Espanya - L'Enciclopèdia, la wikipedia lliure en valencià\nPer a atres usos d'este terme vore Espanyol (desambiguació).\nLema: Plus Ultra (llatí: ‘Més allà')\nhimne nacional: Marcha Real o Granadera\n• Coordenades Madrit\nciutat més poblada Madrit\nIdioma oficial Espanyol / Castellà2\n• Vore l'artícul Guerra de Successió\nFronteres Lloc 51º\n• Densitat Lloc 27º\n• PIB per càpita Lloc 10º\nUS$ 1.704.534 mill.\n• PIB per càpita Lloc 11º\nUS$ 1.351.608 mill.\nIDH (2005) 0,949 (13º) – Alt\nMoneda Euro3 (€, EUR)\nGentilici Espanyol, -a\n• en estiu CET (UTC+1)4\nPrefix telefònic +34\nPrefix radiofònic AMA-AOZ, EAA-EHZ\nSigles país per a avions EC\nSigles país per a automòvils E\nCòdic ISO 724 / ESP / ES (Península)\nEA (Ceuta i Melilla)5\nIC (Illes Canàries)5\nMembre de: Plantilla:EU, OTAN, ONU, OCDE, OSCE, UL, CIN, OEI, ABINIA, UEO, AED, BERD, COE\n1 En les atres llengües cooficials és:\n*valencià: Regne d'Espanya\n*català: Regne d'Espanya\n*gallec: Reino de España\n*vasc: Espainiako Erresuma\n*aranés (occità): Regne d'Espanha\n2 Són cooficials en les seues respectives comunitats autònomes el català en Catalunya; el valencià en la Comunitat Valenciana; el gallec en Galícia; l'euskera en el País Vasc i part de Navarra; i l'aranés (occità) parlat en la Vall d'Aran (Lleida), pero cooficial en tota Catalunya.\n3 Des de 1868 i fins a 1999, la pesseta.\n4 Excepte en Canàries, on és una hora menys: UTC en hivern i UTC+1 en estiu.\n5 No oficial pero reservat.\nEspaña, (en castellà, balear, gallec y asturià. Espanya, en valencià, català i aragonés. Espanha, en aranés. I Espainia en euskera), nomenat oficialment "Reino de España" (Regne d'Espanya), és un país sobirà membre de l'Unió Europea, constituït en Estat social i democràtic de Dret, i la seua forma de govern és la monarquia parlamentària. El seu territori, en capital en Madrit, ocupa la major part de la península Ibèrica, al que s'afigen els archipèlecs de les Illes Balears, en el mar Mediterràneu occidental, i el de les Illes Canàries, en l'oceà Atlàntic nort-oriental, aixina com en el nort del continent africà, les ciutats autònomes de Ceuta i Melilla, ademés dels distrits i possessions menors de les illes Chafarines, el penyó de Vélez de la Gomera i el penyó d'Alhucemas. L'enclau de Llivia, en els Pirineus, completa el conjunt dels territoris junt en l'illa d'Alborán, les illes Columbretes i una serie d'illes i illotes front a les seues pròpies costes.\nTé una extensió de 504.645 km², sent el quart país més extens del continent, darrere Rússia, Ucrània i França. En una altitut mija de 650 metros sobre el nivell del mar es el segon país més montanyós d'Europa, sent Suïssa el primer. La seua població es de 46.722.980 habitants, dels que 41.988.289 són espanyols i 4.734.691 són estrangers, segons les senyes del Padró Municipal a data de 2018.\nD'acort en la Constitució Espanyola, el castellà o espanyol és la llengua oficial espanyola del Estat i és la llengua comú de tots els espanyols, això vol dir que tots els espanyols tenen el deure de conéixer-la i el dret a usar-la. Les demés llengües espanyoles seran també oficials en les respectives Comunitats Autònomes d'acort en els seus Estatuts d'Autonomia, que són l'euskera, el valencià, el gallec i el català. La riquea de les distintes modalitats llingüístiques d'Espanya és un patrimoni cultural que serà objecte d'especial respecte i protecció.\nEl territori peninsular compartix fronteres terrestres en França i en el principat d'Andorra al nort, en Portugal a l'oest i en el territori britànic de Gibraltar al sur. En els seus territoris africans, compartix fronteres terrestres i marítimes en Marroc. Compartix en França la sobirania sobre l'illa dels Faisans en la desembocadura del riu Bidasoa i cinc faceries pirinenques.\n2.2 Edat Mija\n2.4 Edat Contemporànea\n2.4.1 Sigle XX\n2.4.2 Sigle XXI\n3 Organisació territorial\n3.1 Reclamacions territorials i territoris en disputa\n4.2 Sistemes montanyosos\nEl nom d'Espanya deriva de Hispània, nom en que els romans designaven geogràficament al conjunt de la Península Ibèrica, terme este a la seua vegada, derivat del nom Ibèria, preferit pels autors grecs per a referir-se al mateix espai. No obstant, el fet que el terme Hispània no és d'arrel llatina ha portat a la formulació de diverses teories sobre el seu orige, algunes d'elles controvertides.\n«Hispània» prové del fenici i-spn-ya, un terme l'us del qual està documentat des del segon milenari abans de Crist, en inscripcions ugarítiques. Els fenicis constituiren la primera civilisació no ibèrica que va arribar a la península per a expandir el seu comerç i que fundà, entre atres, Cadis, la ciutat habitada més antiga d'Europa Occidental. Els romans varen prendre la denominació dels vençuts cartaginesos, interpretant el prefix i com "costa", "illa" o "terra", en ya en el significat de "regió". El lexema spn, que en hebreu es pot llegir com saphan, es traduí com "conills" (en realitat damans, uns animals de la grandària del conill estesos per Àfrica i el Creixent Fèrtil). Els romans, per tant, li varen donar a Hispània el significat de "terra abundant en conills", un us arreplegat per Ciceró, César, Plini el Vell, Cató, Tito Livi i, en particular, Càtul, que es referix a Hispània com a península cuniculosa (en algunes monedes acunyades en l'época de Adriano figuraven personificacions d'Hispània com una dama assentada i en un conill als seus peus). Abundant en l'orige fenici del terme, Isidoro de Sevilla, en els seues Etimologies , postula que té el seu orige en Ispani, el topònim fenici-púnic de Sevilla, ciutat a que els romans denominaren Híspalis.\nSobre l'orige fenici del terme, l'historiador i hebraiste Cándido María Bladers propongué en la Real Academia de les Buenas Letras de Barcelona en 1767 una teoria diferent, basada en el fet que l'alfabet fenici (igual que l'hebreu) no tenia vocals. Aixina spn (sphan en hebreu i arameu) significaria en fenici "el nort", una denominació que haurien pres els fenicis a l'arribar a la península Ibèrica vorejant la costa africana, veent al nort de la seua ruta, per lo qual i-spn-ya seria la "terra del nort".\nPer la seua banda, segons Jesús Luis Cunchillos en la seua Gramàtica fenícia elemental (2000), l'arrel del terme Span és spy, que significa "forjar o batre metals". Aixina, i-spn-ya seria la «la terra en que es forgen metals».\nA banda de la teoria d'orige fenici, la més acceptada (si be el significat precís del terme contínua sent objecte de discussions), a lo llarc de l'història es varen propondre diverses hipòtesis, basades en similituts aparents i significats més o manco relacionats. A principis de l'Edat Moderna, Antonio de Nebrija, en la llínea d'Isidoro de Sevilla, propongué el seu orige autòcton com a deformació de la paraula ibèrica Híspalis, que significaria la ciutat d'occident. i que, al ser Híspalis la ciutat principal de la península, els fenicis, i, posteriorment els romans donaren el seu nom a tot el seu territori. Posteriorment, Juan Antonio Moguel va propondre en el sigle XIX que el terme Hispània podria provindre de la paraula eúscara Izpania que vindria a significar que partix el mar a l'estar composta per les veus iz i pania o bania que significa "dividir" o "partir". Ad este respecte, Miguel d'Unamuno declarà en 1902: "L'Única dificultat que trobe [...] és que, segons alguns paisans meus, el nom Espanya deriva del vasc 'ezpaña', llavi, aludint a la posició que té la nostra península a Europa".\nAtres hipòtesis suponien que tant Híspalis com Hispània eren derivacions dels noms de dos reis llegendaris d'Espanya, Hispalo i el seu fill Hispà o Hispan, fill i net respectivament de Hèrcules.\nA partir del periodo visigot, el terme Hispània, fins llavors usat geogràficament, escomençà a gastar-se també en una connotació política, com a mostra l'us de l'expressió Laus Hispaniae per a descriure l'història dels pobles de la península en les cròniques d'Isidoro de Sevilla. Hi ha diverses teories sobre com va sorgir el propi gentilici "espanyol"; segons una d'elles, el sufix "-ol" és característic de les llengües romanços provençals i poc freqüent en les llengües romanços parlades llavors en la península, per lo qual considera que hauria segut importat a partir del sigle IX en el desenroll del fenomen dels pelegrinages migevals a Santiago de Compostela, pels numerosos visitants francs que varen recórrer la península, favorint que en el temps es divulgara l'adaptació del nom llatí hispani a partir del "espagnol" o "espanyol" en el que ells designaven als cristians de l'antiga Hispània. Posteriorment, hauria segut la llabor de divulgació de les èlits formades les que promocionaren l'us de "espanyol" i "espanyols": la paraula espanyols apareix vint-i-quatre vegades en el cartulari de la catedral d'Osca, manuscrit de 1139-1221, mentres que en el capítul Estoria d'Espanna de la Crònica General redactada entre 1260 i 1274 per iniciativa de Alfonso X el Sabi, s'utilisà exclusivament el gentilici espannoles, adaptació ya al castellà de llavors que progressivament evolucionà fins a ser la llengua oficial d'Espanya. El territori peninsular compartix fronteres terrestres en França i en el principat d'Andorra al nort, en Portugal a l'oest i en el territori britànic de Gibraltar al sur. En els seus territoris africans, compartix fronteres terrestres i marítimes en Marroc. Compartix en França la sobirania sobre l'illa dels Faisans en la desembocadura del riu Bidasoa i cinc faceries pirinenques.\nCastillo de Sancti Petri, vist des de Chiclana de la Frontera (Cádiz). En este lloc es trobava el Templo d'Hèrcules Melkart.\nArtícul principal → Història d'Espanya.\nTeatre romà de Mèrida (Badajoz).\nEls ibers foren els primers pobles de que es té constància escrita que varen ocupar la península Ibèrica sense contar el misteriós regne de Tartessos. Se sap que hi havia poblacions protoíberes, per recialles arqueològiques. Els grecs i fenicis varen ser els que deixaren els primers escrits, encara que mai varen entrar en contacte en ells. Els vascons entrarien en esta categoria.\nActualment, es definixen els ibers pels seus traços culturals. Segons este criteri, els turdetans o túrdulos, que ocuparen les terres de l'antic regne de Tartessos, es consideren ibers; mentres que, segons criteris etnogràfics o llingüístics, no ho serien. La bibliografia sobre els ibers oferix ben a sovint senyes contradictòries i açò se deu al fet que, a vegades, s'adopta un criteri i atres, un atre.\nCastro pre-romana del nort d'Espanya.\nEntre els anys 1200 a. C. i 800 a. C. varen prendre forma en la seua configuració posterior les comunitats pre-romanes del noroest i la cornisa cantàbrica, entrant en l'Edat del ferro. Les poblacions que ocupaven una àmplia franja entre estos dos pobles es coneixen com celtíbers. Pareix que les montanyes en que vivien els vascons mai foren completament romanisades, per lo qual es considera l'orige d'esta població incert, i de segur molt antic, com la seua llengua, barallant-se la possibilitat de que es tractara d'una població protoibérica.\nEn torn a l'any 1100 a. C., els fenicis arribaren a la península i varen fundar, 80 anys despuix de la guerra de Troya, Gadir, la Gades romana, que hui és Cadis. Això situa la fundació en el 1104 a. C. i la convertix en la ciutat d'Europa Occidental de la fundació de la qual es tenen referències més antigues. A la seua vegada, els grecs fundaren les seues colònies en la costa mediterrànea d'Ibèria, nom que donaren a la península.