i Roses i per primera vegada està en disposició de governar Girona. El PSC perd un centenar de regidors i passa a ser la tercera formació de les comarques de Girona. La CUP creix de manera exponencial i la formació xenòfoba Plataforma per Catalunya entra a Salt, Palafrugell i Ripoll i creix a Olot.\nConvergència i Unió ha obtingut majoria absoluta en 102 dels 221 municipis -Figueres, Banyoles i Ripoll són els més importants- i en 26 ha estat la força més votada. Recupera Olot, Salt, està en disposició de fer-ho a Roses, i per primera vegada guanya Girona, on Carles Puigdemont, amb 10 regidors, serà l’encarregat de formar govern. L’única pedra a la sabata, a Lloret, on perd la majoria absoluta.\nCiU creix en 137 regidors i les formacions que integraven el tripartit en perden 178. La pitjor part se l’emporta el PSC, que compta amb 117 edils menys. El PSC recupera Blanes i manté L’Escala i Palamós. ERC, tot i caure molt (-34 regidors), passa a ser la segona força en nombre de regidors.\nEl president de CiU a les comarques de Girona, Eudald Casadesús, diu que la crisi explica aquests resultats i creu que han sabut explicar bé la delicada situació del país. El primer secretari dels socialistes a Girona, Joaquim Nadal, en canvi, diu que s’ha de posar sordina a aquests resultats històrics de Convergència perquè en èpoques pretèrites, el mapa electoral era “de color groc amb algun punt vermell”.\nLes municipals del 22 de maig també han significat l’ascens del PP, que guanya 19 regidors, dobla -i a Figueres ja és la segona força més votada- i, sobretot, de la Coordinadora d’Unitat Popular, la CUP, que passa de 2 a 20 regidors. Plataforma per Catalunya, un partit xenòfob, ha passat d’un únic regidor a Olot, a tenir-ne 7; 3 a Salt i també ha entrat a Palafrugell i Ripoll per primera vegada.\nHi ha municipis on l’aritmètica permet molt de joc. A Palafrugell, Juli Fernández té 6 regidors i necessita una majoria d’11. A Sant Feliu de Guíxols, Joan Alfons Albó ha estat el guanyador amb 7 regidors, però només en té 1 més que Tots per Sant Feliu de Carles Motas i 2 més que el PSC de Per Albó. A Torroella de Montgrí i l’Estartit, Jordi Cordón ha obtingut 5 regidors per CiU, ERC ha guanyat un regidor (4) i es desploma UPM mentre l’EST, la formació que agafa el testimoni de LEI obté el seu sostre històric, 3 regidors.\n22M 2011: Ripoll, Santa Coloma de Farners, TdM i l’Estartit, Calonge, La Bisbal i Platja d’Aro\n21/05/2011 Publicat a ActualitatEtiquetat Antoni Solà, Calonge, Joan Giraut, l'Estartit, Platja d'Aro, Ripoll, Santa Coloma Farners, TorroellaDeixa un comentari\nTercera i última entrega. Són municipis de menys de 15.000 habitants.\nRIPOLL: 10.991 habitants (2010) / 17 regidors (8.433 votants)\n2007: CiU 8 / ERC 6 / PSC 3\nCaldrà veure si l’alcaldessa Teresa Jordà (ERC) continua augmentant el nombre de regidors. Ho fa ininterrompudament des del 99. CiU continua presentant Jordi Munell per intentar recuperar l’alcaldia mentre que el PSC segueix confiant en Enric Pérez. IC, el PP i Plataforma per Catalunya intentaran entrar al consistori. La CUP no es presenta aquesta vegada.\nSANTA COLOMA DE FARNERS: 11.948 habitants (2010) / 17 regidors (8.119 votants)\n2007: CiU 7 / CPC-FIC 3 / ERC 3 / PSC 3 / IC 1\nAntoni Solà (CiU) porta 16 anys com a alcalde i aquesta última legislatura ha liderat un equip de govern format amb ERC i els socialistes. És el rival a batre. Per intentar-ho, el PSC presenta per primera vegada Manel Roqueta mentre que a ERC també s’estrena com a número 1 el regidor Joan Martí. Colomencs pel Canvi substitueix Susana Riera per David Boguñà. Eloi Ginestà és el cap de llista de la CUP, Jaume Fontanet del PP i Josep Casellas d’UCL. Entesa no es presenta però sí que hi serà la CUP i UCL és fruit de l’escissió del PP. D’on s’ha de captar l’aigua per abastir Santa Coloma és un dels elements que més debat ha mogut durant la campanya.\nTorroella de Montgrí i l’Estartit: 11.522 habitants (2010) / 17 regidors (7.124 votants)\n2007: CiU 6 / UPM 6 / ERC 3 / LEI 2\nLa vida política s’ha animat a Torroella de Montgrí i l’Estartit. Hi ha 7 candidatures (entra SI amb Montserrat Vila i Coordinadora l’Estartit Torroella –COET-amb Gregori Sarquella) i LEI passa a ser l’Estartit Som Tots (EST, Sílvia Comas). UPM i CiU canvien de líder i aposten per l’ex regidor Lluís Coll i Jordi Cordón respectivament. L’únic que no varia és ERC, que segueix apostant per l’alcalde dels últims dos anys, Josep Maria Rufí. Mantenir el desenvolupament del municipi i trobar l’encaix de l’Estartit són els principals eixos.\nCALONGE: 10.789 habitants (2010) /17 regidors ( 6.959 votants)\n2007: CiU 4 / CCSA 3 / PSC 3 / ERC 2 / SAI 1\nAugmenta de 13 a 17 regidors a escollir i desapareix del panorama l’històric alcalde Josep Roselló. Amb una aritmètica molt fragmentada i una moció de censura abans del primer any de mandat (PSC, Ciutadans per Sant Antoni i Sant Antoni Independent van perdre el govern a mans de CiU, ERC i un regidor no adscrit) és bastant cantat que hi haurà d’haver pactes. Jordi Soler (CiU), Antoni Esteve (PSC) i Martí Fonalleras (ERC) repeteixen mentre que David Llensa és la nova imatge de CCSA (relleva Roselló) i David Abellí substitueix Pere Costa al davant de SAI. El PP i UpD podrien entrar al consistori.\nLA BISBAL: 10.397 habitants (2010) /17 regidors (6.821 votants)\n2007: PSC 5 / ERC 5 / CiU 2 / IC 1\nUn altre municipi que incrementa regidors i passa a 17. Oscar Aparicio relleva l’històric Ramón Romaguera al capdavant del PSC per intentar recuperar l’alcaldia que ERC i CiU van obtenir via pacte el 2007. Lluís Sais repeteix com a candidat d’ERC amb la intenció de fer valer la gestió de govern mentre el PSC denuncia que els arques municipals estan a la UCI. CiU manté a Nuria Anglada com a alcaldable i IC també manté a Pere Teixidor com a aposta mentre que el PP espera que, aquesta vegada sí, Anrés Cano entri al consistori. El POUM és feina pendent.\nCASTELL PLATJA D’ARO: 10.445 habitants (2010) / 17 regidors (6.599 votants)\n2007: CiU 5 / PSC 5 / ERC 1 / IC 1 / PP 1\nTambé creix de 13 a 17 regidors. Com a Calonge, a Platja d’Aro també hi ha hagut relleu a mig mandat. Joan Giraut (CiU), que segueix al capdavant, va perdre una alcaldia apuntalada amb PP i ERC i va ser, precisament, les divergències d’ERC amb PP, el que va provocar la fractura de govern i l’ascens de Dolors Padilla (PSC) a l’alcaldia. El PP aposta per relleu de candidat (Peter Kosidlo) i el fins ara republicà David Puig, encapçala la llista de SI. L’aritmètica promet joc. ERC aposta per Estel Rodríguez i també concorre UpD. IC segueix apostant per Pedro Torres, que ha estat el govern els últims mesos.\n22M 2011: Sant Feliu de Guíxols, Roses, Salt, Palafrugell, Palamós i Banyoles\n21/05/2011 21/05/2011 Publicat a ActualitatEtiquetat Banyoles, Palafrugell, Palamós, Páramo, Pineda, Roses, Salt, Sant Feliu Guíxols, TorramadéDeixa un comentari\nSeguim la repassada electoral amb ciutats que estan per sota dels 30.000 habitants: Sant Feliu de Guíxols, Roses, Salt, Palafrugell, Palamós i Banyoles.\nSANT FELIU DE GUIXOLS: 21.975 habitants (2010) /21 regidors (15.018 votants)\n2007: PSC 7 / CiU 5 / TSF 5 / ERC 2 / IC 1 /AMICS 1\nFrancament, Sant Feliu de Guíxols és un meló per obrir. La moció de censura amb la que Tots per Sant Feliu va dinamitar el pacte de govern que tenia amb PSC, ERC i IC plana sobre la consulta del 22 M. El constructor Pere Luque i el seu AMICS ja no hi són (de fet, va ser tret del govern poc després de fer-lo possible) i entra Solidaritat. Per acabar d’afegir incògnites, CiU recupera l’ex alcalde Joan Alfons Albó, que va abandonar el seu últim govern per la porta del darrera. TSF manté com a 1 al fins ara alcalde Carles Motas (el 2007 no era cap de llista), el PSC segueix apostant per Pere Albó, igual que ERC per Jordi Vilà i IC per Jesús Fernández. El PP també es presenta.\nSALT: 30.304 habitants (2010) / 21 regidors (14.656 votants)\n2007: PSC 9 / CiU 8 / ERC 2 / IC 1 / PP 1\nIolanda Pineda (PSC) i Jaume Torramadé (CiU) es tornen a disputar l’alcaldia després d’una legislatura marcada per problemes de convivència ciutadana i també entre partits. El cara a cara celebrat a la Cadena SER va evidenciar la tensió que ha presidit, presideix i presidirà la vida política d’aquest municipi del gironès. ERC aposta aquesta vegada per Josep Soler i IC per Francesc Martínez. Com era d’esperar, Plataforma per Catalunya i Movimiento Social Republicano també es presenten a la cita per ‘caçar’ vots de descontentament cap al fet immigrant.\nPALAFRUGELL: 22.622 habitants (2010) / 21 regidors (14.256 votants)\n2007: PSC 7 / EJP-E 6 / ERC 4 / CiU 2 / PP 1 / AMC 1\nEl PSC segueix apostant per Juli Fernández, de la mateixa manera que ERC per Sergi Sabrià, l’actual alcalde en virtud d’un pacte amb Entesa i CiU. Sabrià confia seguir augmentant regidors encara que serà difícil repetir el salt de les últimes eleccions (+3). Entesa relleva l’ex alcalde Lluís Medir (aquesta legislatura va governar els dos primers anys) per Nuria Rivas i també fa canvi de número 1, CiU. Albert Gómez és el nou cap visible. L’antiga cap de llista d’AMC, Margarita Mauri va amb el PSC i apareixen Ciutadans i MSP, Moviement Social Republicà per Palafrugell.\nPALAMÓS: 18.057 habitants (2010) / 17 regidors (12.725 votants)\n2007: PSC 8 / CiU 3 / CdeP 2 / IC 2 / ERC 1 / PP 1\nL’alcaldessa Maria Teresa Farrés (PSC) és l’única que repeteix i el 2007 es va quedar a un sol regidor d’aconseguir la majoria absoluta. El seu soci de govern, Ciutadans per Palamós no apareix a les llistes mentre en la resta de formacions s’aposta per canvi de cartell. CiU juga la carta de l’històric, Kelo Martí (ex president del Palamós CF) . La distància amb el PSC és molta. Solidaritat irromp al mapa amb David Sempau i un bon grapat d’independents a la seva llista. ERC aposta per Dani Reixac mentre Entesa-IC confia en l’actual regidor Erik Solés. El PP canvia un altre històric, Joan Fontanet, pel seu fill, Ricard Fontanet.\nBANYOLES: 18.780 habitants (2010) / 17 regidors (12.278 votants)\n2007: CiU 8 / ERC 6 / PSC 2 / IC 1\nMiquel Noguer (CiU) segueix sent l’aposta de CiU per mantenir una alcaldia que aquest mandat ha tingut gràcies al suport del PSC, que també manté a Jordi Bosch com a alcaldable. La novetat és la presència de Junts, una agrupació amb ERC, Reagrupament i Democràcia Catalana, amb Josep Vicens com a cap de llista. Núria Langa torna a ser la candidata d’IC i reapareix en solitari la CUP. El nou pla general serà la feina principal per tots ells els pròxims 4 anys.\nROSES: 20.418 habitants (2010) / 21 regidors (11.136 votants)\n2007: CiU 6 / PSC 5 / GIR-FIC 2 / PP 2 / IC 1 / ERC 1\nRoses, com Olot, també té 9 opcions polítiques per escollir i augmenta el número de regidors de 17 a 21. Malgrat tot, sembla improbable que algú que no sigui l’alcaldessa Magda Casamitjana (CiU) o l’ex alcalde Carles Páramo (CiU) ocupi la cadira principal. Juntament amb Joan Esteve Danés (IC) són els únics que repeteixen. De fet, la gran incògnita és quin dels dos pesos pesants tindrà prou suports per aconseguir l’alcaldia, tenint en compte que el mapa electoral rosinc s’ha complicat i fragmentat i que PP i IC ja han deixat clar que no pensen repetir una fórmula de govern com la dels últims 4 anys. Plataforma per Catalunya i el Movimiento Social Republicano (MSR) debuten.


TheProject | NEIL HALSTEAD vs THE VELVET UNDERGROUND & NICO\n18 € (+ despeses de gestió)\nEl britànic Neil Halstead ens visitarà al març acompanyat d´una sòlida formació, per, seguint l´ordre original del disc, interpretar les cançons de The Velvet Underground & Nico (1967), obra emblemàtica de la història del rock. Un títol que a causa del recent mort de Lou Reed ha tornat a ser aquests dies objecte de multitud de lloances, recordatoris i referències històriques. Que Halstead pensés en ell com a primera opció, al proposar-li la passada primavera que escollís un àlbum aliè per versionar en directe -la gira es va tancar definitivament fa més d´un mes-, va més enllà de la casualitat. Es tracta més aviat un cas de justícia poètica i / o de lògica aclaparadora, tenint en compte que aquests concerts de Neil formaran part del cicle We Used To Party, aquest en el qual algú toca sencer un disc que no és seu però que sí que és el que més li hauria agradat compondre, el que més li ha marcat en la seva carrera, el que encara li resulta més rellevant per un o altre motiu, el primer que es va comprar o que va voler comprar. I qualsevol melòman que es preï sap que The Velvet Underground & Nico és un molt ferm candidat a qualsevol d´aquests apartats des de fa molts lustres.\nQuan ens referim a Neil Halstead estem parlant del tipus que es va encarregar del timó de Slowdive i Mojave 3, d´algú que porta donant guerra des de principis dels 90, sempre ben situat en aquestes enquestes que pengen medalles al Mèrit Musical. D´algú que desprèn respecte. Va despuntar en els albors del shoegaze al Regne Unit al capdavant de Slowdive, una d´aquestes bandes de culte indie per antonomàsia. Van ser més un grup de sons que de cançons, d´aquí, segurament, que remataren la seva carrera amb un gran disc ambiental. Però per llavors Halstead ja tenia al cap altres intencions i les va plasmar en Mojave 3, la següent formació que va comandar a partir de mitjans dels 90. Aquí va aspirar, sense revivalismos mimètics, al country-folk que ascendeix com a vapor d´aigua a través dels rius de Bob Dylan i Neil Young i va tornar a marcar un altre esdevenir, aquesta vegada el de l´americana amb passaport britànic. Coincidint amb el final d´aquesta història va iniciar la seva etapa en solitari, en què ha intercanviat els esmentats rius (Dylan, Young) pels dels seus paisans Nick Drake i Bert Jansch. Una aposta amb la qual ja ha parit tres discos des de 2002, l´últim d´ells Palindrome Hunches (2012).\nNeil Halstead, veu i guitarra\nJan Johansen, guitarra elèctrica\nKezzy Barr, veus i piano\nKevin Hendick, baix\nIan Mccutheon, bateria


El dimarts 10 d'abril de 2018, els grups de 2n de batxillerat A i B hem assistit a l'activitat del Consell dels Savis del Museu d'Història de Catalunya. Durant dues hores hem conversat amb tres persones grans que ens han explicat el seu testimoniatge i...\nSortida a Marvi\nEls alumnes de 2n de Perruqueria van visitar, el passat 3 d’abril, les instal·lacions del centre de perruques i extensions Marvi de Barcelona. Van gaudir molt de la formació que se'ls va impartir relacionada amb els tipus i la confecció de perruques i extensions. Va...\nEl dia 8 de març de 2018 hi ha convocada una vaga general, coincidint amb el Dia Internacional de les Dones. Per aquest motiu, us informem que, tot i que el centre estarà obert seguint els serveis mínims decretats, pot haver-hi alteracions significatives en les activitats...\nCrònica de partits\nPodeu llegir en aquest document la crònica de 2 partits del Pedraforca. CRÓNICA PARTIDO 170218.pdf. ...\nEl proper dia 30 de gener celebrarem el Dia de la Pau al nostre institut. Podeu veure un vídeo de presentació d'aquesta jornada. <div class="container-wrapper-genially" style="position: relative; min-height: 400px; max-width: 100%;"><video class="loader-genially" autoplay="autoplay" loop="loop" playsinline="playsInline" muted="muted" style="position: absolute;top: 45%;left: 50%;transform: translate(-50%, -50%);width: 80px;height: 80px;margin-bottom: 10%"><source src="https://static.genial.ly/resources/panel-loader-low.mp4"...\nL'Institut Pedraforca participà en el Certamen Oratoga, que tingué lloc al Paranimf de la Universitat de Barcelona. Fou tot un èxit rotund. Hi participaren alumnes de l'Hospitalet de Llobregat i Sant Feliu de Llobregat. L'Institut Pedraforca hi contribuí presentant tres oradores. A més, l'Institut Pedraforca cedí les...\nExcursió a les Fonts del Llobregat\nEl dia 9 d’abril, els tres grups de 3r d’ESO vam anar d’excursió a les fonts del Llobregat. En la sortida, organitzada pel Departament de Socials, vam visitar indrets que havíem estudiat en el crèdit de síntesi. Vam sortir ben aviat, a les 7.30, i vam...\nEl 23 d'abril de 2018, com cada any, es publicà la revista de l'INS Pedraforca. Durant tot el dia celebràrem la Diada de Sant Jordi, reconeixent el talent del nostre alumnat. Per fer-ho, lliuràrem els premis literaris i artístics. També repartírem diplomes de reconeixement a la participació...\nTaller de teatre “Sentir, pensar i interpretar”\nAquesta primavera, l’alumnat del Pedraforca ha tingut la sort de poder participar en un taller de teatre. La monitora que ha dinamitzat el taller de 2n d’ESO, l’Anna, també és actriu i cantant. L’aula ha estat a l’espai cultural i educatiu de CaixaFórum, un lloc fantàstic...\nJornada informativa de Dual\nEl passat 9 d’abril va tenir lloc a l’institut Pedraforca, una jornada informativa per a empresaris del sector de la perruqueria. Va ser presentada per Bernat Juan Mas, director del centre, i conduïda per la coordinadora de la formació dual, Susanna Sánchez. Van assistir-hi professionals del...