\nBust de l'emperador Adriano, naixcut en Itàlica, actualment Santiponce (província de Sevilla).\nEntre la primera i segona de les Guerres Púniques entre Roma i Cartago, els cartaginesos invadiren la península. Les seues colònies més importants les establiren en l'illa d'Eivissa i en Cartagena, nom que haguera de fer referència a la nova Cartago i varen absorbir atres ciutats inicialment fenícies com Cadis o Màlaga. Derrotada Cartago, Roma iniciaria una gradual ocupació de la península, que es prolongaria a lo llarc de casi 200 anys. En les primeres décades de l'ocupació els romans hagueren de fer front a lo llarc siti de Numància, ciutat celtíbera ubicada a la vora del Duero, en les proximitats de l'actual Sòria, que es prolongaria per casi 30 anys, i a la guerra de guerrilles plantejada pel caudill lusità Viriat. Després de la mort de Viriat (139 a. C.), la lluita dels pobles pre-romans contra Roma es tornaria més disgregada i esporàdica, encara que no finalisaria totalment fins als temps de l'emperador August en el relatiu sometiment de càntabres i asturs.\nAqüeducte de Segòvia.\nL'ocupació culminaria en el ple domini de la península baix el poder romà i la seua conversió en província baix el nom d'Hispània. El nom d'Hispània deriva d'Ispania i este a la seua vota provablement d'una paraula púnica, en el significat de terra de conills, encara que hi ha atres possibilitats (vore Etimologia en el punt 1 d'este mateix artícul). Per primera vegada apareix en sentit històric en Tito Livi 59 a. C., que parla d'Hispània i de hispani (hispans, en sentit unitari).\nEls habitants d'Hispània adoptaren la cultura romana, la seua llengua i les seues lleis, adquirint gran importància dins de l'imperi, ya que inclús tres emperadors romans, Trajà, Adriano i Teodosi, a més del filòsof Lluci Anneo Sèneca i atres personages importants, varen nàixer en la península.\nL'any 409, sueus, alans i vàndals invadiren la península Ibèrica. Pocs anys despuix, en el 416, els visigots entraren en Hispània com a aliats de Roma, expulsant alans i vàndals de la península i arraconant als sueus en la Gallaecia.\nLa primera idea d'Hispània/Espanya com a país es materialisa en la monarquia visigoda. Els visigots aspiraven a l'unitat territorial de tota Hispània i la conseguiren en les successives derrotes als sueus, vascons i bizantins. L'unitat religiosa vindria en la reconciliació de catòlics i arrians i en els concilis de l'Iglésia Visigoda, un orgue en que, reunits en assamblea, el rei i els bisbes de totes les diòcesis del regne sometien a consideració assunts de naturalea tant política com religiosa, en vocació de llegislar en tot el territori nacional. Aixina, San Isidoro de Sevilla en la seua Història Gothorum es congratula perque Suintila "fon el primer que va posseir la monarquia del regne de tot Espanya que rodeja l'oceà, cosa que a cap dels seus antecessors li fon concedida...". La monarquia visigoda establí ademés una capital que centralisava tant el poder polític com el religiós en Toletum. No obstant, el caràcter electiu de la monarquia visigòtica determinà casi sempre una enorme inestabilitat política caracterisada per contínues rebelions i assessinats.\nL'any 689 els àraps arriben a l'Àfrica més nort-occidental. L'any 711, despuix de la victòria dels àraps enfront dels gots en la batalla de Guadalete, es va iniciar l'Invasió musulmana de la Península Ibèrica, convertint-se esta en un emirat o província de l'imperi àrap cridada l'Àndalus en capital en la ciutat de Córdova.\nL'alvanç musulmà fon veloç. En el 712 va caure Toledo, la primera capital visigoda. Des de llavors, foren alvançant cap al nort, i totes les ciutats varen anant capitulant o conquistades. En el 716 controlaven tota la península, encara que en el nort era més be nominal que militar. Els visigots resistiren alguns anys en més en la Septimània, fins al 719. A partir de llavors, dirigiren els seus esforços cap a l'atre costat dels Pirineus, contra el regne Carolingi. Açò va permetre revoltes en la poc controlada zona noroest de la península.\nLa Muralla d'Àvila, construïda en l'Edat Mija.\nDesprés de la caiguda del regne visigot la península quedà dominada fins a la Cordillera Cantàbrica, on estaven els pobles asturs, càntabres i vascons, escassament somesos al regne got; i donada la seua escassa importància, no varen patir massa la pressió de l'islam, que havia substituït en la península Ibèrica al poder eixercit pel regne got. Molts dels senyors gots o hispanorromans es convertiren a l'islam, conservaren les seues posicions i poder.\nL'any 718 en l'actual Asturies un noble cridat Pelayo es va sublevar contra els musulmans. La sublevació fracassa i és detengut. Cap al 722 torna a intentar-ho i té lloc lo que l'historiografia denominà la batalla de Covadonga, on Pelayo i un grup d'asturs (entre els que es trobaven, segons alguns historiadors, nobles visigots; l'orige de Pelayo és també incert) venceren a una expedició de castic musulmana. Esta fita serviria per a marcar el moment de fundació del Regne d'Astúries i donar inici al periodo conegut com la Reconquista, entés com el restabliment del poder cristià en la península Ibèrica.\nEn la part nortoriental de la península i en la Septimània goda, els gots que havien fugit al regne dels francs demanaren ajuda ad estos. Aixina Carlomagne va mamprendre una série de campanyes militars en l'intenció d'establir un territori de distensió militar, més conegut com marca. La Marca Hispànica es constituí a principis del sigle IX per a evitar la penetració dels musulmans en el territori del Regne dels Francs. Aixina fon com els francs varen dividir eixe territori en diversos comtats, on senyors feudals d'orige franc o got representaven el rei dels francs; tenint, per tant, un desenroll alguna cosa diferent del que experimentaren els regnes cristians ibèrics occidentals. Estos comtats en ple procés de feudalisació s'emanciparien de facto del domini franc despuix de la crisis carolíngia del sigle IX, al començar a transmetre's hereditàriament els comtats; si be, fins a 988, els comtes de Barcelona varen renovar el pacte de vassallage en els reis francs.\nInterior de la Mesquita-Catedral de Córdova.\nEls sigles VIII i IX significarien un creixent poder musulmà en la península, a pesar de l'oposició dels núcleus cristians del nort. A finals del sigle VIII, l'omeya Abderrahman I, fugit de Síria, fa de l'Àndalus, en lo polític, un emirat independent del Califat de Damasc.\nEn el sigle X, Abderrahman III convertix l'Àndalus en califat independent de Damasc, ya en autonomia religiosa i no sols política, com fins llavors. És una época de puixança cultural, gràcies a les innovacions en les ciències, les arts i les lletres; en una especial atenció que dedicaren al desenroll de les ciutats. Les ciutats més importants foren Valéncia, Saragossa, Toledo, Sevilla i Córdova. Esta, durant el sigle X, en al-Hakam II, arribà a ser la major ciutat d'Europa Occidental, en 500.000 habitants i major centre cultural de l'época. No obstant, la decadència dels territoris musulmans va escomençar en el sigle XI, quan escomençaren les pugnes entre les distintes famílies reals musulmanes i el califat es desmembrà en un mosaic de chicotets regnes, cridats de taifes.\nMentrimentres, prop dels Pirineus varen aparéixer atres dos regnes cristians: Navarra i Aragó. A l'avançar l'expansió cristiana per la península, el que fins llavors havia segut regne d'Astúries, en la seua capital fixada en Oviedo des del regnat de Alfonso II el Cast, es transformà en regne de Lleó en 910 en García I al repartir Alfonso III el Magne els seus territoris entre els seus fills. Anys despuix, en 914, mort el rei, puja al tro Ordoño II de Lleó, que aglutina devall la seua corona als territoris de Galícia, Astúries i Lleó, fixant definitivament en esta ciutat la seua capital i confirmant la seua supremacia com regne de Lleó.\nLa catedral de Lleó, símbol de l'esplendor de l'arquitectura gòtica francesa espanyola.\nL'alvanç de les conquistes cap al sur i l'aglutinació en torn de Lleó d'un territori cada vegada més ampli comporta el naiximent de «subunitats» políticterritorials en el seu interior: és el cas del Castella. Este serà adquirit pel rei navarro Sancho III el Major, que el deixarà a la seua mort en herència al seu fill Fernando. Casat este en la germana del rei lleonés, formarà una coalició navarra-castellana que, despuix d'una guerra i la mort del rei de Lleó en la batalla de Tamarón li va permetre accedir al tro d'este. No obstant, a la seua mort els territoris tornen a ser repartits entre els seus fills: són el regne de Lleó, el regne de Galícia, Castella, que també adquirix el ranc regi i la ciutat de Zamora. A lo llarc dels sigles següents, estos territoris passaran a les mans del mateix o de distints monarques en successives ocasions, conformant la Corona de Castella, en unes úniques Corts. Els distints territoris conservaven el seu caràcter de regne i diverses particularitats jurídiques (el rei que aglutinava baix la seua corona tots estos territoris es titulava Rei de Lleó, de Castella, de Galícia... afegint successivament els dels nous territoris que s'anaven conquistant), sense que no obstant conservaren una autonomia semblant a la de la Corona d'Aragó. Aixina mateix, naixerà de Lleó una atra unitat territorial de gran transcendència posterior: Portugal, que es constituirà com a regne. N'hi ha que senyalar, finalment, com un dels moments més destacats els regnats d'Alfonso VI i Alfonso VII en Lleó l'adopció del títul d'emperador, el primer com "emperador de les dos religions", el segon com "emperador d'Espanya".\nL'acontényer dels regnes cristians peninsulars en les décades següents passarà per la constitució de quatre unitats monàrquiques: la denominada Corona de Castella, concepte que implica l'existència d'un sol monarca sobre diversos i distints regnes i territoris (Lleó i la pròpia Castella, ademés de Galícia i atres); la Corona d'Aragó, que s'havia constituït per mig de l'unió dinàstica en 1137 del regne d'Aragó i el comtat de Barcelona; el regne de Navarra i el regne de Portugal. Aixina com tota una série de regnes de taifa musulmans.\nEn el sigle XIII, la Corona de Castella, la més puixant de les hispàniques, amplià els seus dominis cap al sur peninsular, mentres que la d'Aragó afegiria els regnes de Valéncia i de Mallorca en el rei Jaume I el Conquistador, i posteriorment formarien part d'esta Corona: Cerdenya, Sicília i atres territoris de l'Orient mediterràneu.\nA finals d'este periodo, 1402, i en competència en Portugal, la Corona de Castella inicià la conquista de les illes Canàries fins llavors habitades exclusivament pels guanches. L'ocupació inicial fon duta a terme per part de senyors normants que rendien vassallage al rei Enric III de Castella. Este procés de conquista no conclourà fins a 1496 i serà culminat per la pròpia acció de la corona castellana.\nLa rendició de Granada als Reis Catòlics , de Francisco Pradilla, reconstrucció idealisada característica de la pintura historiogràfica espanyola del sigle XIX\nMentres en la Corona d'Aragó, la gran mortaldat provocada per l'epidèmia de la Gran Pesta de 1348, aixina com de les males collites que varen escomençar en el cicle de 1333 («el mal any primer»), provocaren una gran inestabilitat tant social com econòmica.\nA la mort del Rei Martí I l'Humà (1410), els representants dels Estats que constituïen la Corona d'Aragó, varen triar en el Compromís de Casp a Fernando d'Antequera, de la castellana Casa de Trastàmara com futur rei Fernando I en qui requeen per herència materna els drets dinàstics. A pesar d'una revolta protagonisada pel Comte d'Urgell, Fernando I fon coronat i va començar el regnat dels Trastàmara en la Corona d'Aragó.\nDesprés de l'expansió pel Regne de Nàpols en el periodo de Alfons V el Magnànim, la Corona d'Aragó patí una crisis en el Principat de Catalunya provocada per les disputes entre Joan II, fill de Fernando d'Antequera, i la Generalitat de Catalunya i el Consell de Cent (Consell de Cent), degudes a la detenció del seu fill i hereu Carlos de Viana; aixina com per les tensions de les classes socials entre la Busca i la Biga i les revoltes dels llauradors de ReRemensa, que coincidí en la Guerra Civil Catalana (1462 - 1472) i varen debilitar a Catalunya, que pergué d'esta manera l'hegemonia en la Corona aragonesa.\nEn contrapartida Valéncia es convertí en el port marítim que va centralisar l'expansió comercial de la Corona d'Aragó. Mostra de la seua puixança és que conseguí els 75.000 habitants a mijan de sigle XV. Paralelament, la capital valenciana experimentà un auge cultural conegut com Sigle d'Or Valencià.\nAragó, sense eixida al mar, va quedar com a proveïdor de cereal, ganado i llana del restant dels estats de la Corona. La seua economia era fonamentalment agrícola i els privilegis dels ricshòmens i nobles impedí el desenroll d'una burguesia competent, per lo qual el seu pes en el marc d'equilibris entre els estats de la Corona aragonesa va disminuir.\nEn la pujada al tro de Fernando el Catòlic, segon fill i hereu de Joan II, (1479) les tensions socials es reduiren; en la firma de la Sentència Arbitral de Guadalupe (1486) s'assentà una nova estructura en el camp català per a acabar en la conflictivitat del mig rural.\nMapa anacrònic que mostra les àrees que pertanyien a l'Imperi Espanyol en algun moment durant un periodo de 400 anys. L'Imperi espanyol en la seua cúspide territorial al voltant de 1790 regions d'influència (explorades i/o reclamades pero mai controlades) o colònies en disputa o de curt control Possessions de l'Imperi Portugués governades per Espanya entre 1580-1640 per anexió dinàstica Territoris perduts en o despuix de 1717 per la Pau d'Utrecht Marroc i Sàhara Occidental 1884-1975.\nAl final de l'Edat Mija, en el matrimoni d'Isabel I de Castella i Ferran II d'Aragó, estes dos corones peninsulars es varen aliar, conquistant el regne musulmà de Granada en 1492 i, posteriorment, el de Navarra en 1512 que continuà sent un regne, acunyant moneda pròpia i en aduanes en el riu Ebre fins a les guerres carlistes del sigle XIX. Els reis navarresos es varen refugiar en les seues possessions dellà dels Pirineus i posteriorment es convertirien en reis de França.\nTambé començaren una política matrimonial en Portugal que culminà en 1580, quan Felip II d'Espanya va pujar al seu tro, unint per última vegada baix un mateix sobirà tota la península Ibèrica.\nEn 1492, es decreta l'expulsió dels judeus que no hagueren acceptat la conversió al cristianisme, imitant a Felip IV de França. El 12 d'octubre d'eixe mateix any Cristóbal Colom, en nom dels Reis Catòlics, aplega, per primera vegada, a Amèrica en les seues naus (en memòria d'esta fita es va establir el dotze d'octubre com el dia de la Festa Nacional d'Espanya, antigament denominada també de l'Hispanitat). Comença la carrera per l'exploració i conquista de les terres americanes, a la que s'unirien posteriorment atres països com Portugal, França i Anglaterra escomençant la colonisació europea d'Amèrica partint a illes del Carib fins a mesoamèrica a càrrec de Francisco Hernández de Córdova i despuix Hernán Cortes. La monarquia Espanyola es convertix, en un procés iniciat al final de la Reconquista, en la nació més poderosa i influent del món. Durant el regnat dels Reis Catòlics s'inicia també una tímida expansió nort-africana, conquistant-se unes quantes ciutats, entre elles Melilla (1497).\nDesprés de la mort d'Isabel la Catòlica, en 1504, la seua filla Juana la succeïx en el tro de Castella. Juana era casada en Felip I, a qui cridaren el Fermós, fill de l'archiduc d'Àustria i Emperador del Sacre Imperi Romà-Germànic. Felip mor molt jove i a Juana se l'incapacita per loca. El seu fill Carles I d'Espanya hereta les Corones de Castella i Aragó, a més del sacre Imperi Romà-Germànic i les possessions de la Casa de Borgonya. En la seua madurea, decidix retirar-se a la vida religiosa recloent-se en el monasteri de Yuste (Càceres) en 1556. El seu fill Felip II hereta la Corona Hispànica en totes les seues possessions i el seu germà Fernando I d'Habsburg el Sacre Imperi Romà-Germànic.\nFelip II d'Espanya es corona rei de Portugal en 1580 en el nom de Felip I de Portugal. L'ordinal «segon» el mantingué per a respectar la via castellana (Felip I de Castella fon Felip el Fermós). Durant el seu regnat es produïxen la gran victòria de Lepant en 1571 en la que es va conseguir frenar l'expansió dels turcs en el Mediterràneu i la desastrosa aventura de la Gran i Felicíssima Armada en 1588.\nEspanya, i en major grau Castella, donada la prohibició de comerç per a la Corona d'Aragó, contínua prosperant baix la dinastia Habsburg, gràcies al comerç en les colònies americanes; pero al mateix temps sosté guerres contra França, Anglaterra i les Províncies Unides.\nQuan l'últim rei de la dinastia dels Habsburg, Carles II d'Espanya, morí sense descendència; Felip de Borbó, nebot net de Carles II i net del rei de França, Lluís XIV, li va succeir en el tro en el nom de Felip V d'Espanya, sent acceptat i jurat per tots els territoris d'Espanya. Als pocs anys de regnat, es produïx la Guerra de Successió Espanyola.\nEntre 1707 i 1716, els decrets de Nova Planta de Felip V suprimixen o reduïxen els furs i costums dels regnes i territoris que havien lluitat contra ell en la Guerra de Successió.\nAlguns volen vore en estos decrets una unificació llegal d'Espanya, pero, d'una banda, els decrets, al ser diferents per a Valéncia, Aragó (on primer fon igual que el de Valéncia, pero despuix fon modificat), Balears i Catalunya, afectaren de forma diferent de cada territori, i ademés, tant Navarra com les províncies Vasques i la Vall d'Aran, que no havien faltat al seu jurament de llealtat a Felip V, varen continuar mantenint els seus furs. En 1713, Espanya firma el Tractat d'Utrecht en el que pert les seues possessions europees i, per tant, deixa de ser la primera potència mundial.\nEl restant del sigle XVIII, fon el sigle de l'Ilustració. Fernando VI i Carlos III, fills i successors de Felip V, fan una política de renovació que modernisà Espanya, en lo que es coneix com Despotisme Ilustrat. En este sigle, si be Espanya contínua sent una important potència, França i el Regne Unit passen a ocupar un protagonisme cada vegada major en l'escenari internacional.\nSituació de l'Imperi espanyol. En blau els territoris independisats en la Guerra d'Independència Hispanoamericana\nL'Edat Contemporànea no escomençà molt be per a Espanya, en 1805, en la Batalla de Trafalgar l'esquadra hispà-francesa fon derrotada davant de Gran Bretanya, lo qual significa la fi de la supremacia espanyola en els mars mundials a favor de Gran Bretanya, mentres Napoleó que havia pres el poder despuix de triumfar la Revolució Francesa, aprofitant les disputes entre Carles IV i el seu fill Fernando, va ordenar l'enviament del seu eixèrcit contra Espanya en 1808, en el pretext d'invadir Portugal i en la complicitat de Manuel Godoy, a qui havia promés el tro d'una de les parts en que pensava dividir el país veí; imponent al seu germà José I en el tro. Això ocasiona la Guerra de l'Independència Espanyola, que duraria 5 anys. En eixe temps es va elaborar la primera Constitució espanyola, i una de les primeres del món, en les denominades Corts de Cadis. Fon promulgada el 19 de març de 1812, festivitat de S. José, per lo qual popularment se la coneixia com La Pepa. Després de la derrota de les tropes de Napoleó en la batalla de Vitòria en 1813; Fernando VII torna al tro d'Espanya.\nDurant el regnat de Ferran VII la monarquia espanyola experimentarà el pas del vell règim a l'estat Lliberal. Després de la seua arribada a Espanya, Ferran VII deroga la Constitució de 1812 i perseguix els lliberals constitucionalistes, donant començament a un rígit absolutisme. Mentrestant la Guerra d'Independència Hispanoamericana continuarà el seu curs, i a pesar de l'esforç bèlic dels defensors de la monarquia espanyola, al concloure el conflicte únicament les illes de Cuba i Puerto Rico, en Amèrica, continuaran formant part del territori nacional d'Espanya, que a l'acabar la década ominosa i en el soport lliberal a la Pragmàtica Sanció de 1830 a la seua vegada s'organisarà novament en monarquia parlamentària. D'esta manera abdós processos revolucionaris donaran orige als nous estats nacionals existents en l'actualitat, i el final del regnat de Ferran VII senyala també l'extinció de l'Absolutisme en tot el món hispànic.\nLa mort de Ferran VII obri un nou periodo de forta inestabilitat política i econòmica, son germà Carlos María Isidro recolzat en els partidaris absolutistes, es rebela contra la designació d'Isabel II, filla de Ferran VII, com a hereua i reina constitucional, i contra la derogació de la Llei Sàlica de la dinastia Borbó, que impedia la successió de dònes a la corona, esclatant la Primera Guerra Carlina. El regnat d'Isabel II es caracterisa per l'alternança en el poder de progressistes i moderats si be esta alternança es motiva més per pronunciaments militars d'abdós signes que per una pacífica cessió del poder en funció dels resultats electorals.\nLa revolució de 1868, denominada La Gloriosa, va obligar a Isabel II a abandonar Espanya. Es convocaren Corts Constituents que es varen pronunciar pel règim monàrquic i, a iniciativa del General Prim, s'oferix la corona a Amadeu de Saboya, fill del rei d'Itàlia. El seu regnat fon breu pel cansament provocat pels polítics del moment i el rebuig d'importants sectors de la societat, ademés de per la pèrdua del seu principal soport, el mencionat General Prim, assessinat abans que Amadeu arribara a chafar Espanya. A continuació es va proclamar la I República, que tampoc fruí de llarga vida, encara que sí molt agitada: en onze mesos va tindre quatre presidents (Figueras, Pi i Margall, Salmerón i Castelar); durant este convuls periodo es varen produir greus tensions territorials arribant-se a produir fenòmens tan pintorescs com la declaració de la ciutat de Cartagena com "Cantó independent" i va finalisar en 1874 en els pronunciaments dels generals Martínez Campos i Pavía, que dissolgué el Parlament.\nLa Restauració proclama rei a Alfonso XII, fill d'Isabel II. Espanya experimenta una gran estabilitat política deguda al sistema de govern preconisat pel polític conservador Antonio Cánovas del Castillo. Es basa en la tanda dels partits Conservador (Cánovas del Castillo) i Lliberal (Sagasta) en el govern. En 1885 va morir Alfons XII i es va encarregar la regència a la seua viuda Maria Cristina, fins a la majoria d'edat del seu fill Alfons XIII, naixcut despuix de la mort de son pare. La rebelió independentista de Cuba en 1895 induïx als Estats Units a intervindre en la zona i despuix del confús incident de l'explosió del blindat Maine el 15 de febrer de 1898 en el port de L'Havana, declara la guerra a Espanya. En la derrota, Espanya va perdre les seues últimes colònies (Cuba, Filipines, Guam i Puerto Rico) en ultramar.