Anarcoefemèrides | [06/10] «L'Associazione» - «La Feuille» - Conferència de Pelletier - Ple Bujaraloz - «Le Monde Libertaire» - «La premsa llibertària de clandestinitat (1939-1975)» - Sassi - Mannin - Bregliano - Souvenance - Pallàs - Carranque - Castillejo - Tricheux - Trigari - Wisner - Ayora - Tena\n[06/10] «L'Associazione» - «La Feuille» - Conferència de Pelletier - Ple Bujaraloz - «Le Monde Libertaire» - «La premsa llibertària de clandestinitat (1939-1975)» - Sassi - Mannin - Bregliano - Souvenance - Pallàs - Carranque - Castillejo - Tricheux - Trigari - Wisner - Ayora - Tena\nefemerides | 06 Octubre, 2017 05:05\nAnarcoefemèrides del 6 d'octubre\nCapçalera de L'Associazione\n- Surt L'Associazione: El 6 d'octubre de 1889 surt a Niça (País Niçard, Occitània) el primer número del periòdic anarcocomunista clandestí L'Associazione. Periodico settimanale. Publicat en italià per la colònia anarquista italiana exiliada, va ser dirigit per Errico Malatesta i la gerència la portava Giacomo Faraut, amb el suport de Galileo Palla (Venerio Landi). El novembre de 1889 Malatesta, que es trobava clandestinament a Niça, encalçat per la policia fugí a Londres (Anglaterra), des d'on s'editaren els següents números del periòdic a partir del quatre. En les seves pàgines advocà per la creació d'un Partit Socialista Anarquista Revolucionari (PSAR). En sortiren 7 números, l'últim el 23 de gener de 1890. Malatesta edità quatre publicacions en la «Biblioteca dell'Associazione»: Appello (Niça, 1889), La politica parlamentare nel movimento socialista (Londres, 1890), Fra contadini (Londres, 1890) i In tempo de elezioni. Dialogo (Londres, 1890).\nUn exemplar de La Feuille\n- Surt La Feuille: El 6 d'octubre de 1897 surt a París (França) el primer número del periòdic anarcopacifista realitzat en la seva totalitat per Zo d'Axa, La Feuille. Com el seu nom indica aquest pamflet de periodicitat irregular és un full amb el recto il·lustrat per litografies de vuit artistes de talent (René Hermann-Paul, Maximilien Luce, Théophile Steinlen, Adolphe Léon Willette, Charles Léandre, Léon Couturier i Louis Anquetin) i el verso amb un article de Zo d'Axa. Fins al seu últim número, el 25 del 28 de març de 1899, Zo d'Axa va publicar en La Feuille diversos articles antimilitaristes i anticapitalistes, i va engegar una campanya per l'abolició de les penitenciaries d'infants. Arran de les eleccions, La Feuille va triar un ase com a candidat oficial i va passejar-se escandalosament per tot París. El dia de l'escrutini, Zo d'Axa recorregué la ciutat damunt un carro tirat per un ase blanc, seguit d'una gentada riallera. La policia va posar fi a la manifestació detenint l'ase, després d'una colossal batalla campal, i va portar-lo al dipòsit d'animals. S'han realitzat tres edicions facsímils del periòdic: la de 1900, editada per l'a Société Libre d'Édition des Gens de Lettres, sota el títol Les feuilles de Zo d'Axa; la de 1978, publicada per Le Vent du Ch'min amb una introducció de l'artista àcrata Léo Campion; i una última edició en 2000 editata per Du Lérot amb un prefaci de Béatrice Arnac-d’Axa.\nCartell de la conferència de Madeleine Pelletier [placard.ficedl.info]\n- Conferència de Madeleine Pelletier: El 6 d'octubre de 1920, a la Sala du Foyer (95, rue de Charonne) del Districte 11 de París (França), la psiquiatra i feminista Madeleine Pelletier imparteix una conferència-debat sota el títol «La dictadura del proletariat a Rússia». L'acte, dirigit a totes les escoles socialistes, fou organitzat pel «Foyer du XIè», grup d'obrers lligats al moviment anarquista i a la publicació Le Libertaire. Pelletier, que en la seva adolescència havia format part de grups anarquistes, aleshores militava en la socialista Secció Francesa de la Internacional Obrera (SFIO); el desembre de 1920 assistí al Congrés de Tours de l'SFIO i, arran de l'escissió, s'afilià a la Secció Francesa de la Internacional Comunista (SFIC), futur Partit Comunista Francès (PCF). El juliol de 1921 viatjà il·legalment a l'URSS i en tornà publicà Mon voyage aventureux en Russie communiste, primer en la revista La Voix de la Femme i després com a llibre en 1922, on criticà el terror, la burocràcia, la misèria, el misticisme bolxevic i la situació de la dona en el món comunista. En 1926 abandonà categòricament el comunisme i abraçà, després d'anar i de venir, l'anarquisme definitivament.\nMembres de la Columna Durruti a Bujaraloz\n- Ple Extraordinari de Bujaraloz: El 6 d'octubre de 1936 se celebra a Bujaraloz (Saragossa, Aragó, Espanya), seu del Quarter General de la «Columna Durruti», el Ple Extraordinari de Sindicats i Columnes del Comitè Regional d'Aragó, Rioja i Navarra de la Confederació Nacional del Treball (CNT). Assistiren 174 representants dels sindicats cenetistes de 139 pobles aragonesos, del Comitè Nacional de la CNT i de diferents columnes confederals («Columna Durruti», «Roja y Negra», «Los Aguiluchos», «Columna Carod-Ferrer», etc.), a més de nombrosos militants de la CNT de Catalunya. Hi eren presents els màxims representats de les columnes, com ara Buenaventura Durruti, Gregorio Jover, Antonio Ortiz Cristóbal Aldabaldetrecu, Julián Merino, etc. La convocatòria d'aquesta important reunió corregué a càrrec de Francisco Carreño, Pablo Ruiz i Julián Merino, i el Ple havia de debatre la posició a adoptar sobre una hipotètica col·laboració amb els òrgans de govern republicans o sobre la necessitat de crear, al marge dels governs republicans, Consells Regionals de Defensa vinculats de manera federada a un Consell Nacional de Defensa que exerciria de govern central i així poder sustentar de manera segura les conquestes revolucionàries. Tots els representants admeteren la necessitat de crear un Consell Regional de Defensa d'Aragó (CRDA), però les diferències es manifestaren sobre el seu caràcter i l'amplitud de les seves competències. Mentre els sindicats dels pobles veien necessari la creació d'un poder civil que garantís als aragonesos la gestió de la reraguarda i la direcció de la guerra enfront de les intromissions de les milícies acantonades a les comarques, és a dir, un nou òrgan que tingués competències absolutes en tots els àmbits –justícia, obres públiques, indústria, agricultura, propaganda, transports, ordre públic, sanitat, educació, economia i guerra– («Comandament Únic»), els representants de les columnes, per contra, es mostraren disconformes amb que el CRDA tingués poder de decisió en qüestions bèl·liques. Curiosament destacats militants, com Máximo Franco o Buenaventura Durruti, es mostraren partidaris que fos el CRDA el que portés la coordinació militar. La posició defensada per les columnes, malgrat fos minoritària, s'imposà i el nou òrgan nasqué sense un departament dedicat a la guerra, depenent en aquesta matèria, com fins aleshores, del Departament de Guerra de la Generalitat de Catalunya. Es prengueren a més altres dues decisions complementàries: en el Departament de Guerra de la Generalitat hauria d'haver dos representants del CRDA i es creà també un Comitè de Guerra de les forces militars al front d'Aragó, que assumia la responsabilitat del moviment de les columnes. La composició i funcionament del CRDA es decidiren en una reunió del Comitè Regional de la CNT a Alcanyís. Es fixà provisionalment la seva seu a Fraga i s'acordà la creació de set departaments (Agricultura; Economia i Abastaments; Informació i Propaganda; Instrucció Pública; Justícia i Ordre Públic; Treball; i Transports i Comerç), que assignaren en la seva totalitat a militants de la CNT, a l'espera de la incorporació de dos representants de la Unió General de Treballadors (UGT) i d'un representant dels partits republicans, tal com s'havia acordat en el Ple de Bujaraloz. La presidència del CRDA recaigué sobre el destacat militant anarcosindicalista Joaquín Ascaso Budría.\nCartell de Le Monde Libertaire (1977)\n- Le Monde Libertaire setmanari: El 6 d'octubre de 1977 el periòdic anarquista editat a París (França) Le Monde Libertaire, òrgan de la Federació Anarquista (FA), mensual des del seu primer número d'octubre de 1954, passa a ser setmanari. En 2004, per a celebrar el seu cinquantè aniversari, el periòdic va publicar un número extraordinari i una antologia del seus millors articles sota el títol Et pourtant ils existent!\n- Exposició «La premsa llibertària de clandestinitat (1939-1975)»: Entre el 6 i el 19 d'octubre de 2008 té lloc a la Residència d'Investigadors del CSIC, al carrer Hospital de Barcelona (Catalunya), l'exposició «La premsa llibertària de clandestinitat (1939-1975)», organitzada per l'Ateneu Enciclopèdic Popular (AEP) d'aquesta ciutat i amb la col·laboració del Centre Superior d'Investigacions Científiques (CSIC) i del Memorial Democràtic de la Generalitat de Catalunya. La mostra arreplegà un bon recull de publicacions llibertàries que es van editar clandestinament durant el franquisme. Com a complements d'aquesta exposició, el 8 d'octubre es realitzà la conferència-debat «La clandestinitat llibertària durant els anys 60. La lluita de Defensa Interior (DI)», a càrrec de Octavio Alberola, Ariane Grasnac, Lluis Andrés Edo i Carles Sanz; i el 15 d'octubre el debat-col·loqui «La clandestinitat llibertària durant els anys 40 i 50», a càrrec de Manel Aisa i Adolf Castaños. Aquesta mostra va ser exposada posteriorment, entre el 10 i el 19 de desembre de 2008, al local de la Societat Coral «El Micalet» de València (País Valencià), enquadrada en les X Jornades Llibertàries de la Confederació General del Treball (CGT) de València; i entre el 30 de gener i el 8 de març de 2009 a l'Espai Obert de Barcelona, dins del marc del «Febrer Llibertari 2009».