\nAlfons XIII en 1901, fon rei d'Espanya des del seu naiximent fins a l'adveniment de la Segona República.\nEl sigle XX comença en una gran crisis econòmica i la subsegüent inestabilitat política. Hi ha un paréntesis de prosperitat comercial, propiciat per la neutralitat espanyola en la Primera Guerra Mundial. La successió de crisis governamental, la marcha desfavorable de la Guerra del Rif, l'agitació social i el descontent de part de l'eixèrcit, desemboquen en el Colp d'Estat del general Primo de Rivera, el 13 de setembre de 1923. Va establir una dictadura militar que fon acceptada per gran part de les forces socials i pel propi rei Alfons XIII.\nDurant la dictadura se suprimixen llibertats i drets. La difícil conjuntura econòmica i el creiximent dels partits republicans fan la situació cada vegada més insostenible. En 1930, Primo de Rivera presentà la seua dimissió al rei i es va anar a París, on morí al poc de temps. Li va succeir en la direcció del Directori el general, Dámaso Berenguer; i, despuix, per breu temps, l'almirant Aznar. Este periodo fon denominat Dictablanda .\nDecidit a buscar una solució a la situació política i establir la Constitució, el rei propícia la celebració d'eleccions municipals del 12 d'abril de 1931, estes donaren una rotunda victòria a les candidatures republicanes-socialistes en les grans ciutats i capitals de província, si be el número total de regidors era majoritàriament monàrquic. N'hi hagueren manifestacions organisades exigint l'instauració de la República, lo qual porta al rei a abandonar el país. Una vegada que el rei va abandonar les seues obligacions es va proclamar la II República el 14 d'abril.\nBandera de la Segona República Espanyola oficial de 1931 a 1939.\nDurant la República es produí una gran agitació política i social, marcada per una pronunciada radicalisació d'esquerres i dretes. Els líders moderats foren boicotejats i cada part va pretendre crear una Espanya a la seua mida. Durant els dos primers anys, va governar una coalició de partits republicans i socialistes. En les eleccions celebrades en 1933, varen triumfar les dretes i en 1936, les esquerres. La creixent onada de violència a partir del 1936 va incloure crema d'iglésies, la sublevació monàrquica de Sanjurjo, la revolució de 1934 i numerosos atentats contra líders polítics rivals. D'un atre costat és en el periodo de la II República quan es realisen reformes per a modernisar el país (constitució democràtica, reforma agrària, reestructuració de l'eixèrcit, primers estatuts d'autonomia,…) i s'amplien els drets dels ciutadans com el reconeiximent del dret de vot de les dònes (sufragi universal).\nEl 17 de juliol de 1936 se sublevaren contra el llegítim govern de la República les guarnicions d'Àfrica Espanyola, donant començament la Guerra Civil. Espanya va quedar dividida en dos zones: una baix l'autoritat del govern republicà i una atra controlada pels sublevats, en la que el general Francisco Franco fon nomenat Cap d'Estat. El soport alemany de Hitler i italià de Mussolini als sublevats, molt més ferm que el soport de l'Unió Soviètica i Mèxic a l'Espanya republicana, i els continus enfrontaments entre les faccions republicanes, varen permetre la victòria dels sublevats el 1 d'abril de 1939.\nLa victòria del general Franco va supondre l'instauració d'un règim totalitari. El desenroll d'una forta repressió sobre els vençuts, obligà a l'exili a mils d'espanyols i va condenar a atres tants a la mort o a l'internament en camps de concentració. A pesar que Franco va mantindre al país no beligerant en la II Guerra Mundial, el seu no dissimulat soport a les potencies de l'Eix va conduir a un aïllament internacional de caràcter polític i econòmic. No obstant, els condicionaments de la guerra freda entre Estats Units i la Unió Soviètica i els seus respectius aliats varen fer que el règim franquiste siga tolerat per les potències "occidentals" i finalment reconegut per les mateixes finalisant el seu aïllament. Es varen firmar acorts en Estats Units permetent l'instalació de bases militars conjuntes hispà-nortamericanes en Espanya. En 1956, Marroc, que havia segut protectorat espanyol i francés, va adquirir la seua independència i es va posar en marcha un pla d'estabilisació econòmica del país. En 1969, Franco va nomenar a Juan Carlos de Borbó, net d'Alfons XIII, príncep d'Espanya, el seu successor a títul de Rei. A pesar que el règim va mantindre una férrea repressió contra qualsevol oposició política, el desenroll industrial i econòmic espanyol resultà molt important durant la dictadura.\nEl dictador va morir el 20 de novembre de 1975 i Juan Carlos fon proclamat rei dos dies despuix en el nom de Joan Carles I d'Espanya. Es va obrir un periodo conegut com Transició. Culminà en l'establiment d'una monarquia parlamentària en 1978, despuix de la renúncia als seus drets històrics realisada per D. Juan de Borbó, pare del rei. Després de les primeres eleccions democràtiques, Adolfo Suárez, del partit Unión de Centro Democrático (centredreta), fon triat president de Govern. Va dur a terme importants reformes polítiques i va iniciar les negociacions per a l'entrada d'Espanya en la Comunitat Econòmica Europea. Va dimitir en 1981. Durant este periodo la banda terrorista vasca ETA cometé un gran número d'atentats, especialment contra membres de l'eixèrcit i de les forces de seguritat, aixina com atres de caràcter indiscriminat. Durant la sessió de votació d'investidura del successor de Suárez, Leopoldo Calvo-Sotelo (UCD), el 23 de febrer (23-F), va tindre lloc un intent de colp d'Estat promogut per alts comandaments militars. El Congrés de Diputats fon pres pel tinent coronel Tejero. L'intent fon abortat el mateix dia, tenint lloc la intervenció del rei Joan Carles en defensa de l'orde constitucional. En 1981 es firmà en Brusseles el protocol d'adhesió a l'OTAN, donant inici al procés d'integració en l'Aliança que va acabar en la primavera de 1982, durant el govern d'UCD.\nDistribució geogràfica del creiximent de la població espanyola a lo llarc del sigle XX.\nEn les eleccions següents (1982), va véncer el Partido Socialista Obrero Español, en Felipe González com a president de govern. Es va mantindre en el poder durant les tres següents llegislatures. En 1986 Espanya es va incorporar a la Comunitat Econòmica Europea, precursora de l'Unió Europea i eixe mateix any es celebrà un referèndum en que es va consultar al poble sobre la permanència o no en l'OTAN. El PSOE va defendre el sí. En 1992 Espanya va aparéixer de forma cridanera en l'escenari internacional en la celebració dels Jocs Olímpics en Barcelona, la declaració de Madrit com a Ciutat Cultural Europea i la celebració en Sevilla de la Exposició Universal EXPO 92 .\nDurant este periodo es va produir una profunda modernisació de l'economia i la societat espanyoles, caracterisada per les reconversions industrials i la substitució del model econòmic tardofranquiste per un atre de tall més lliberal —lo que va conduir a tres importants folges generals—, la generalisació del pensament i els valors contemporàneus en la societat espanyola, el desenroll de l'estat de les autonomies, la transformació de les Forces Armades i l'enorme desenroll de les infraestructures civils. No obstant, hi hagué també una situació d'elevada desocupació i cap al final del mateix es va produir un important estancament econòmic, que no va iniciar la seua recuperació fins a 1993 —Quan la taxa de desocupació va descendir del 23% al 15%—, i es destapà el cas GAL de terrorisme d'estat.\nLes eleccions de 1996 donaren la victòria al Partit Popular, en José María Aznar com a president, càrrec que va eixercir durant dos llegislatures, obtenint en les eleccions generals de 2000 la majoria absoluta.\nEl sigle XXI va escomençar en els efectes del 11 de setembre de 2001, que portaren a Espanya a implicar-se en dos conflictes: la Guerra d'Afganistan i l'invasió d'Iraq. Est últim conflicte i la gestió del atentat del 11 de març del 2004 en Madrit varen provocar un distànciament entre el govern i part de l'opinió pública espanyola. Tot això va desembocar en l'elecció d'un nou govern del PSOE, despuix de les eleccions generals celebrades el 14 de març de 2004.\nL'euro, moneda oficial en la cridada «Zona Euro» d'Europa des de 1999, es va convertir en la moneda de canvi oficial el 1 de giner de 2002, reemplaçant a la pesseta. Els ciutadans l'escomençaren a gastar en la vida quotidiana, a pesar de les protestes per la pujada encoberta dels preus que va supondre este canvi de moneda. Entre 1993 i 2007 es va produir una important expansió de l'economia espanyola, basada fonamentalment en el sector de la construcció, que quedà amenaçada per les conseqüències globals de la crisis econòmica de 2008.\nA finals del sigle XX Espanya va rebre a una gran cantitat d'inmigrants de països hipanoamericans com Equador, Colòmbia, Argentina, Bolívia, Perú o República Dominicana, aixina com de diferents zones d'Àfrica, Àsia i Europa. El fort creiximent econòmic de tipo expansiu que ha presentat el país des de 1993 ha requerit una gran cantitat de mà d'obra. Segons va anunciar el director del Banc d'Espanya en febrer del 2007, Espanya es podria situar com la sèptima major economia del món. El Partido Socialista Obrero Español guanyà les eleccions celebrades el 14 de març de 2004, convertint-se José Luis Rodríguez Zapatero en el quint president del govern de la democràcia.\nEn Zapatero com a president del Govern es retiren les tropes espanyoles que permaneixien en Iraq. Això va ocasionar un considerable refredament de les relacions diplomàtiques en els Estats Units. Es firmà la Constitució Europea i es va realisar el referèndum de la Constitució Europea, en el que els ciutadans espanyols aproven el tractat. També es va aprovar el matrimoni homosexual, entre atres reformes de caràcter social promeses en el programa electoral dels socialistes.\nEl dimecres 22 de març de 2006 l'organisació terrorista ETA anuncià el seu segon alt al foc, trencat el dissabte 30 de decembre d'eixe mateix any en la colocació d'una furgoneta bomba en l'acabada d'estrenar Terminal 4 de l'Aeroport de Barajas, atentat en el que dos persones varen perdre la vida.\nLes eleccions del 9 de març de 2008 donaren la victòria de nou al PSOE i varen renovar el govern de José Luis Rodríguez Zapatero. Els socialistes guanyaren els comicis en 169 bancs (5 més que en les eleccions de 2004) enfront dels 154 del Partit Popular (6 més que en les eleccions de 2004). Els partits nacionalistes patiren un important descens, a excepció de CIU que va mantindre els seus 10 diputats. Izquierda Unida va perdre el seu grup parlamentari propi en el Congrés dels Diputats, a l'obtindre a soles 2 bancs. Les eleccions de 2008 consolidaren i reforçaren el bipartidisme.\nMapa de províncies d'Espanya.\nEspanya és una nació organisada territorialment en dèsset comunitats autònomes i dos ciutats autònomes. El Títul VIII de la constitució establix l'organisació territorial de l'Estat en municipis, províncies i comunitats autònomes, estes en competències per gestionar els seus propis interessos en un ampli nivell d'autonomia, poders llegislatius, presupostaris, administratius i eixecutius en les competències exclusives que l'Estat els garantisa a través de la Constitució i de cada Estatut d'Autonomia. Encara que Navarra no es va constituir pròpiament en Comunitat Autònoma, sent una Comunitat Foral, i no havent desenrollat un Estatut d'Autonomia, sino articulant un millorament dels seus furs tradicionals, és considerada comunitat autònoma en caràcter general, segons la interpretació del Tribunal Constitucional.\nCada comunitat autònoma està formada per una o diverses províncies, fent un total de cinquanta.\nDes de 2003 s'ha adoptat la Nomenclatura de les Unitats Territorials Estadístiques, o unitats NUTS, de tres nivells, en finalitats merament estadístics basats en les normatives europees i fixats pel Eurostat. Les cinquanta províncies espanyoles i les dos ciutats autònomes es troben classificades en els nivells NUTS-3; les dèsset comunitats autònomes es troben classificades en els nivells NUTS-2; i per als nivells NUTS-1 s'han creat els grups de comunitats autònomes.\nReclamacions territorials i territoris en disputa[editar]\nTerritoris espanyols en el nort d'Àfrica (No s'inclouen les illes Canàries).\nEspanya reclama històricament la retrocessió de la colònia (actualment Territori Britànic d'Ultramar) de Gibraltar, si be s'ha mostrat últimament favorable a formules de sobirania compartida. La reclamació va començar des del moment en qué tropes anglo-holandeses varen prendre la plaça en nom del archiduc Carlos durant la Guerra de Successió Espanyola (1704), passant posteriorment a mans britàniques per mig del Tractat d'Utrecht (1713). La reivindicació, que va incloure operacions militars, va anar particularment intensa durant el sigle XVIII, es va debilitar durant el XIX i la primera mitat del XX i va ser portada pel govern franquista a la Organisació de les Nacions Unides durant la década de 1960. Allí, enquadrada en els processos desconsoladors, Espanya va obtindre el respal a la seua postura en reconéixer les resolucions a este efecte (2231 i 2353) que el procés descolonisador havia de respectar el dret a la integritat territorial d'Espanya i que els interessos, i no els desijos dels gibraltarencs, havien de ser respectats (Vore Història de Gibraltar). Espanya no reconeix, no obstant això, la sobirania britànica sobre l'istme que unix el continent en el penyal.\nD'atra banda, Portugal no reconeix la sobirania espanyola sobre la comarca d'Olivenza, que inclou els municipis de Olivenza i Táliga (si ben no reclama activament la seua sobirania), cedida per Portugal a Espanya per mig del tractat de Badajoz (1801). Les resolucions del Congrés de Viena són interpretades de forma divergent per tots dos països. Mentres que Portugal estima que aquelles obligaven a Espanya a retornar Olivenza, Espanya opina que es tracta d'una simple declaració de bons desijos, sense capacitat resolutiva, raó per la qual Olivenza va seguir unida a Espanya. Finalment, Espanya no reconeix les pretensions de sobirania de Portugal sobre les illes Salvages.\nTambé la sobirania sobre el deshabitat illot de Perejil es troba disputada en el Marroc. Encara que desallojada despuix del incident de la illa Perejil (2002), per acord entre tots dos països no es troba assentada allí cap força militar o policial, sense que cap de les parts hagi renunciat a les seues pretensions de sobirania. D'atra banda, el Marroc reclama informalment la cessió dels territoris de Ceuta i Melilla, aixina com les denominades places de sobirania en el continent africà. Alguns moviments irredentistes al Marroc, com el partit Istiqlal, reclamen la inclusió en el denominat "el Gran Marroc" de les illes Canàries.\nManifestació del independentisme català en febrer de 2006, Barcelona.\nVore també: Regionalisme i nacionalisme en Espanya\nEn Espanya existixen diversos moviments polítics de signe independentista, lligats als denominats nacionalismes perifèrics, com per eixemple el català, el gallec o el vasc, que reclamen la segregació d'Espanya dels territoris en els quals són actius. Estos moviments es donen principalment en Catalunya, Galícia, Navarra i el País Vasc, a on existixen partits explícitament independentistes com Esquerra Republicana de Catalunya, Unió del Poble Gallego, Aralar o Bildu. D'atra banda, partits de cort nacionalista com l'extinta Convergència i Unió, el Bloque Nacionalista Galego i el Partit Nacionalista Vasc oscilen entre postures autonomistes i obertament independentistes.\nSituada a Europa Occidental i en el nort d'Àfrica, ocupa la major part de la península ibèrica i, fora d'ella, dos archipèlecs principals (el de les illes Canàries en el oceà Atlàntic i el de les illes Balears en el mar Mediterràneu), dos ciutats, Ceuta i Melilla, en el nort de Àfrica, la illa d'Alborán i una serie d'illes i illots es troben enfront de les costes peninsulars, com les illes Columbretes. Ademés, consta de territoris menors no continentals com les illes Chafarinas, el penyó de Vélez de la Gomera i el penyó d'Espígols, tots enfront de la costa africana.\nEn extensió territorial és el quart país d'Europa, per darrere de Rússia (que és el major, fins i tot tenint en conte solament el territori contingut a Europa), Ucrània i França, i el segon de la Unió Europea.\nEls llímits físics d'Espanya són els següents: a l'oest, Portugal i el oceà Atlàntic; el mar Mediterràneu a l'est; el estret de Gibraltar, oceà Atlàntic i mar Mediterràneu al sur; i els Pirineus, juntament en el golf de Viscaya en el mar Cantàbric al nort.\nEspanya té un clima molt divers a lo llarc de tot el seu territori. Predomina el caràcter mediterràneu en quasi tota la seua geografia. Les costes del sur i mediterrànees tenen un clima denominat mediterràneu de costa que també posseïx la Vall del Guadalquivir: temperatures suaus, precipitacions abundants quasi tot l'any excepte a l'estiu.\nA mesura que mos adinsem a l'interior el clima és més extrem, mos trobem en el clima mediterràneu continental, que abasta quasi tota la Península, temperatures baixes a l'hivern, altes a l'estiu i precipitacions irregulars (depenent de la posició geogràfica). En general, les comunitats occidentals reben més precipitacions que les orientals. Aixina dons, Galícia i el Cantàbric posseïxen un clima oceànic, caracterisat per l'abundància de precipitacions durant tot l'any especialment a l'hivern, i unes temperatures fresques.\nEl clima de montanya es pot observar en altituts altes, Serra Cantàbrica, Montes de León, Pirineus, alts punts de la Serra Ibèrica, Sistema Central i Serres Bètiques, aixina com en altituds altes en Canàries, on es donen temperatures baixes (hiverns frets o molt frets) i precipitacions generalment abundants.\nEls climes àrits o semiárits (menys de 300 mm anuals) els trobem en certs punts peninsulars de l'est: Almeria (famós el desert de Tavernes) o el Parc Natural del Cap de Gata-Níjar (on es registren menys de 200 mm anuals), Granada (Guadix), Múrcia, Alacant i Vall de l'Ebre on el efecte Foehn és el principal causant de tan baixes precipitacions.\nEl caràcter subtropical és característic de les Illes Canàries, en unes temperatures càlides durant tot l'any i poques precipitacions (més abundants a les illes occidentals). No obstant això, este clima també es dona en les costes meridionals de la península (Màlaga, Granada, Almeria), on tenen temperatures relativament suaus durant tot l'any, encara que les precipitacions són una mica més abundants que a Canàries.\nEl relleu d'Espanya es caracterisa per ser prou elevat, en una altitut mijana de 660 metres, i montanyós si ho comparem en el restant de països de Europa, en excepció de Suïssa, Àustria i els microestats de Andorra i Liechtenstein, l'altitut dels quals mijana és pro major. En l'Espanya peninsular, el relleu s'articula entorn d'una gran Altiplà Central que ocupa la major part del centre de la península ibèrica i que té una altitut mijana de 660 metros. Fora de l'altiplà, està la depressió del riu Guadalquivir, situada en el sur-oest de la península, i la del ric Ebre, en el nort-est de la mateixa. Els principals sistemes montanyosos són: Pirineus, sistema Ibèric, Serra Cantàbrica, Montes de León, sistema Central i serres Bètiques (Subbética i Penibética).\n↑ Sifres de població referides a 01/01/2007, INE\n↑ Anuari estadístic d'Espanya 2006 1a part: entorn físic i mig ambient\n↑ Sifres de població referides a 01/01/2008, INE\n↑ informe sobre Desenrollament Humà 2007/2008. Indicadors de desenroll humà (en anglés)\n↑ Answers to questions relating to codes and names of specific countries, secció What llaure the codes for Ceuta, Melilla and Canary Islands in ISO 3166-1? (en anglés).\n↑ Dites faceries no són estrictament un acort de co-sobirania, ya que afecten territori espanyol, sino un acort d'aprofitament compartit dels recursos.\n↑ 7,0 7,1 «Hallado en Cádiz un muro de 3.000 años». Cadis: El País (2006). Consultat el 30 de setembre 2007.\n↑ 8,0 8,1 Segons el proyecte d'arquitectura protohistòrica ibèrica.\n↑ Linch, John (director), Fernández Castro, María Cruz (del segon tom), Història d'Espanya, El País, volum II, La península Ibèrica en época preromana, pg. 40. Dosier. L'etimologia d'Espanya; terra de conills?, ISBN 978-84-9815-764-2\n↑ La verdadera etimologia d'Hispània, com ho establix el sabi Antonio de Nebrija, prové d'Híspalis: ili: ciutat, en l'idioma ibèric, i Spa, Occident.Híspalis significa, per tant ciutat d'occident.\n↑ Mario Méndez Bejarano (1857-1931) Història de la filosofia a Espanya fins al sigle XX [1927 Biblioteca Filosofia en espanyol, Oviedo 2000]\n↑ 'Història i geografia d'Espanya ilustrades per l'idioma vasc de Juan Antonio Moguel, reeditada en La gran enciclopèdia vasca ISBN 84-248-0017-6\n↑ "L'illot és tan modest i apocat que és difícil hallarlo", El País, 25 de juliol del 2002.\n↑ [descàrregues.cervantesvirtual.Com/servlet/SirveObras/35727252323249052754491/003278_3.Pdf] Transcripció i Edició del Catàlec Real de Castella, autógraf inèdit de Gonzalo Fernández d'Oviedo i Valdés. Universitat de Califòrnia\n↑ Benito Ruà, Eloy, 1997. Espanya, reflexions sobre el ser d'Espanya, pg. 25, Real Acadèmia de la Història, ISBN 84-89512-04-3\n↑ José Álvarez Junc, Mater Dolorosa: l'idea d'Espanya en el sigle XIX, cap. 1 Antecedents remots: de "Hispània" a "Espanya". ps.35-45, Ed. Taurus, Madrid, 2002, ISBN 84-306-0441-3\n↑ Aixina ho afirma, per eixemple, Vetle Patérculo en Història Romana 1:2,1-3 i Tito Livi en Història de Roma des de la seua fundació (ISBN 978-84-249-1428-8).\n↑ Relats d'esta guerra els trobem en les pàgines del croniste romà Cató\n↑ Joseph Pérez, Història d'Espanya, ISBN 84-8432-091-X, pg.39:\nLa resistència als sarraïns es va emmarcar en esta tradició de resistència a l'estranger, qualsevol que fora, per part de grups montanyesos acostumats a viure aïllats, espontàneament poc inclinats a tot poder procedent de l'exterior. Se'ls varen unir nobles visigots fugitius de la derrota del regne de Toledo i dirigits per Pelayo (segons una tradició, els musulmans encarregaren a Oppas, bisbe de Sevilla, que guanyara per a la seua causa a Pelayo, un noble visigot refugiat en Astúries)? És lo que sugerixen alguns historiadors.\n↑ Pérez, Claudi (2007). «Espanya és ya la sèptima economia mundial, segons el Banc d'Espanya». Barcelona: EL PAÍS. Consultat el 1 de febrer del 2007.\n↑ Plantilla:Cita publicació\nEst artícul fon creat a partir de la traducció de l'artícul es.wikipedia.org/wiki/España de la Wikipedia en espanyol, baix llicència Creative Commons-BY-SA.\nObtingut de «http://www.lenciclopedia.org/index.php?title=Espanya&oldid=150551»\nEsta pàgina fon modificada l'última volta el 13 jun 2019 a les 22:57.