\n- Attilio Sassi: El 6 d'octubre de 1876 neix a Castel Guelfo di Bologna (Emília-Romanya, Itàlia) l'anarcosindicalista Attilio Sassi, conegut com Bestione. Nascut en una modesta família bolonyesa, on son pare, analfabet, era militant internacionalista fortament influenciat per figures com Andrea Costa i Amilcare Cipriani. Paleta de professió, en 1895 Attilio emigrà al Brasil on d'antuvi treballà a Belo Horizonte i després a les mines de manganès de Minais Girais i de llenyataire. En aquests anys es formà sindicalment amb la lectura d'Arturo Labriola i de Georges Sorel i entrà en contacte amb nombrosos immigrants italians llibertaris. En 1904 retornà a Itàlia i participà activament en l'agitació política a Castel Guelfo i a Imola. Els informes policíacs d'aleshores el qualificaven de «rebel, mal educat, força intel·ligent i de discreta cultura». En 1905 es casà amb Maria Lucia Coraluci, amb qui va tenir cinc infants, tres dels quals van morir molt joves. Entre 1906 i 1907 romangué com a emigrant a Suïssa, treballant de paleta i aconsellant els sindicats locals. De bell nou a Itàlia, establí relacions amb Luigi Fabbri i Errico Malatesta, formant part del grup «Amilcare Cipriani» d'Imola. En aquesta època col·laborà en diverses publicacions llibertàries, com ara Il Pungolo, La Voce Proletaria i Agitatore. Denunciat per propaganda anticlerical, va ser absolt. En aquesta època estava afiliat a la Confederazione Generale del Lavoro (CGdL, Confederació General del Treball), en el corrent del sindicalisme revolucionari, i fou nomenat secretari del Sindicat de Paletes d'Imola. Participà en el Comitè Nacional d'Acció Directa (CNAD) i en 1912 en la fundació de la Unió Sindical Italiana (USI). Amb un gran prestigi arreu d'Itàlia, la seva activitat sindical es desenvolupà especialment a Imola, Crevalcore i Piacenza, on prengué part en la «Setmana Roja» i formà part del comitè de suport als anarquistes antimilitaristes Augusto Masetti i Attilio Moroni. Quan esclatà la Gran Guerra va fer costat el sector antimilitarista, col·laborant en La Voce Proletaria, Guerra di Classe i Volontà, i enfrontant-se fins i tot al carrer amb els partidaris de la intervenció. Durant la postguerra contribuí al desenvolupament de la USI, sempre sotmès a vigilància policíaca i empresonat durant breus períodes de temps. Va fer costat la fuga de desertors cap a Suïssa i l'abril de 1917 participà a Florència, amb altres companys (Armando Borghi, Pasquale Binazzi, Temistocle Monticelli, Virgilio Mazzoni i Torquato Gobbi), en una reunió clandestina de la USI on es decidí imprimir un manifest dirigit al poble revolucionari rus, preparar un pla insurreccionalista i adherir-se al Congrés Internacional d'Estocolm. L'agost de 1917, amb Borghi, s'entrevistà amb dos representants del soviet rus. En substitució d'Enrico Melandri, el setembre d'aquell any fou enviat a Valdarno en nom de la USI per representar 5.000 miners i treballadors. En 1919 obtingué, després d'una vaga d'11 setmanes al crit de «Les mines per als miners», la jornada de sis hores i mitja per als minaires de Valdarno, primers del món a aconseguir aquesta conquesta juntament amb els picapedres del marbre de Carrara. Durant el Bienni Roig participà en un míting juntament amb Errico Malatesta i envià una carta al president del Consell de Ministres Francesco Saverio Nitti amenaçant-lo d'engegar una vaga general si el Govern italià bloquegés el subministrament de paper per al diari anarquista milanès Umanità Nova. El 23 de març de 1921 els minaires de San Giovanni Valdarno s'aixecaren contra els patrons i els feixistes locals, i calaren foc les oficines de la direcció de la Societat Minera, provocant la mort de l'enginyer Agostino Longhi; en el procés judicial, Sassi va ser condemnat a 16 anys de presó i 55 treballadors a diverses penes fins a 30 anys. Després de complir la pena en dures condicions carceràries i sotmès a continus trasllats (Perugia, Spoleto i Portolongone), en 1925 va ser alliberat per un indult, però tres anys més tard va ser confinat a l'illa de Ponça, pena que finalment va ser commutada per una amonestació. Sempre vigilat fins a la caiguda del feixisme, les autoritats certificaren la seva relació amb antifeixistes francesos. Al final de la II Guerra Mundial, en 1945 contribuí a la reconstrucció de la Conferedazione Generale Italiana del Laboro (CGIL, Confederació General Italiana del Treball) i fou nomenat secretari de la Federazione Italiana Minatori e Cavatori (FIMEC, Federació Italiana de Minaires i Picapedrers), sempre defensant el sindicalisme llibertari i l'acció directa. Amb Mario Mari promogué el Comitè Provisional de la Cambra del Treball reunit a Arezzo i a Valdarno. En 1947 col·laborà amb el sindicalista, aleshores comunista, Giuseppe Di Vittorio a Roma, fet que no va ser ben vist pel sector anarcosindicalista. No obstant això, sempre manifestà el seu rebuig al comunisme soviètic. En 1956 va fer el seu últim discurs en el IV Congrés de la CGIL celebrat a Roma. Attilio Sassi va morir el 24 de juny de 1957 a Roma (Itàlia) i el seu funeral va ser compartit per militants de la Federació Anarquista Italiana (FAI) i del Partit Comunista d'Itàlia (PCI), realitzant el parlament fúnebre Armando Borghi. En 2001 el municipi de Caviglia posà el seu nom a un dels seus principals carrers. En 2008 Tomaso Marabini, Giorgio Sacchetti i Roberto Zani publicaren la biografia Attilio Sassi detto Bestione. Autobiografia di un sindacalista libertario (1876-1957).\nAttilio Sassi (1876-1957)\nEthel Mannin fotografiada per Paul Tanqueray (1930)\n- Ethel Mannin: El 6 d'octubre de 1900 neix a Clapham, suburbi de Londres (Anglaterra), la popular novel·lista i escriptora de viatges llibertària Ethel Edith Mannin. D'origen irlandès, fou la major de tres germans de la parella socialista formada per Robert Mannin i Edith Gray Mannin. Començà a escriure quan tenia set anys i als 10 publicà el primer conte. En 1915 acabà la seva educació formal, sempre a escoles públiques, i començà a treballar de taquígrafa per a l'agència de publicitat de Charles F. Highman. En 1917 es convertí en l'editor associat del periòdic esportiu i teatral The Pelican, càrrec que ocuparà fins al 1919, quan aquesta revista deixà de publicar-se. Aquest mateix any es casà amb Alexander Porteous, que també treballava en l'agència Highman i de la qual arribarà a ser el gerent general; d'aquest matrimoni naixeria un fill, Jean. En 1923 presentà la primera novel·la a un concurs literari i malgrat no aconseguí el guardó els patrocinadors li publicaren l'obra. En 1925 aconseguí el primer èxit comercial i de crítica amb la novel·la Sounding brass. En 1930 publicà la seva primera autobiografia, Confessions and impressions, que fou considerada força escandalosa a causa de les descripcions de les seves relacions extramatrimonials i dels seus costums bisexuals. Entre 1934 i 1935 mantingué una intensa, però problemàtica, relació sentimental i intel·lectual amb el poeta William Butler Yeats; també fou amant un temps de Bertrand Russell. A poc a poc es convertí en una autora prolífica --publicà més de cent llibres (novel·les, viatges, autobiografies, llibres infantils i educatius, contes, etc.) i la seva intenció era publicar una novel·la i una obra de no ficció cada any--, alhora que en una dona políticament i socialment compromesa, ja que els seus temes foren la dona treballadora, el feminisme, el sexe, el pacifisme, l'anarquisme, la Guerra Civil espanyola, l'anticolonialisme, l'agnosticisme i altres temes socials. D'antuvi va fer costat el Partit Laborista, però ja durant els anys trenta es va desil·lusionar del socialisme. En 1936 visità la Unió Soviètica i tornà horroritzada del comunisme. Milità en l'Independent Labour Party (ILP, Partit Laborista Independent), però dins l'anarcosindicalisme i l'anarquisme. Quan esclata la Revolució espanyola, participà activament amb Solidaritat Internacional Antifexista (SIA) i féu costat Emma Goldman, de qui escriurà un assaig titular Red Rose (1941). Dedicava molt poc temps a son marit, estimant-se més la companyia de literats i de polítics de l'esquerra, per la qual cosa el matrimoni entrà en crisi i es divorciaren en 1938. Aquest mateix any es casà amb Reginald Reynolds, un quàquer activista pacifista i amic de Mahatma Gandhi. En 1948 publicà una de les seves novel·les més populars, Late have I Loved thee. Fou una fervent antisionista i sempre es mostrà molt preocupada per la situació dels refugiats palestins, dedicant molts d'articles al tema. En 1958, després de la mort de son segon marit, es dedicar a viatjar arreu del món i a escriure reportatges i llibres infantils. Encara que gran part de sa vida transcorregué a Anglaterra (Wimbledon i Devon), també visqué a Connemara (Irlanda). En 1975 es retirà de l'escriptura. Ethel Mannin va morir el 5 de desembre de 1984 a l'hospital de Teignmouth (Devon, Anglaterra) per les complicacions sorgides després de fracturar-se la pelvis en una caiguda a la seva casa de Shaldon el juliol d'aquell any. Molts lectors de la llengua anglesa es van introduir a l'anarquisme llegint les seves obres.\n- Luca Bregliano: El 6 d'octubre de 1901 neix a Ospedaletti (Ligúria, Itàlia) l'anarquista Luca Pierre Bregliano, conegut com Luc Bregliano. En els anys vint ja el trobem expatriat a Marsella (Provença, Occitània), on formà part del moviment anarquista amb altres companys, com ara Giovanni Dupuy, Giulio Bacconi i Sabatino Gambetti. A començament dels anys trenta entrà en el grup Action Libertaire (AL) de Marsella, organitzat, entre d'altres, per Martial Desmoulins. En 1934 ingressà en el grup «Aurora» (Angelo Girelli, Edoardo Angeli, Celso Persici, Marcello Cicero, etc.), adherit a la Federació Anarquista del Sud-est. El 20 de maig de 1934 participà en una reunió anarquista amb altres companys (Giulio Bacconi, Rodomonte Nesi, Marcello Cicero, Lanciotto Persico, Senofonte Pisani e Angelo Girelli, etc.), trobada que fou reportada per la policia. Durant els anys del Front Popular formà part de la Federació Anarquista Provençal (FAP) i en 1937 va ser nomenat secretari de la Joventut Anarquista de Marsella. En aquests anys col·laborà en diferents periòdics anarquistes, com ara La Voix Libertaire i Le Combat Syndicaliste, òrgan de la Confederació General del Treball Sindicalista Revolucionària (CGTSR). El seu nom figurava en el registre dels anarquistes a vigilar per les autoritats de Marsella. En 1938 formà part d'un nou grup format per una dotzena de membres, sobretot antics militants del grup «Germinal», que actuava sota el nom de «Les Anarquistes de Provence» i que es mostrà en desacord amb les posicions adoptades per la Unió Anarquista (UA). Després de la II Guerra Mundial fou membre de la Federació Anarquista (FA) i de la 19 Unió Regional de la Confederació Nacional del Treball de França (CNTF), de la qual fou primer tresorer i, a partir de 1952, secretari. Entre el 19 i el 23 de juliol de 1953 participà com a delegat en el VIII Congrés de l'Associació Internacional dels Treballadors (AIT) que se celebrà a Puteaux (Illa de França, França). En 1958 respongué l'enquesta patrocinada per Le Monde Libertaire sobre el referèndum constitucional, que fou publicada el setembre d'aquell any sota el títol Les anarchistes et le référendum. Enquête du «Monde libertaire». A més dels citats periòdics, trobem articles seus en Le Libertaire, Le Monde Libertaire i Bulletin Intérior de la FAP. Luca Bregliano va morir en 1967 o 1968 a Marsella (Provença, Occitània).