sèrie de novel·les sobre un espia britànic\nEl personatge ha sigut adaptat televisió, ràdio, còmics, videojocs, i pel·lícules. És la sèrie de pel·lícules més antiga de la història i el conjunt d'elles ha recaptat 7.040 milions de dòlars en total in total, sent la sisena sèrie de pel·lícules més lucrativa de la història, que va començar el 1962 amb Agent 007 contra el Dr. No (Dr. No), protagonitzada per Sean Connery com a James Bond. A data de 2021, hi hagut vint-i-quatre títols en la sèrie de pel·lícules d'Eon Productions. El film Bond més recent és Spectre (2015), i està protagonitzat Daniel Craig interpretant a James Bond; sent el sisè actor que ha fet de Bond en les pel·lícules d'Eon. També hi ha hagut dues produccions independents de pel·lícules sobre Bond: Casino Royale (una paròdia de 1967) i Mai diguis mai més (Never Say Never Again) (una obra derivada de 1983 d'Operació Tro [Thunderball]). El 2015 es va estimar que la saga tenia un valor 19,9 milers de milions de dòlars.\nLes pel·lícules de Bond són conegudes per diversos tropes, inclòs l'acompanyament musical, amb les cançons temàtiques havent rebut nominacions a premis Oscar en diverses ocasions i dues victòries. Altres elements importants que apareixen en la majoria de les pel·lícules són els cotxes Bond, les pistoles, i els aparells que subministra la Secció Q. Les pel·lícules també es coneixen per els flirtejos i les relacions de Bond amb diverses dones, a les quals a vegades se les coneix com a "xiques Bond".\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=James_Bond_(franquícia)&oldid=25936770»


La soledat del president Mas · Tribuna.cat\nDijous, 31 de maig del 2012 | 18:19\nLa soledat del president Mas\nSoledat, President, Mas, Política, Artur, CiU, CDC, Josep Antoni Duran I Lleida\nLa setmana de la cimera del pacte fiscal ha estat una de les pitjors per Artur Mas. Fins i tot La Vanguardia va fer notar que les coses no acabaven d'anar bé per al president.\nA finals de setmana passada el president es va enredar, en una trobada amb corresponsals estrangers a la capital espanyola, amb el deute i amb el paper que havia de tenir l'estat en la solució dels problemes de liquiditat de les autonomies, cosa que alguna premsa internacional va interpretar com una petició de rescat a Madrid. Però, sens dubte, els problemes més grans, que han reflectit una certa desorientació i soledat, els ha tingut amb el pacte fiscal i amb la cimera per acostar posicions que el dimecres es va celebrar a Palau entre els partits.\nEl líder de CiU va explicitar, fa setmanes, el seu pla B davant un previsible fracàs de la negociació del pacte fiscal a Madrid. Mas va explicar, primer a la cloenda del congrés de CDC i després en seu parlamentària a pregunta del president d'ERC al Parlament Joan Puigcercós, que si Catalunya no obtenia la Hisenda pròpia per la via de la negociació ho hauria de fer per la via directa, per la de la pròpia determinació i que l'objectiu era irrenunciable.\nLa política catalana s'encamina cap a un procés similar al de l'Estatut\nPerò Josep Antoni Duran i Lleida ha protagonitzat, amb cobertura de l'establishment mediàtic i empresarial que no vol cap escenari de confrontació amb l'estat, una ofensiva per frustrar la petició d'Hisenda pròpia. Fins al punt que fins i tot Oriol Pujol se'n va acabar desentenent del pla B i dimecres, en acabar la cimera, va comparèixer amb Duran en un discret segon pla. Oriol Pujol va haver de recular i Josep Rull ha optat pel silenci.\nÉs Duran qui parla, parla i parla i Homs qui es dedica a negar l'evidència d'una divisió a CiU sobre quin ha de ser el camí a seguir quan fracassi el pacte fiscal. Mas no només s'ha vist obligat a plegar veles amb la Hisenda pròpia. Les pressions del món econòmic i dels sectors més pactistes de CiU estan fent que rebaixi de forma ostensible els plantejaments del pacte fiscal amb l'argument de que cal sumar el PSC i, si pot ser, comptat amb una actitud menys agressiva del PP.\nLa política catalana s'encamina doncs, si és que el president no es quadra, cap a un procés similar al de l'Estatut i ho fa en un context molt més complicat, perquè CDC sap que les seves bases, els seus votants i militants, no estan aquest cop disposats a acceptar amb tanta facilitat una rebaixa de plantejaments.


'Patria' estrena: ¿qui és qui en la sèrie? | HBO\nElena Irureta i Ana Gabarain encapçalen el repartiment de l'adaptació del 'best-seller' de Fernando Aramburu, que es pot veure a HBO i Telecinco\nMadrid - Dimarts, 29/09/2020 | Actualitzada 30/09/2020 - 11:54\nÉs un dels grans encerts de ‘Patria’, un repartiment íntegrament basc. Així ho va voler el creador de la sèrie, Aitor Gabilondo, que els personatges tinguessin integrat en el seu ADN l’essència de la terra, la modulació a l’hora de parlar, una cosa que no succeïa en cap altra de les ficcions recents sobre el conflicte basc, ‘La línea invisible’, de Mariano Barroso. Pot ser que els seus rostres no siguin gaire populars, però tenen extenses trajectòries que proven la seva vàlua.\nPorta tota la vida davant de les càmeres, però el seu paper de Bittori l’ha consagrat definitivament als 65 anys. Un personatge que representa el dolor i la solitud de les víctimes del terrorisme i que ella aconsegueix convertir en un símbol de resistència davant l’oblit. Mare de Nerea (Susana Abaitua) i de Xabier (Iñigo Aranbarri), s’haurà d’enfrontar a l’assassinat del seu marit, el Txato, cosit a trets per ETA a la porta de casa seva i després del cessament de la banda armada, tornarà al seu poble per buscar-ne el culpable. Irureta va començar la seva carrera al teatre i a la televisió basca per fer el salt a sèries tan longeves com ‘El comisario’, on va interpretar l’oficial Laura Hurtado durant una dècada. En cine va començar a tenir presència en pel·lícules com ‘Hola, ¿estás sola?‘, ‘La ardilla roja’ o ‘La madre muerta’. Recentment l’hem vist a la sèrie ‘Allí abajo’, juntament amb la seva companya de repartiment Ane Gabarain i ‘Madres’, totes dues d’Aitor Gabilondo, creador de ‘Patria’.\nTé una trajectòria similar a la d’Irureta, de fet, es coneixen des de fa més de trenta anys. Les dues van començar en l’àmbit còmic en els primers anys d’emissió d’ETB i van coincidir en la sèrie ‘Bi eta bat’ a principis dels noranta. Al principi es va centrar en produccions al País Basc, fins que la vam veure a ‘La comunidad’, d’Álex de la Iglesia, i va començar a tenir papers en sèries com ‘Periodistas’ interpretant Concha, la dona de Jesús Bonilla. Va participar també a ‘Loreak’, un dels grans títols del nou cine en eusquera i durant tres anys ha sigut la Maritxu a ‘Allí abajo’. A ‘Patria’ interpreta Miren, mare de Joxe Mari (Jon Olivares), detingut per pertànyer a la banda terrorista, Gorka (Eneko Sagardoy) i Arantxa (Loreto Mauleón). L’amistat que tenia amb Bittori es trencarà a partir del moment en què comenci a simpatitzar amb la causa abertzale per sentir-se a prop del seu fill.\nL’Arantxa és un dels personatges més emotius de la sèrie. Com diu Aitor Gabilondo, tot i que estigui en una cadira de rodes a causa d’un ictus, és l’única que es mou. En el segon capítol, resulta impossible no plorar amb ella i la història del braçalet que li va regalar el Txato. És l’única que no renega de l’amistat que va unir la seva família amb la de Bittori i sempre ha estat enamorada de Xabier. Loreto Mauleón va començar la seva carrera en els 2000 després de cursar els estudis d’Enginyeria civil. En cine va debutar a ‘La máquina de pintar nubes’ (en la qual també participava la seva mare a ‘Patria’), i l’hem vist en sèries com ‘La casa de mi padre’ o ‘El secreto de puente viejo’ en el paper de María Castañeda Ulloa.\nTé 29 anys i s’ha convertit en una de les actrius més prometedores de la seva generació. Als 17 anys es va traslladar a Madrid des de la seva Vitòria natal i va començar a participar en sèries i pel·lícules com ‘La buena nueva’, ‘Bon apèttit’ o ‘La pecera de Eva’. El 2017 es va convertir en l’eix de la sèrie ‘Sé quien eres’, ‘thriller’ policial basat en la seva misteriosa desaparició i en els últims temps l’hem vist a ‘Viaje al cuarto de una madre’ o ‘70 binladens’. A ‘Patria’ interpreta la Nerea, la filla de Bittori i el Txato, per a Gabilondo el personatge més difícil d’entendre i més fàcil de jutjar, però alhora un dels més rics. La seva escena en un bar de Pamplona on s’assabenta de la mort del seu pare mentre sona una cançó de Mecano, és una de les millors de la sèrie.\nÉs el Txato, la figura que vertebra tot l’entramat de ‘Patria’, un empresari d’una petita localitat que estima la seva família i que comença a rebre cartes d’ETA per pagar l’impost revolucionari fins que acaba sent assassinat. L’encarna José Ramón Soroiz, un altre històric del teatre i la televisió en eusquera (efectivament, també formava part del repartiment de ‘Bi eta bat’), tot i que en el seu cas pràcticament no ha sortit del País Basc, per la qual cosa és conegut fora de les fronteres de la comunitat autònoma gràcies a pel·lícules com ‘Loreak’ o ‘Amama’.\n«Aquest país està ple de covards i de mentiders», diu el personatge de Joxian, el marit de la Miren i examic del malaguanyat Txato. Quan va començar el poble a omplir-se de pintades, no es va atrevir a parlar-li més. El seu caràcter acovardit reforçarà el poder de la seva dona en l’esfera familiar. Mikel Laskurain aporta les notes precises de covardia a aquest personatge que és testimoni mut del que ocorre al seu voltant. Com a actor també va formar part de l’elenc de ‘La ardilla roja’, ‘Obaba’ i ‘Loreak’, així com d’un munt de sèries de televisió, algunes basques i d’altres no, com ‘Policías, en el corazón de la calle’ o ‘Cuéntame cómo pasó’.\nInterpreta el tímid i intel·lectual Gorka, germà de Joxe Mari. Es va donar a conèixer al gran públic gràcies al seu paper a ‘Handia’, per la qual va aconseguir el Goya al millor actor revelació, tot i que al País Basc ja era famós per la seva participació en la sèrie ‘Goenkale’. Està en un gran moment professional, té diverses pel·lícules per estrenar, ‘Mia i moi’, de Borja de la Vega i ‘Contando ovejas’, de José Corral, juntament amb Natalia de Molina. S’atreveix amb tot, fins i tot va fer de diable a ‘Errementari’.\n«Patria» també és una novel·la gràfica\nTemes: Pren-t'ho en sèrie HBO Fernando Aramburu


El grup d'intel·lectuals avisa que, si no, la crisi provocarà grans divergències econòmiques dins la UE\n3 min. Brussel·les 06/04/2020 15:39\nMés pressió global perquè els estats de la Unió Europea apostin pels coronabons. Han sigut diversos els grups d'economistes, intel·lectuals i polítics que al llarg dels últims dies han aixecat la veu a través de publicacions internacionals demanant una resposta fiscal conjunta i ambiciosa per part de la Unió Europea, per fer front a la recessió econòmica que es dona per fet que es produirà a causa de l'impacte de la pandèmia del coronavirus. Aquest dilluns, en una carta al diari belga 'La Libre Belgique', el grup d'intel·lectuals que conformen la Lliga Europea per a la Cooperació Econòmica (LECE) també s'hi han sumat. " Considerem que una emissió conjunta per part dels països de la zona euro de títols de deute per un import significatiu és essencial, tant per tranquil·litzar els mercats com per donar suport als estats membres", diu la carta.\nLa carta de la Lliga Europea per a la Cooperació Econòmica es publica just abans de la reunió de ministres de Finances de l'euro en què han de decidir justament les mesures econòmiques que es volen impulsar des de la Unió Europea per lluitar contra el coronavirus. Tot i això, la reticència de països com Alemanya, Àustria o els Països Baixos a qualsevol instrument de mutualització del deute fa difícil que s'aprovin a curt termini un instrument com els coronabons. Però la LECE avisa: " Si no s’adopten mesures per assumir conjuntament la càrrega fiscal i financera de les dificultats, hi ha el risc material que la crisi de la pandèmia doni peu a grans i fortes divergències econòmiques i que es desenvolupi una nova crisi del deute sobirà a la zona euro".\nPer això posen sobre la taula altres alternatives com l'ús del Mecanisme Europeu d'Estabilitat (per activar crèdits de rescat) relaxant-ne la condicionalitat o amb la creació d'un fons temporal de rescat: "Com a alternativa, o preferiblement com a complement, podria establir-se un nou instrument permanent per afrontar el impacte econòmic dels xocs asimètrics com poden ser les emergències sanitàries avalat pel pressupost de la UE , amb la possibilitat de ser complementat per recursos nacionals addicionals".\nAquest grup d'intel·lectuals està format per personalitats principalment del món polític i intel·lectual, va ser fundat el 1946 per membres de Bèlgica, Polònia i els Països Baixos i ha anat sumant veus d'arreu de la Unió Europea des d'aleshores. Es defineix com un "grup de pressió intel·lectual al servei del projecte europeu i no com un think tank. Té qualitat d'assessor al Consell d'Europa i a la Comissió Econòmica de les Nacions Unides per a Europa. A Espanya el seu president és Francesc Homs Ferret, membre del consell d'administració de CriteriaCaixa i exconseller d'Economia de la Generalitat del govern de Jordi Pujol. També signa la missiva per la banda espanyola Javier Arias, el delegat del BBVA per a les relacions amb les institucions europees.


Una aposta redoblada per l’art - El Temps\nUna aposta redoblada per l’art\nLa Fundació Bancària “la Caixa” i el British Museum amplien fins al 2024 l’acord vigent per organitzar de manera conjunta diverses exposicions. D’aquesta manera, els centres CaixaForum de Barcelona, Palma, València (a partir de 2021), Sevilla, Madrid i Saragossa gaudiran de cinc noves mostres.\n’esquerra a dreta, el president de la Fundació Bancària “la Caixa”, Isidre Fainé, i el president del Patronat del British Museum, Sir Richard Lambert.\nAl British Museum, una de les pinacoteques més importants del món, els visitants poden gaudir d’algunes de les exposicions més impactants i interessants del planeta. “Mòmies egípcies. Explorant vides antigues” és un viatge pel vell Egipte a través del cos de sis mòmies. O “Deesses”, un recorregut per les diverses deïtats d’Àsia, Europa i l’Orient Mitjà. Aquestes dues exposicions junt amb altres mostres com ara “The American Dream: pop to the present” o “La imatge humana. Obres mestres de la figuració” podran ser visitades als centres CaixaForum sense fer cap viatge a Anglaterra.\nGràcies a l’ampliació fins a l’any 2024 del conveni entre La Fundació “la Caixa” i la pinacoteca britànica, els centres de Barcelona, Palma, València (a partir de 2021), Saragossa, Sevilla i Madrid oferiran cinc noves exposicions procedents d’aquest museu. Cinc grans projectes artístics que es convertiran en 20 mostres. A través d’aquestes seleccions de peces artístiques, els espectadors podran endinsar-se en la cultura egípcia o descobrir l’art antic del Pacífic. També conèixer a través de la pintura de Kara Walker, Julie Mehretu o Andy Warhol els turbulents anys 60 dels Estats Units, amb la mort del president demòcrata John F. Kennedy o la censura del racisme com a fets significatius. Aquesta última exposició, però, és una excepció ja que es tracta d’art modern. La resta de col·leccions giren al voltant de l’art egipci, grec, romà i asiàtic. Tot un conjunt d’obres que constitueixen una oportunitat única per als espectadors, ja que podran gaudir de l’art de diverses civilitzacions d’arreu del món.\nL’acord, a més, suposa una consolidació de la relació d’entesa que han mantingut històricament ambdues institucions. I que ha permès que els espectadors d’arreu de l’Estat espanyol gaudisquen d’algunes de les millors seleccions de la galeria anglesa. D’ençà que va firmar-se el primer acord de col·laboració l’any 2015, que les primeres exposicions mostrades van comptar amb una afluència de 480.000 persones.\nDurant els anys 2016 i 2017, el públic dels diversos centres Caixa Fòrum van poden veure mostres com ara “Els pilars d’Europa. L’edat mitjana al British Museum”, “Agon! La competició a l’antiga Grècia”, “Faraó. Rei d’Egipte” o “L’era del luxe: dels assiris a Alexandre el Gran”. Aquesta última exposició es pot veure a les seus culturals de la Fundació Bancària “la Caixa” de Barcelona, Madrid i Saragossa entre 2019 i 2020. •


Pàgina principal >> General >> Masquefa ja escalfa motors per a la X Fira de la Infància i la Joventut\nEls tiquets per a la paella popular es poden adquirir fins el proper 26 de maig a la recepció de l’Ajuntament i al preu de 6,50€.\nEnguany, per commemorar la desena edició de la Fira, els masquefins estan cridats a gaudir d’una paella popular oberta a tota la població; la qual serà una de les activitats centrals de la jornada. Per participar de la paella, cal adquirir els tiquets corresponents abans del divendres 26 de maig. Les entrades es poden comprar al preu de 6,50€ a la recepció de l’Ajuntament.


Vicenç Pagès Jordà :: Noms propis - Tom Wolfe & René Magritte\nFormat en el periodisme, Tom Wolfe rebutja la pintura no realista. En una escena de la novel·la Bloody Miami, retrata una colla de jubilades rient davant les reproduccions de quadres de Kandinski, Matisse, Soutine i Braque. “Tinc un nét de set anys que ho pot fer millor!”, s’exclama una. “Jo crec que només estava netejant els pinzells de pintura”, rebla una altra. El lector, que potser no ha entès mai la pintura de les avantguardes, pot estar temptat de riure’s d’aquestes dones ignorants, fins que a l’últim moment recorda que en més d’una ocasió ni tan sols els especialistes han sabut distingir una obra d’art canònica de les provatures d’un infant. En canvi resulta molt fàcil venerar els gargots quan els signa un pintor que ens han ensenyat que és genial.\nA Bloody Miami, una assessora artística explica que “ja no es tracta de tenir destresa a les mans”. Però potser el tema de fons no és aquest. Potser és preferible centrar-se en les dificultats d’aproximació a la realitat que comporten les obres no figuratives. El que té en comú l’art diguem-ne tradicional i el periodisme de Tom Wolfe és que tots pretenen parlar del món, i no tan sols de l’art o del periodisme. Quan el que tenim al davant són tan sols combinacions de formes i colors, sense relació amb cap forma de vida coneguda, la temptació és entendre-les com una forma sublim de decoració.\nUn pintor tan poc sospitós de tradicionalisme com René Magritte va escriure: “L’art anomenat no figuratiu té el mateix sentit que l’escola que no ensenya, que la cuina que no alimenta...”. Just en el moment en què aquesta escola i aquesta cuina són rabiosament actuals, el capital financer s’ha vinculat a la vessant menys figurativa de l’art. Al capdavall, els dibuixos de Joan Miró tant poden resultar útils per decorar la paret d’un aeroport com per configurar el logotip del banc més gran del país.\n“El món i el seu misteri no es poden refer: no és pas un model que ens puguem limitar a copiar”, escriu Magritte, que detestava les arts decoratives. “En el meu temps hi haurà hagut dues classes d’artistes: els que han tractat de descriure el món exterior i els que han intentat manifestar alguna aventura del seu esperit”. Ara no és Magrite qui parla, sinó el Josep Pla de les Notes disperses, que potser tampoc agradaria a les jubilades de Miami.


La fàbrica d’Ercros a Aranjuez redueix un 9% la seva accidentabilitat\nInici » Sala de premsa » Notícies » La fàbrica d’Ercros a Aranjuez redueix un 9% la seva accidentabilitat\nAranjuez, 19 d’agost de 2021. - El 2020, la fàbrica d’Ercros a Aranjuez va reduir el seu índex de freqüència d’accidents i millorar la qualitat dels seus productes.\nEn concret, l'índex de freqüència general d'accidents –que mesura els accidents entre el personal propi i extern (amb i sense baixa) per cada milió d'hores treballades– es va reduir un 9% respecte de l'any anterior.\nEn matèria de qualitat, entre 2019 i 2020, la fàbrica d'Aranjuez va reduir un 16% el seu índex de reclamacions. Aquest índex mesura el nombre de tones de productes afectats per reclamacions dels clients sobre el nombre de tones venudes.\nAquesta fàbrica també va experimentar millores en el camp mediambiental: respecte de la mitjana dels últims cinc anys, la fàbrica va reduir un 3,2% el seu índex d'emissions, que mesura les substàncies emeses a l'aire i a l'aigua i la generació de residus.\nEl centre d'Aranjuez té certificades la gestió de la seguretat laboral segons la norma ISO 45001, la gestió de la qualitat segons la norma ISO 9001 i la gestió mediambiental segons la norma ISO 14001; i verificades les seves emissions de CO₂ d'acord amb la norma ISO 14064. Així mateix, està inscrit en el registre europeu de gestió i auditoria mediambiental EMAS.\nLa fàbrica d'Aranjuez conforma la divisió de farmàcia d’Ercros. Aquest centre està destinat a fabricar principis actius farmacèutics (API), fonamentalment de la família dels antibiòtics. La fàbrica empra de manera directa a 211 persones i el 2020 va facturar 58 milions d'euros. El 92% de les vendes es va destinar a l'exportació, principalment als EUA, la UE, Orient Mitjà i el Nord d'Àfrica. És el segon fabricant mundial d'àcid fusídic i el tercer de fosfomicina.