\nLuca Bregliano (1901-196?)\nPortada d'un llibre de Jean Souvenance\n- Jean Souvenance: El 6 d'octubre de 1903 neix a Antrain (Bretanya) l'escriptor, dramaturg, pacifista, lliurepensador i llibertari Serge Grégoire, més conegut com Jean Souvenance. De família modesta, va estudiar secundària a Saint-Brieuc. Va guanyar-se la vida com a cap d'oficina de la prefectura de Morbihan. Va col·laborar en nombroses publicacions anarquistes i anticlericals (Le Semeur, La Voix Libertaire, L'Idée Libre, L'Unique, Ce qu'il faut dire, Défense de l'homme). Com a militant pacifista va fundar, amb Léo Lambert, la Unió Internacional de les Joventuts Pacifistes; va ser membre del Comitè Director de la Lliga Internacional dels Combatents de la Pau; i, després de la II Guerra Mundial, va fundar el Partit Pacifista Internacionalista (PPI). Va obtenir un càrrec a Saint-Brieuc i s'hi va instal·lar, fent una gran amistat amb l'escriptor socialista Louis Guilloux. Va presidir la Libre Pensée de Côtes-du-Nord (Bretanya) fins a la seva mort. És autor de nombrosos llibres, fullets i peces teatrals, com ara Amour d'enfance (1926), Comment elles se donnent: quelques-unes parmi d’innombrables (1930), Alger (1931), Louis Grégoire, artiste-peintre (1872-1928) (1931), Réformé 100 pour 100: tragique histoire d’un ancien poli (1931), Le livre de l’adieu (1932), Anthologie des écrivains pacifistes (1933 i 1937, dos toms), Un Matricule? Non! Un homme (1934), Rammler, héros méconnu (1935), Jours sombres: tristes souvenirs de la vie militaire (1935), A travers l'Europe centrale: souvenirs et impressions de voyage (1936) (1938), Retour d’Italie fasciste (1938), Vengeance féminine: théâtre (1940), Frères inférieurs (1943), Lettres sur l’Islam (1944), Pour un Parti Pacifiste Internationaliste, PPI (1945), Médaillons: notes sur Espé de Metz (1870-1937) et L. Barbedette (1890-1942) (1945), Pour elle (1945), Ce qui fut (1946), Fraternité (1947), La muflerie en guerre (1948), Les hommes déculottés (1952), Rêves et combats (1961), entre altres. Jean Souvenance va morir el 25 de desembre de 1962 a Saint-Brieuc (Bretanya). Un grup de la Federació Anarquista francesa va prendre, en 2003, per nom «Jean Souvenance».\nAfusellament de Paulí Pallàs segons La Campana de Gràcia\n- Paulí Pallàs i Latorre: El 6 d'octubre de 1893 és afusellat a Barcelona (Catalunya) l'anarquista Paulí Pallàs i Latorre. Havia nascut l'1 de desembre de 1862 a Cambrils (Baix Camp, Catalunya) i era fill d'un picapedrer de Maella. Va tenir una infància molt dura i va aprendre l'ofici de caixista, convertint-se en un gran lector i un convençut anarquista. Va viatjar molt per França i Itàlia. A l'Argentina va conèixer Errico Malatesta amb qui va viatjar fins a la Patagònia. Va residir a Rosario, on va obtenir fama de culte i instruït; com a anarcocomunista va fer mítings a l'Argentina i se celebra molt el de l'1 de maig de 1890 a Rosario. Segons alguns historiadors, l'1 de maig de 1891 va llançar una bomba al teatre Alcántara de Rio de Janeiro (Brasil). Perseguit, va tornar a Barcelona, on va retrobar Malatesta que acabava d'arribar. Com no va trobar feina, va comprar una màquina de cosir i va fer feines per a una fàbrica tèxtil. En aquella època va pertànyer al grup anarquista barceloní «Benvenuto Salud», del qual formaven part Manuel Archs Solanelles i Pere Marbà. El 24 de setembre de 1893, dia de la Mercè, patrona de Barcelona (Catalunya) va llançar dues bombes Orsini al crit de «Visca l'anarquia!» als peus del cavall del capità general de Catalunya Arsenio Martínez de Campos y Antón quan aquest anava a passar revista a les tropes en una desfilada a la Gran Via cantonada amb el carrer Muntaner de la Ciutat Comtal en venjança per les execucions de quatre militants obrers a Jerez. Va causar la mort d'un guàrdia civil (Josep Tous) i diversos ferits, entre els quals el mateix capità general i tres generals. Amb la confusió dels fets van morir vuit persones més, uns trepitjats pels cavalls dels militars i altres com a conseqüència dels trets efectuats per membres de la guàrdia civil. Pallàs no va intentar fugir. Detingut, va ser jutjat per un tribunal militar el 29 de setembre d'aquell mateix any i pocs dies després, el 6 d'octubre, va ser afusellat al castell de Montjuïc (Barcelona); les seves últimes paraules van ser premonitòries: «La venjança serà terrible.» La seva acció vindicativa --l'«Atemptat de la Gran Via», com va ser anomenat-- va tenir molt de ressò i el Congrés Anarquista de Chicago d'aquell any va justificar la seva conducta. Va impressionar la gran enteresa amb la qual va suportar l'execució i els periòdics anarquistes de l'època (La Controversia, El Oprimido, La Revancha), es van fer ressò de la seva figura. Va justificar la seva acció contra Martínez de Campos en considerar que era una ofensa contra la humanitat nomenar-lo capità general de Catalunya. Una carta seva autobiogràfica escrita el 3 d'octubre de 1893 va ser publicada un dia després de la seva mort en el periòdic El País. Com a fet paradoxal es va donar la circumstància que després de l'execució de Pallàs, el cruel general Martínez Anido va protegir especialment sa família de Pallàs: va posar sa companya a fer feina de cuinera a ca seva i va protegir son fill durant tota sa vida, que va acabar sent un destacat militant del Sindicat Lliure. Com a protesta per l'execució de Pallàs, Santiago Salvador va llançar dues bombes al pati de butaques del Gran Teatre del Liceu, el 7 de novembre de 1893, començant així una llarga etapa anarcoterrorista a Barcelona.\nPaulí Pallàs i Latorre (1862-1893)\nCarranque de Ríos durant la promoció de la seva primera novel·la (1934)\n- Andrés Carranque de Ríos: El 6 d'octubre de 1936 mor a Madrid (Espanya) el periodista, escriptor i actor cinematogràfic anarquista Andrés Carranque de Ríos. Havia nascut el 25 d'abril de 1902 a Madrid (Espanya). Fou el fill major d'una família humil nombrosa d'origen manxec formada per 14 germans, dels quals només sobrevisqueren la meitat, que vivia a la zona del rastro madrileny. Son pare, Juan de Mata Carranque, era el porter de l'Escorxador Municipal de Madrid i sa mare, Custodia Ríos del Campo, cosia a casa per encàrrec. Gairebé no va anar a l'escola i quan tenia sis anys començà a vendre diaris pel carrer per ajudar sa família. Quan va fer els 13 anys entrà com a model a l'Escola de Belles Arts i poc després d'aprenent en una ebenisteria. En aquesta època fundà, amb Ramón J. Sender i altres, el grup anarquista «Spartacus». L'agost de 1917 participà activament en la vaga general revolucionària i en l'assalt de les botigues de queviures, fet pel qual va ser tancat a la presó Model de Moncloa, moment que aprofità per escriure poemes. En aquests anys viatjà freqüentment amb sa mare per pobles de la Manxa (Almagro, Daimiel, etc.). En 1918 abandonà la llar familiar i va fer de tot per tot --peó miner i envernissador a Bilbao, descarregador del moll a Santander, etc.-- i s'embarcà en un vaixell mercant fent-se passar per fogoner, però quan va ser descobert fou abandonat a Anvers (Flandes), on va fer d'estibador portuari. Fent de rodamón per París (França) va ser empresonat i en 1920 retornà a la Península. Després d'un temps per Sant Sebastià passant misèries, regressà a Madrid. Arran de l'assassinat del president del Consell de Ministres espanyol Eduardo Dato Iradier, el 8 de març de 1921 a Madrid, a mans d'un escamot anarquista, imprimí i repartí un manifest subversiu on justificava la seva «execució» i feia una crida a la lluita armada; per aquest fet hagué de fugir i va ser detingut a Fuengirola per la Guàrdia Civil --mentre es banyava nu a la platja-- i empresonat a Màlaga i després a la presó Model de Madrid mig any, mesos que dedicà a la lectura. Un cop en llibertat provisional, entre 1922 i 1923 visqué a París, on treballà d'envernissador amb el suport d'amics anarquistes. A la capital francesa començà a interessar-se per la literatura (François Villon, Paul Verlaine, etc.), freqüentant biblioteques i museus. De bell nou a Madrid, intentà viure de les lletres, publicant un llibre de poemes misticoàcrates, Nómada (1923), editat pel ouataire anarquista Miguel Pérez Ferrero i del qual només es van vendre cinc exemplars. Entre 1923 i 1924, en plena dictadura de Primo de Rivera, va fer el servei militar, primer en Artilleria i després a les oficines del Govern Militar, experiència que li resultà força dura. Després va fer un munt de feinetes a Madrid i a diversos pobles castellans (paleta, rajoler, venedor ambulant de navalles i tabac, fent subscripcions de revistes «porta a porta», lector d'auques ambulant, mànager de boxa del seu germà Juan de Mata, model de nus a l'Escola de Belles Arts, etc.). En aquesta època conegué Eugenia Castañer (Ena o Enina), dona liberal i amb fort caràcter que esdevingué sa companya. Després s'introduí en el món del cinema, mut aleshores, de la mà de la penya de cineastes «Los Caimanes» i arribà a ser un actor de cert renom, protagonitzant en 1927 la surrealista i futurista Al Hollywood madrileño, amb Estanislao María de Aguirre, guió de Pío Baroja i dirigida per Nemesio M. Sobrevila --actualment desapareguda. En 1928 participà en la pel·lícula Zalacaín el aventurero, dirigida per Francisco Camacho, oportunitat que aprofità per conèixer personalment Baroja. En 1929 treballà en la pel·lícula La del Soto del Parral, de León Artola, i en El héroe de Cascorro, d'Emilio Bautista. Entre 1930 i 1931 visqué novament a París amb l'objectiu d'obrir-se a noves perspectives com a actor de doblatge en el cinema sonor als estudis de Joinville de la Paramount, coneixent l'escriptor Jean Cassou i fent amistat amb el poeta surrealista René Crevel. Decebut per la manca de contractes cinematogràfics, es lliurà a la literatura, passant privacions de tota casta --es diu que es guanyava la vida com a gigoló a Madrid i Barcelona. En 1934 l'editorial Espasa li va fer un contracte i li publicà la seva primera novel·la, Uno, prologada per Pío Baroja --que el va nomenà «golfante», qualificatiu que no va agradar al prologat--, que havia escrit dos anys abans sota la influència dels escriptors russos (Dostoievski, Krupin, Andreiev, Gladkov, Gogol, Txékhov, etc.) i que va ser traduïda al rus immediatament. En 1935 viatjà a París amb la delegació espanyola al I Congrés Internacional per a la Defensa de la Cultura com a corresponsal del periòdic Heraldo de Madrid. Aquest mateix any publicà la seva segona novel·la, La vida difícil, i l'any següent Cinematógrafo, crítica esteticosocial novel·lada amb fortes influències dostoievskianes. La seva obra, de clars tons barojians, és marcadament antiretòrica i realista, dirigida i protagonitzada per a les classes menys afavorides (obrers, presos, anarquistes, nihilistes, etc.) i força revolucionària i crítica. A més de les tres novel·les citades publicà contes i relats breus: Un astrónomo (1924), En invierno (1933), En la cárcel (1933), El método (1933), Los primeros pasos (1933), De la vida del señor Etcétera (1933), Los trabajadores (1933), Gente joven (1934), De tres a cinco de la madrugada (1934), El señor director (1935), Y el sol sale (1935), etc. Publicà (articles, contes, poemes, etc.) en nombroses publicacions periòdiques, com Ahora, Bidasoa, Ciudad, España, Estampa, Heraldo de Madrid, Línea, Nuevo Mundo, La Pantalla, Tensor, ¡¡Tierra!!, La Voz, etc. Ándres Carranque de Ríos va morir el 6 d'octubre de 1936 a Madrid (Espanya) a conseqüència d'un càncer d'estómac. Pòstumament, en 1998, es publicaren les seves obres completes editades per José Luis Fortea. En 2006 Asís Lazcano publicà La sombra del anarquista, biografia novel·lada de l'escriptor.\n- Luis Castillejo Villar: El 6 d'octubre de 1936 es afusellat davant els murs de la fortalesa militar del Monte Hacho (Ceuta, Nord d'Àfrica) el destacant militant anarcosindicalista Luis Castillejo Villar. Electricista de professió, treballava per a una empresa d'enllumenat. Durant els anys vint fou un dels militant més importants de la Confederació Nacional del Treball (CNT) de Ceuta i amb la caiguda de la dictadura de Primo de Rivera i la consegüent reorganització del moviment anarcosindicalista la seva figura sobresortí especialment. Durant els anys de la II República espanyola es distinguí com a orador en mítings i fou detingut en diverses ocasions durant reivindicacions obreres. El juny de 1935 fou un dels organitzadors del Partit Sindicalista, fundat per Ángel Pestaña l'abril de 1933, i del qual fou president. Fou un dels principals organitzadors dels actes del Primer de Maig de 1936. El 17 de juliol de 1936, en les primeres hores de l'aixecament, fou detingut pels insurgents feixistes. Les autoritats militars muntaren un macrojudici amb cinquanta militants ceutins (anarcosindicalistes, socialistes i uns pocs comunistes), entre els quals posaren de relleu Castillejo com a cap de turc, i tots sota l'acusació d'«adhesió a la rebel·lió». El macrojudici es dividí en quatre consells de guerra (16, 17 i 19 de setembre i 3 de novembre de 1936) a la Caserna de Sanitat del Rebellin i com a resultat van ser afusellades 26 persones i la resta foren condemnades a llargues penes de presó.\n- Alphonse Tricheux: El 6 d'octubre de 1957 mor a Tolosa (Llenguadoc, Occitània) el militant anarquista, anarcosindicalista i antimilitarista Alphonse Tricheux. Havia nascut el 22 de gener de 1880 a Lesinhan de las Corbièras (Llenguadoc, Occitània). Obrer del metall, fou sindicalista com son pare i va militar amb sos dos fills, Eugène i Marius, i Alexandre Mirande, V. Nan, Teulé, Membrado, Chartris, Bodomini, Vlado, Georges Adam i altres, en el grup anarquista «Bien-Être et Liberté» de la Unió Anarquista de Tolosa. Després de la mort del militant anarquista i guerriller búlgar Dimitar Balkhov (Gaidarov), el 20 de febrer de 1932, Tricheux adoptà son fill, Georges Balkhov, que restà com a un membre més de sa família. En 1925 esdevingué un dels responsables de la Federació Anarquista del Midi i entre el 15 i el 16 d'agost d'aquell any representà els obrers tolosans en el Congrés de la Federació Revolucionària del Llenguadoc, amb Jean Artigolle, René Ghislain, Montgon, Respaut, Marcel Raynaud, Darguy i Bertrand. L'abril de 1926 fou condemnat a vuit mesos de presó per un delicte de premsa («provocació de militars a la desobediència»). Després es va adherir a la Confederació General del Treball Sindicalista Revolucionària (CGTSR), de Pierre Besnard, i milità en la Unió Anarquista Comunista Revolucionària (UACR), i organitzarà l'octubre de 1931 un congrés a Tolosa. Com a pacifista estava afiliat a la «Lliga internacional dels combatents de la pau». El juliol de 1936, amb sa companya Paule Tricheux i sa filla Noëla, marxà a l'Espanya revolucionària i prengué part en les col·lectivitzacions llibertàries, especialment a Puigcerdà. Paule hi participà en la creació del «Grup d'acció cultural i d'educació de dones llibertàries», del qual va ser la responsable de propaganda, i que a causa dels esdeveniments es transformà en centre d'acollida i de solidaritat del Comitè Pro Refugiats de Puigcerdà per als asilats que fugiren de Màlaga. El 27 d'abril de 1937 el govern català, obeint els estalinistes, posaren terme a les col·lectivitzacions a Puigcerdà, com ho feren una setmana més tard a Barcelona. Els guàrdies d'assalt mataren nombrosos anarquistes, com ara Antonio Martín, i els militants francesos foren expulsats o empresonats, com Alphonse Tricheux, qui fou acusat calumniosament de robatori. Alliberat, es reincorporà a la seva petita granja a Tolosa, la qual serví durant la guerra de lloc de trobada discret pels anarquistes, els quals hi organitzaren el 19 de juliol de 1943 un congrés clandestí, amb Étienne Guillemeau, René i Marcelle Clavé, Charles i Maurice Laisant, Volace, André Arru i Noël, entre d'altres. Després de la guerra i fins a la seva mort milità en el grup de Tolosa de la Federació Anarquista (FA).\n- Gaetano Trigari: El 6 d'octubre de 1957 mor a Bolonya (Emília-Romanya, Itàlia) l'anarquista Gaetano Trigari. Havia nascut el 10 d'octubre de 1895 a Granarolo dell'Emilia (Emília-Romanya, Itàlia). Sos pares es deien Agostino Trigari i Rita Brogli. Es guanyava la vida fent de ferrer. Antimilitarista convençut, en 1914 aconseguí ser declarat exempt per fer el servei militar per «malaltia mental», però fou internat en un hospital psiquiàtric a Bolonya. En 1921 s'exilià clandestinament a França i posteriorment a Luxemburg i a Suïssa. L'estiu de 1936 marxà com a voluntari a la guerra d'Espanya i lluità com a milicià en l'anarquista «Columna Roja i Negra» al front d'Aragó. L'abril de 1937 va ser ferit a la cama esquerra durant els combats a Osca. L'octubre de 1938 retornà a França i fou internat als camps d'Argelers, Gurs i Vernet. El gener de 1941 creuà clandestinament la frontera italiana i el 10 de març va ser detingut a Bolonya. Jutjat, el 15 d'abril de 1941 va ser condemnat a tres anys de confinament a l'illa de Ventotene. L'agost de 1943 va ser alliberat i, encara que sota vigilància, establí contacte amb la Resistència, però el 19 de setembre d'aquell any fou novament detingut per activitats antifeixistes. Tancat a la presó de San Giovanni in Monte de Bolonya, el 28 de febrer de 1944 va se deportat pels nazis al camp de concentració de Dachau (Baviera, Alemanya) i després traslladat al de Mauthausen (Alta Àustria, Àustria). Després de l'alliberament del camp el 5 de maig de 1945, pogué retornar a Itàlia. Després de la II Guerra Mundial, fou reconegut com a partisà des del novembre de 1943.\nNecrològica de Sylvain Wisner apareguda en el periòdic tolosà Espoir del 16 d'octubre de 1966\n- Sylvain Wisner: El 6 d'octubre de 1966 mor a Ieras (Provença, Occitània) l'escriptor anarquista Sylvain Wisner. Havia nascut cap el 1900 a Romania. Perseguit per la seva lluita contra el govern d'Ion Antonescu i la monarquia de Carles II de Romania, hagué de fugir del país i a començament dels anys trenta es refugià a l'Estat espanyol. D'antuvi s'instal·là a València (País Valencià) i posteriorment a Barcelona (Catalunya). Arran del cop militar feixista de juliol de 1936, s'enrolà com a milicià en una columna de la Confederació Nacional del Treball (CNT) i participà en diversos combats, especialment a Siétamo (Osca, Aragó, Espanya). En 1939, amb el triomf franquista, passà a França i en 1941 va ser deportat a Algèria. En 1948 publicà l'assaig L'Algérie dans l'impasse. Démission de la France, on denuncià les malifetes del colonialisme francès. Quan la guerra d'Algèria, va ser repatriat a França. Ja gran i malalt, es va retirar a la llar d'avis Beau Séjour d'Ieras, on morí poc mesos després.\nSylvain Wisner (c.1900-1966)\nNecrològica de Francisco Ayora Cortés apareguda en el periòdic tolosà Espoir del 7 de desembre de 1980\n- Francisco Ayora Cortés: El 6 d'octubre de 1980 mor a Marsella (Provença, Occitània) l'anarcosindicalista Francisco Ayora Cortés. Havia nascut cap el 1908 a Jarque de la Val (Terol, Aragó, Espanya). En 1939, amb el triomf franquista, passà a França i s'enrolà en una Companyia de Treballadors Estrangers (CTE). Des de l'Ocupació formà part de la Confederació Nacional del Treball (CNT), reorganitzada clandestinament a la Provença, i després de l'Alliberament milità en la Federació Local de la CNT del barri marsellès de Saint-Henri des de la seva constitució.\n[23/09] Creació de la CGT - «La Razón Obrera» - «Les Feuilles Rouges» - Manifest del PLM - Conferència de Goldman - Rotonda Occhipinti - Kupka - Couté - Seguí - Pardo - Ródenas - García Jiménez - Andrés Crespo - Navarro Litago - Reznikov - Nabruzzi - Gallo - Saleta - Puente Martín - Lévano - Martínez Caracoche - Casinos - Anguera - Faas-Hardegger - Sanchís - Ferrer García - Bossu - Pérez Ruano - Kühnis - Fontanillas\n[22/09] Assemblea FAEM - Homenatge Bakunin - Kotoku - Bartling - Bénard - Respaut - Damiano - Jiménez Rodríguez - Viola - Prévôtel - Górski - Vázquez Gómez - Torres Tribó - Tortosa - Milla - Álvarez Ferreras - Durou - Navarro\n[21/09] Cler - Soubert - Frick - Salsedo - Clech - Falco - Vagliasindi - Giusti - Santandrea - Pérez Merino - Costantini - Gómez Pérez - Txernyi - Galé - Lion - Castagna - Lucarini - Lébédeff - García Gallo\n[20/09] «The Rebel» - «Pensée et Action» - Prodi - Bonneff - Cianci - Martínez González - Arrieta - Parisotto - Benayas - Berenguer - Matos - Tato - Juanel - Solé - Boticario\n[19/09] «Le Forçat du Travail» - «Solidaridad Proletaria» - Prevosto - Campuzano - Bortolotti - Salcedo - Gil - Sansom - Martín Luengo - Oerter - Ballester - Naveira - Chazoff - Helios Gómez - Rocker - Vilalta - Aragüés - Castillo - Roig\n[18/09] Míting dels Antipatriotes - «L'Émancipateur» - Fets de Cullera - «Socialismo y Libertad» - Piccinini - Del Papa - Roussenq - Malaguti - Gasperini - Campos - Berthier - Iacoponi - Ferrua - Lewin - «Chimeno» - Passeri - Torrents - Volin - Luppi - Gamero - Weiland - Ocaña\n[17/09] Conferència de Londres - «Demolitore» - Codoñés - Montesano - Nadaud - González Vera - Diolaiti - Tirado - Revaud - Sanz Prad - Alcubierre - Fuochi - Alorda - Mystag - Suárez Luque - Rashev - Lucetti\n[16/09] «El Derecho a la Vida» - Detenció Michel - «L'Aurora» - Solidaritat amb els vaguistes de Piombino i d'Elba - Bomba a Wall Street - Afer Amakasu - Concert de De André - Perrier - Flores Magón - Campos Lima - Bottero - Davidson - Gambon - Pisacane - Catineau - Montels - Ito - Osugi - Barberà - Giroud - Fornasari - Sales - Santandrea\n[15/09] «Le Fanal» - «The Clarion» - «Antología ácrata española» - «Iztok» - Verdaguer - Cherkezishvili - Merlino - García Giner - Guidi - Álvarez Fernández - Rasi - Angeloni - Gordo - González Gil - Sinca - Marcos - O'Neill - Vasco - Chevet - Persici - García Gómez - Vurchio\n[14/09] Commemoració de Ceccarelli - Xerrada sobre la Revolució espanyola - Xerrades de Souchy - Del Guasta - Stefanini - Muñoz Díaz - Pereda - Balkhov - Peyraut - Rozental - Esteve - Ball - Fernández Seco - Vairoleto - Palla - Cortés García\n[13/09] «El Productor» - Regad - Ribeiro - Jordán - Moro - Juan Riquer - Correas - Domènech - Martí - Malon - Gellner - Ardouin - Jeanneret - Converti - Álvarez Fernández - Bianconi - Perruchon - Rafanelli - Nicolazzi\n[12/09] «La Mère Peinard» - Eudes - Vannucci - González Pardo - Botelho - Deza - Brumana - Guadagnini - Girolimetti - Lusvardi - Pittalunga - Pérez Tomás - Ballester - Giménez Poma - Parenti - Samaja - Alandí - González Campoy - Carratalà - Mioli - Peiró - Jover - Blanco - Prat Coll\n[11/09] Baldin - Vieira - Barberà - Cifre - Lara - Palerm - Koven - Millán Calvo - Molina - Ducauroy - Quental - Mascii - Fernández Egea - Ferrer Farriol - Colina - Sánchez Fuster - Bassave\n[10/09] «L'Idée Ouvrière» - «El Revolucionario» - «Línea de Fuego» - AMRE - Comellas - Ragazzini - Errandonea - Nobiling - Penina - Iturralde - Sárraga - García - Arnau - Martínez López - López - Maiami\n[09/09] «El Rebelde» - Letellier - Hébert - D'Avray - Antolín - Casals - Pérez Cortázar - Firmo - Catalán - Quinteros - Salis - Navarro Casas - Català Tineo - Masalias - Lohstöter\n[08/09] «El Obrero» - «La Voce Anarchica» - Davidon - Devilers - Caserio - Ardouin - Ricros - Temblador - Puzo - Dubois - Bonazzi - David-Néel – Vilardaga - Granell - Louzon - Vigna - Reif\n[07/09] I Col·loqui Internacional d'Educació Llibertària - Méreaux - Cabruja - Neves - Ocaña - Bour - Filippi - Malicet - García Viñas - Domeque - Ballester - Prat - Martínez González - Claramunt\n[06/09] Cavalazzi - Durand - Pérez Feliu - Arru - Milla - Marfil - López Fidalgo - Senra - Romera - Descaves - Prevosto - Frot\n[05/09] «Federación de Trabajadores» - Assassinat de Bravo Portillo - Scajola - Cavallazzi - Neri - Samitier - Radigales - Cage - Borrell - Primert - Comellas - Corominas - Puig Elías - Pernette - Gómez - Hiraldo\n[04/09] «La Révolution Cosmopolite» - Atemptat Portas - Brocher - Delaw - Chauvin - Gauzy - Simonetti - Daura - Zamora - Illich - Duria - Pou - Tortosa - Ottesen-Jensen - Simenon - Cerrito - Matteucci


Els apicultors, preocupats per la vespa asiàtica\n11 abril 2021 16:10\nVidal i Esteva durant la reunió mantinguda divendres passat.\nL'Associació Balear d'Apicultors ha traslladat aquest divendres la seva preocupació per la Vespa velutina al conseller de Medi Ambient, Agricultura i Pesca, Vicenç Vidal.\nUna de les principals preocupacions actuals que ha transmès el president de l'associació, Bernat Esteva, és fer front a aquesta vespa carnissera asiàtica, probablement el cas més considerable d'espècie invasora que ha afectat Mallorca.\nAquest insecte es va detectar a l'illa a principi d'octubre i se'n va capturar un niu situat a la vall de Sóller. Per a les persones no és més agressiva ni més perillosa que les vespes autòctones, però representa un problema per a l'apicultura, ja que les abelles són part fonamental de la seva dieta, ha informat la Conselleria.\nAquesta trobada ha coincidit amb la setmana en la qual se celebra la Fira de la Mel, en la qual la Conselleria de Medi ambient, Agricultura i Pesca estarà present, juntament amb la Universitat de les Illes Balears (UIB) per informar sobre la vespa carnissera asiàtica.\nA les Balears l'apicultura és un sector en creixement, ja que el cens d'explotacions ha augmentat en els últims cinc anys i ha passat de 432 explotacions el 2010 a 566 el 2015. La mateixa situació s'ha produït amb els ruscs, que en el mateix període han passat de 9.546 a 10.584, encara que engany la xifra ha disminuït lleugerament respecte de l'any passat, en el qual se'n van comptabilitzar 10.691.\nMallorca és l'illa amb el nombre més elevat d'explotacions d'abelles, amb 294. A continuació se situa Menorca, amb 135; Eivissa, amb 115, i Formentera, amb 22. La Conselleria de Medi ambient, Agricultura i Pesca treballa des de diferents àmbits per donar suport al sector, mantenint les ajudes del Govern, en el marc del Pla nacional d'apicultura, que representen uns 40.000 euros anuals. Es tracta de subvencions cofinançades per la Comunitat Autònoma (25%), el Ministeri d'Agricultura, Alimentació i Medi ambient (25%) i el Fons Europeu de Garantia Agrària i Pesquera de les Balears (50%).\nPer .A l´apicultor, fa mes de 5 anys\nNo sabia que fos obligació llegir-se tots els comentaris, abans d´escriure la pròpia opinió. Pren nota..\nNo crec que valgui massa la pena, prestar massa atenció a cap comentari de diari, inclosos els meus. En canvi ser un poc amable i educat, no fa mal a ningú. Bones tardes.\nPer apicultor, fa mes de 5 anys\na I doncs:\nCrec que ho he deixat molt clar en el meu comentari els danys que causa a la biodiversitat per la pol·linització de les nostres abelles, presti més atenció.\nI no és poc mal, senyor apicultor. en compte que la major part de la polinització de les plantes i arbres, és duita a terme per les abelles.\nLa vespa asiàtica mossega i pica, però no fa més dany que un "avispó" i potser una mica més que una vespa comuna, és un insecte molt agressiu amb les abelles i altres insectes.\nL'autèntica amenaça d'aquest insecte resideix en la seva capacitat d'expansió i en el dany que pot causar a l'apicultura, una amenaça que es veu reforçada pels danys que aquest insecte pot causar a la biodiversitat, a causa de l'important paper que juguen les abelles en la pol·linització de les flors.


Xarxes Socials i relació laboral: del reclutament 2.0 a l'acomiadament procedent - Foment del Treball\nXarxes Socials i relació laboral: del reclutament 2.0 a l’acomiadament procedent\nSessió el cicle de Debats Laborals de Foment dedicada a la relació de l’impacte dels social media en les relacions laborals. Amb el suport de Manpower i Uría Menéndez\n“Hi ha un consens extès en considerar la contractació 2.0 un procediment força eficaç en la selecció de personal”, segons ha afirmat Juan Reyes, advocat i soci a Uría Menéndez. El cert és que les xarxes socials són mitjà de intercomunicació no només personal ni molt menys privat que compta per milers de milions els seus usaris arreu del planeta i que, òbviament, adquireixent una rellevància notable també en les relacions laborals. Per això, com ha subratllat el secretari geneal de Foment, Joan Pujol, la patronal catalana ha dedicat aquest dimecres una sessió del seu cicle de Debats Laborals a la influència i el paper de les xarxes socials en la relació laboral en tots els seus estadis: l’inici, al desenvolupament de la feina i l’extinció de la relació. Foment, per oferir aquestes sessions,compta amb el suport de Manpower i d’Uría Menéndez.\nCertament, no existeix una regulació específica sobre l’ús de les xarxes en l’àmbit laboral, tot i que la majoria d’empreses ja consulten els perfils digitals dels candidats en els processos de selecció. I més enllà, és inqüestionable l’impacte de les xarxes socials no només en l’accés sinó en el desenvolupament d’un lloc de treball. Per això, Juan Reyes i Inés Ríos, d’Uría Menéndez, han exposat un conjunt de sentències que ja s’han donat a Espanya sobre acomiadaments en què estan relacinades les xarxes socials i han analitzat per què dictaminaven que l’acomiadament era procedent o improcedent segons el cas.\nLa jornada l’ha clos Sara Pose, Magistrada de la Sala del Social del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya, que ha realitzat una anàlisi de l’evolució i l’estat actual de la jurisprudència relativa al control per part de l’empresari en l’ús dels mitjans informàtics a disposició dels treballadors. Pose ha assenyalat que les relacions laborals es basen en un intercanvi de salari per treball, en el qual el treballador se sotmet al control i direcció per part de l’empresa que emana de l’article 38 de la Constitució Espanyola, de manera que, les empreses poden controlar la forma en què es desenvolupa l’activitat, encara que aquest no és un poder absolut, ja que el treballador posa a disposició de l’empresa la seva feina i no perd els drets fonamentals, com el de la intimitat. Per tant, cal saber quins són els límits de control en la prestació laboral així, com el dels mitjans que l’empresa posa a disposició del treballador (telèfons, ordinadors, Tablet, etc).\nCom ha explicat la magistrada, en matèria d’enregistraments i vídeo-vigilància, abans de la Sentència del Tribunal Constitucional 29/2013 existia una doctrina pacífica que establia que els enregistraments als treballadors en el seu lloc de treball per les càmeres de seguretat podien servir com a prova davant un acomiadament disciplinari sempre que complissin els requisits de Judici d’idoneïtat, Judici de necessitat, i Judici de proporcionalitat. No obstant això, Pose ha explicat que la situació canvia amb una nova doctrina del Tribunal Constitucional amb la Sentència 29/2013, la qual introdueix com a aspecte innovador l’incompliment de determinats preceptes de la Llei Orgànica de Protecció de Dades.\nEl Cicle de Debats Laborals és un espai de referència per compartir, intercanviar informació, coneixement i experiències en l’àmbit de les relacions laborals. El format d’aquest cicle de Debats Laborals és de tres jornades anuals dirigides a Socis Individuals i Col•lectius de Foment del Treball, Directors de Recursos Humans, Administració Pública i Acadèmics. La temàtica de cada jornada ve determinada segons l’actualitat.\nCreat el 2005 amb l’objectiu de convertir-se en un espai d’anàlisi de la realitat laboral que més afecta les empreses, a dia d’avui el cicle de Debats Laborals s’ha posicionat en el centre del debat jurídic-laboral de Catalunya on experts en la matèria, professionals i empreses comparteixen la seva visió i coneixement. Els Debats Laborals promouen l’anàlisi i el debat sobre la realitat laboral que més afecta a l’empresa i afavoreix l’intercanvi de bones pràctiques.


El PSPV-PSOE proposa ampliar els supòsits per a practicar el test d’ADN fetal a les embarassades als hospitals públics – Infodiari\nLa portaveu socialista de Sanitat en Les Corts, Carmen Martínez, presenta una PNL per a ampliar els casos coberts per aquest protocol que suposa “una alternativa sense risc a l’amniocentesi”\nValència, 26 de gener de 2020.- El PSPV-PSOE ha presentat una Proposició No de Llei (PNL) perquè la sanitat pública valenciana amplie els supòsits per a practicar el test d’ADN fetal en dones embarassades, ja que la prova és “poc invasiva” i suposa “una alternativa sense risc a l’amniocentesi”. Així ho ha assegurat la portaveu socialista de Sanitat en Les Corts, Carmen Martínez, qui ha apuntat que és “fonamental” que s’amplien els casos coberts per aquest protocol als hospitals públics de la Comunitat “per a disminuir el risc de les mares gestants”.\nAixí, la PNL té com a objectiu que el test no invasiu de garbellat d’ADN fetal “s’estenga” i “arribe a més famílies amb el risc que els seus bebés patisquen una malaltia cromosòmica”, ha apuntat la portaveu socialista, qui ha recordat que aquesta prova “es practica només en casos molt concrets en els quals el càlcul de risc és alt” i, a més, el seu elevat cost “fa inaccessible aquesta prova per a gran part de la població”.\n“Des de l’any passat, aquesta prova està inclosa en el nostre sistema públic sanitari”, alguna cosa que Martínez qualifica de “molt positiu”, ja que “l’amniocentesi suposa una intervenció invasiva amb un grau de risc per al fetus i per al satisfactori desenvolupament de la gestació”. No obstant això, la portaveu socialista considera que el Consell “ha de fer un pas més“ i “posar a la disposició de tota la població valenciana els avanços científics”. “L’arribada dels socialistes al Consell va suposar retornar la universalització de la sanitat pública a la Comunitat Valenciana, i ara, a mesura que van sorgint avanços en la medicina, hem de continuar fent passos per a garantir la igualtat d’accés a tots els valencians i valencianes”, ha conclòs la diputada socialista.\nLa entrada El PSPV-PSOE proposa ampliar els supòsits per a practicar el test d’ADN fetal a les embarassades als hospitals públics se publicó primero en pspvpsoe.


Duran demana sense èxit a Rajoy una alternativa al pla sobiranista\nEl cap de l'Executiu defensa la unitat d'Espanya i descriu una Catalunya plural\nEl Govern tampoc veu marge per als 23 punts oferts per Mas per negociar\nDimecres, 25/02/2015 - 18:58\nEn un debat de guant blanc entre el líder de CiU al Congrés i el president del Govern espanyol, es va constatar que les posicions respecte al debat sobiranista es mantenen enquistades. Josep Antoni Duran Lleida va fer el que pot haver sigut un últim intent: va proposar a Mariano Rajoy que ja que es nega a acceptar la modificació de l'statu quo de Catalunya, formuli una proposta alternativa. Únicament va obtenir a canvi disposició genèrica al diàleg amb una línia vermella: la unitat d'Espanya.\nDuran va plantejar un debat sense acritud basat no en el debat secessionista sinó en les polítiques de recuperació econòmica i d'igualtat social. I va aconseguir de Rajoy una resposta igualment cordial i dialogant, des de la discrepància.\nEn el tema del contenciós català, com en innombrables debats anteriors i en sessions de control al Govern, la resposta del líder del PP va ser la mateixa: «No compti amb mi per parlar de la unitat d'Espanya ni de la sobirania nacional ni de la igualtat de drets entre espanyols ni de drets fonamentals, per a tota la resta, sí».\nEL LÍDER D'UNIÓ I LA INDEPENDÈNCIA / Rajoy va reivindicar la pluralitat de Catalunya i va suggerir que Duran manté posicions diferents de les de l'independentisme. De fet, el líder d'Unió en la seva intervenció inicial ja va apuntar que la seva no és una posició secessionista, però que s'ha de donar una sortida al contenciós.\nI davant aquesta primera resposta, va aparèixer el retret del dirigent nacionalista: «Diu del que no vol parlar, però parli d'alguna cosa». I li va recordar que des de l'entrevista que va mantenir a finals del mes de juliol amb el president Artur Mas a la Moncloa, encara no ha respost els 23 punts de qüestions sectorials que el líder de CiU li va plantejar al cap de l'Executiu. «Han passat els mesos i aquí no hi ha gens de diàleg». En aquest sentit li va retreure que actuï amb una certa «negligència».\nPerò tampoc en això va tenir sort. Rajoy es va limitar a afirmar que està disposat a parlar però el va avisar que «el marge no és gaire gran, és petit».\nDuran, sempre en un to constructiu, va advertir al president del Govern central contra la resposta només jurídica que ha donat a l'envit sobiranista, en relació amb els recursos que ha presentat el Govern contra la declaració de sobirania que va aprovar el Parlament o en relació amb la llei de consultes i al procés participatiu del 9 de novembre. «És que a cop de recursos ens trobarem que Catalunya declararà la independència i a vostè no se li acudeix res més que recórrer-la davant els tribunals», va lamentar.\nSobre aquest tema, Duran va reclamar al Govern que retiri les querelles presentades contra Mas, la vicepresidenta, Joana Ortega, i la consellera d'Ensenyament, Irene Rigau.\nCOMPLIR LA LLEI / Tampoc en això el dirigent nacionalista va obtenir cap via d'acostament. Rajoy va ser ferm. Va admetre que la naturalesa del conflicte és política però que hi ha un problema més gran i és «que la llei es compleix perquè si alguna obligació tenim els que assumim responsabilitats és vetllar pel compliment de la llei». I va deixar clar que el Parlament no pot decidir sobre qüestions que afecten tot Espanya. «Tenen dret a plantejar una reforma de l'statu quo però no tenen dret a fer-ho de forma diferent del que marca la llei».\nDuran va tornar a denunciar la laminació de competències autonòmiques i va obtenir com a resposta el Fons de Liquiditat Autonòmic (FLA) i el pagament a proveïdors. I sobre la recentralització, Rajoy va dir que és «opinable» però que hi havia una prioritat: la crisi. I va justificar que no s'hagi reformat el sistema de finançament perquè la pèrdua de 70.000 milions d'ingressos a causa de la crisi ho feia impossible.\nTemes: Josep Antoni Duran Lleida Independència de Catalunya Mariano Rajoy Debat Estat de la Nació CiU


Espècies de nàiades - CreatiBio Espècies de nàiades - CreatiBio\nA Catalunya podem trobar cinc espècies de nàiades, també anomenades petxines de riu: la nàiade auriculada (Margaritifera auriculària), que és la més gran de totes i la més amenaçada; Potomida littoralis; Unio mancus (que hi ha científics que en separen exemplars en altres espècies); Unio ravoisieri; i Anodonta anatina.\nLes principals diferències entre les cinc espècies de nàiades són morfològiques. Tal i com es veu a la il·lustració la coloració de les espècies varia del negre de la nàiade auriculada al marronós/verdós d’Unio ravoisieri o Potomida littoralis. La mida també és un tret distintiu de cada espècie: la nàiade auriculada, com hem dit, és la més gran de totes, arribant als 18 centímetres de llarg; molt propera a ella hi ha Anodonta anatina, que pot arribar als 17 cm; pel que fa a Unio mancus, pot arribar als 11-12 cm (molt semblant a Unio ravoisieri); i Potomida littoralis és la més petita, tenint una mida d’entre 6 i 8 cm. Totes elles tenen la petxina més o menys allargada, amb l’excepció de Potomida littoralis, que és més arrodonida. Altres característiques com l’alimentació o el cicle vital són iguals en totes elles.\nL’estatus de conservació és dolent en quatre de les cinc espècies, sent la nàiade auriculada la més amenaçada de totes. Actualment només es troba al riu Ebre i les seves poblacions, actualment, són molt reduïdes degut a diversos factors, principalment l’entrada d’espècies invasores, l’alteració dels rius i la desaparició dels peixos que parasiten. Aquests fenòmens també afecten a les altres espècies de nàiades, motiu pel qual són objecte de diversos projectes de conservació de les seves poblacions i els seus hàbitats (rius Ebre, Ter, Llobregat o estany de Banyoles, entre d’altres, depenent de les espècies).\nL’espècie que no es troba en una situació tant dolenta és Anodonta anatina, gràcies a la seva capacitat de parasitar més espècies de peixos que les altres. D’aquesta manera, no es veu tant afectada per la disminució dels seus hostes.


Com arribar al final del dia amb salut, amb la Dra. Teresa Guardiola\n150 persones van assistir a aquest acte que es va celebrar al centre cívic\nLa sala auditori del centre cívic de Campdevànol va acollir la conferència de la doctora Mª Teresa Guardiola junt amb Xevi Verdaguer. Un gran nombre de persones van assistir a aquesta conferència que portava per títol “Com arribar al final del dia amb salut”. La doctora Guardiola és una de les més mediàtiques i capdavanteres en matèria d’alimentació, nutrició i salut.\n150 persones van poder escoltar a Mª Teresa Guardiola qui va explicar diferents formes per poder gaudir d’una vida més saludable amb clars exemples com poden ser l’utilització de les fruites. Els assistents van aprofitar aquesta conferència com a guia útil pel dia a dia.\nRecursos antiestrès, amb Xevi Verdaguer (Part 2)\nEns visitarà el fisioterapeuta i psiconeuroimmunòleg Xevi Verdaguer, que ens explicarà com, amb petits canvis d’alimentació i hàbits, podem reduir l’estrès d’una manera significativa. Aprendrem a elaborar fàcilment unes ulleres antiestrès.