Uber s’uneix al sistema de transport de Moscou - Cat Diàleg - Diari Digital català\nTecnologiaZPortada DerechaZResto 23 March, 2016 Núria Vilellas Camps 0\nInici » Historic » Uber s’uneix al sistema de transport de Moscou\nUber, el servei de taxi alternatiu, ha signat un acord de col·laboració amb les autoritats de Moscou. Com a part de l’acord, la companyia no podrà treballar amb conductors sense llicència –i presumiblement compartirà dades sobre conductors i passatgers amb el govern local–.\nL’agència de notícies RBC informava fa uns dies que el departament de transport de Moscou li ha donat 90 dies a Uber, el servei més gran de reserves de taxi del món, perquè s’asseguri que tots els conductors registrats en el servei tenen una llicència oficial de l’estat. Tant el departament de transport com el gabinet de premsa d’Uber han confirmat l’acord.\nL’acord de col·laboració té dues disposicions principals: en primer lloc, Uber es compromet a treballar només amb conductors que disposin d’una llicència oficial de taxi (tal com hem explicat). Això difereix de les polítiques que segueix Uber, per exemple als Estats Units, on la companyia ofereix una alternativa a les llicències de taxi que són cares i difícils d’aconseguir, permetent a conductors ordinaris obtindré ingressos oferint els seus serveis de transport a través d’aquesta aplicació. Aquest model de serveis està prohibit en altres països que imposen regulacions més estrictes en el mercat de taxis i insisteixen en què l’ús de conductors sense llicència és insegur i il·legal.\nLes autoritats de la capital russa van insistir en el fet que Uber signés l’acord el 2015, però la companyia va demanar més temps per consultar amb la seva alta direcció de San Francisco. El febrer del 2016, el departament de transports de Moscou fins i tot va arribar a amenaçar en posar-li una demanda i prohibir el servei a Moscou si no aconseguien firmar un acord que respectés els requisits de la llicència. Fonts de la RBC assenyalen que l’alta direcció d’Uber va visitar Moscou per continuar la negociació amb les autoritats locals i que va demanar accés a les bases de dades del Ministeri d’Interior per comprovar els antecedents penals dels conductors. Aquest requeriment no va ser del gust del departament de transports de la ciutat, els funcionaris dels quals van respondre que aquesta informació queia fora de les seves competències.\nUber haurà de compartir les dades dels seus desplaçaments amb les autoritats\nA més de treballar només amb conductors “legals”, l’acord obliga a Uber a compartir les dades de desplaçaments de cotxes amb les autoritats del transport de la ciutat. Segons sembla, com a part de l’acord, les dades dels vehicles i dels seus desplaçaments que realitzi l’aplicació, s’han de transmetre al Centre d’Organització de Trànsit del govern de Moscou. Els funcionaris creuen que aquestes dades millorarien el nou sistema de transport intel·ligent de la ciutat, que utilitza dades procedents de vàries xarxes de transport municipals, i monitoritza el trànsit a temps real.\nUber és el sistema de transport intel·ligent.\nNo se saben gaires detalls sobre com utilitzen els funcionaris de Moscou les dades dels seus socis de transport, més enllà de combinar-los amb informació procedent del sistema de transport estatal. El sistema de transport intel·ligent de la capital russa utilitza una combinació de mètodes per monitoritzar i agregar les dades de trànsit, incloent-hi sistemes de monitorització de GPS, una xarxa de circuit tancat de càmeres de televisió per detectar infraccions de trànsit, càmeres d’estacionament, eines per regular els semàfors, i un sistema d’alertes en xarxa per conductors i passatgers.\nEls grans competidors d’Uber també havien signat acords semblants\nEls principals competidors d’Uber en el mercat rus, Yandex.Taxi i Gett, també han signat ja acords de col·laboració amb les agències estatals (Yandex.Taxi va firmar el seu el 2014, i Gett al gener del 2016), i en ambdós casos utilitzen conductors amb llicència de taxi i comparteixen les dades de viatges amb el sistema de transport de Moscou.\nUber opera actualment en 400 ciutat i 68 països de tot el món. A Rússia, el servei està disponible en vuit ciutats, però el vicepresident d’Uber, Ryan Graves, va declarar a la RBC que la companyia s’estava plantejant arribar a operar en 17 ciutats russes abans de finals del 2016.\nUber, que passa per ser la start-up més valuosa del món, compte amb diversos empresaris russos entre els seus inversors: Ziyavudin Magomedov (el propietari de Summa group), Alisher Usmanov (a través de la seva companyia USM Holdings), i Mikhail Friedman, en el qual el seu fons d’inversió, LetterOne, ha invertit 200 milions de dòlars en el servei.\nEls taxistes col·lapsaran les Rondes aquest matí per protestar contra l’Ajuntament\ncatdialeg1747 Moscou2 taxi2 Uber4


LA BONA VIDA: CREMA DE CARABASSA AMB BOTIFARRA NEGRA\n500 grs de carabassa\nTalleu la ceba i la carabassa a daus. Ofegueu-los amb mantega i oli, quan estigui lligat, afegir una mica de caldo vegetal . Liqüeu la crema obtinguda.\nTrinxeu la poma juntament amb la botifarra sense pell. Poseu-ho a coure amb una mica de mantega.\nEn un plat fondo, poseu un motlle rodó. A dins, col·loqueu-hi el trinxat de botifarra i poma i, a sobre un rovell d'ou. Escalfeu-ho al forn.\nFinalment, munteu el plat. Traieu el motlle, poseu-hi la crema de carabassa i feu, amb l'ajuda d'una cullera, un cordó de nata.\nRecepta del Restaurant de l'hotel Sant Marçal,Crta de Sant Celoni a Santa Fe del Montseny km 2,\nTelf: 938473043. Aquest hotelet és un antic monestir reformat del segle XII. Te dotze habitacions decorades cadascuna de manera diferent. http://www.hotelsantmarcal.com/


Bloc de CataBach.com: BWV 39\nAmb el Primer Diumenge després de la Trinitat s'iniciava la singladura pel cicle més llarg del calendari litúrgic luterà, que arribava fins a l'Advent, quatre setmanes abans de Nadal. És una festivitat per a la qual s'han conservat 4 cantates: Les BWV 75, 20 i 39, a més de la BWV 54, espècie de cantata multiusos, destinada en origen al Dominica Oculi (Tercer de Quaresma) però que alguna vegada s'havia executat també en altres festivitats, entre elles el Dominica I Post Trinitatis.\nLa protagonista d'avui serà la cantata BWV 39 BRICH DEM HUNGRIGEN DEIN BROT, obra estrenada a Leipzig el 23 de juny de 1726. Tenim constància d'una nova interpretació l'any 1732, cosa que féu que els primers estudiosos de l'obra de Bach datessin la seva estrena en aquell any. La interpretació de 1732 va venir donada per la presència a Leipzig d'un legió de refugiats protestants austríacs, expulsats de la seva terra per l'arquebisbe de Salzburg en un decret de finals de 1731. En el seu camí cap a Prússia, on el rei Frederic Guillem I els havia permès establir-se, aquests grups de refugiats anaren passant per Leipzig entre abril i setembre de 1732, essent rebuts com a herois en un dels bastions del luteranisme més ortodox. Les solemnes misses en el seu honor requerien de la corresponent música litúrgica, i allà estava ni més ni menys que la de Bach per a reconfortar-los.\nEl llibret de la cantata és anònim, i deriva d'un altre pertanyent al cicle de cantates de Johann Ludwig Bach, el cosí de Johann Sebastian al servei de la cort de Meiningen, que aquest interpretà a Leipzig a mitjans de 1726. Podria ser que la reelaboració del text anés a càrrec de la poetessa Marianne von Ziegler, assistida pel propi Bach. En tot cas, parteix de l'Evangeli del dia, el qual narrava la paràbola de l'home ric que no es va compadir del pobre Llàtzer i que serveix per a il·lustrar el precepte cristià de la caritat vers els desfavorits. Com moltes altres cantates, la BWV 39 està estructurada en dues parts, destinades a ser cantades abans i després del sermó.\nEl títol de la cantata també resulta summament adient a l'hora de glosar les penalitats dels refugiats: Comparteix amb els Famolencs el pa i acull els qui no tenen llar. Es tracta d'uns versicles del llibre d'Isaïes amb els quals el desconegut llibretista creà el cor inicial, que Bach concep com un enorme motet de 218 compassos i uns nou minuts de durada estructurat en tres seccions, de les quals la primera i tercera també són subdividides en tres parts. Tot està introduït i lligat per un característic tema puntejat de dues corxeres, a càrrec de les flautes dolces i els oboès, que vol representar la idea de la partició i el repartiment.\nA aquest densíssim cor seguirà el recitatiu del baix Der reiche Gott wirft seinen Überfluss (El Déu generós ens prodiga la seva abundància), que serà seguit de l'ària de contralt Seinem Schöpfer noch auf Erden (Esdevenir ja a la Terra), on violí i oboè acompanyen la veu del cantant amb un deliciós concertant propi. Destaquen les vocalitzacions antagòniques sobre streuet (sembar) i bringen ein (recollir): La primera amb trenta semicorxeres i la segona amb una llarga nota de cinc compassos.\nLa segona part de la cantata arrenca amb l'ària del baix Wohlzutun und mitzuteilen vergesset nicht; denn solche (No us oblideu pas del bon fer i les almoines), una sòbria peça encomanada al baix continu i sense el da capo habitual, a la qual seguirà una nova ària, ara per a soprano: Höchster, was ich habe (Oh Altíssim! Tot el que jo tinc). De concepció molt similar a l'ària de contralt, ara el concertant serà entre les flautes dolces i el continu, sobre els quals el cantant entonarà una melodia pròpia, conformada per dues parts sense da capo.\nEl penúltim moviment de la cantata serà un recitatiu amb el contralt acompanyat de tota la corda, amb el qual es transitarà cap a la coral final, que entonarà la sisena estrofa de Kommt, lasst euch den Herren lehren de David Denicke (1648) cantada amb la melodia de Freu dich sehr, o meine Seele, originària del s. XV i que apareix també a la cantata BWV 30.\nEstrenada: 23 de Juny de 1726\nText: Anònim, basat en fragments d'Isaíes, els Evangelis i una coral de David Denicke.\nComparteix amb els Famolencs el pa\nI acull els qui no tenen llar.\nVesteix a aquell qui vegis nu\nI no et desentenguis d'ell\nCar és carn de la teva carn.\nLlavors la teva llum sorgirà com l'aurora,\nI la teva ferida cicatritzarà de pressa,\nI la teva justícia et precedirà,\nI la Glòria del Senyor et seguirà.\nEl Déu generós ens prodiga la seva abundància,\nA nosaltres, que li devem fins i tot l'alè.\nTot el que som és només seu,\nEll prodiga incessantment beneficis,\nPerò no ha fa per a que els seus Tresors\nEls gaudim nosaltres sols.\nAquests són la pedra de toc\nAmb la qual ens fa saber\nQue ell dispensa igualment als pobres\nDe tot allò que necessiten\nQuan la seva mà pietosa\nEns procura amb abundància\nAllò que necessitem.\nPer la mercè que ens ha prestat\nNo hem d'entregar delmes al seu graner:\nMés que les Ofrenes, és la Caritat\nAmb el company miserable\nAllò que penetra el seu Cor.\nEsdevenir ja a la Terra\nUna ombra semblant\nAl propi Creador\nÉs tastar per anticipat\nLa felicitat celestial.\nImitar la seva misericòrdia\nÉs sembrar a aquest costat\nLa llavor de la benedicció\nQue recollirem al més enllà.\nNo us oblideu pas\nDel bon fer i les almoines,\nCar són tals sacrificis\nEls que complauen al Senyor.\nOh Altíssim! Tot el que jo tinc\nÉs només un do rebut de Tu.\nSi volgués presentar-me davant teu\nI entregant-te els meus béns\nAixò seria en va\nJa que tu no vols Ofrenes.\nCom et compensaré plenament, Oh Senyor!\nEls béns que has aportat al meu Cos i Ànima?\nSí! I tot allò que encara rebré\nMés sovint que no pas rarament\nCar seguiré glorificant-te a totes hores?\nA Tu només et puc oferir l'Ànima,\nAl company, l'ànim de servir-lo,\nAl pobres, compartir el que Tu m'has donat en vida\nI a la Terra les meves despulles, quan Tu ho disposis.\nJo acompleixo allò que puc, Senyor, tant de bo et plagui\nQue un dia rebi allò que Tu promets.\nBenaurats aquells que per caritat\nAssumeixen com a pròpia la misèria d'altri,\nSón caritatius amb els pobres\nI preguen amb fervor a Déu per ells.\nAquells que ajuden amb el seu consell\nI també, quan poden, amb els seus actes\nRebran l'auxili que han prestat\nI coneixeran la Misericòrdia.\nPublicat per Josep-Miquel Serra A Les 7:57\nEtiquetes: BWV 039, Dominica I Post Trinitatis


Calafell inverteix 1,9 MEUR en la reparació i construcció de voreres a Segur\nLa inversió permetrà millorarar l'estat de les voreres de Segur de Calafell i en construirà de noves.\nEs realitzaran un total de 304 actuacions que es concentraran a la part alta i central del nucli\nActualitzada 05/09/2017 a les 09:55\nL’Ajuntament de Calafell ha aprovat, al ple d’aquest 4 de setembre, la realització d’un pla de voreres al nucli de Segur amb una inversió d’1,95 milions d’euros. En total es repararan o construiran de nou 304 voreres. Les actuacions es concentraran a la part alta i central del nucli, a la franja des de la carretera fins l’autopista, ja que és on hi ha més desperfectes.\nEl regidor d’Urbanisme, Miguel Ángel Perín ha afirmat que «a aquest sector de Segur hi ha una concentració tal de desperfectes que requereix una actuació urgent, en molts casos perquè no s’hi ha fet mai res». El regidor ha explicat que s’actuarà a més llocs del municipi, però que en aquesta franja «és urgentíssim».\nLes 304 actuacions es realitzaran en 65 carrers. Fins ara s’havien fet petites actuacions en les voreres aprofitant sobrants de diverses partides del pressupost municipal. Amb aquesta inversió, l’Ajuntament assegura que «es podrà fer una empenta important al problema, si més no als casos més greus».\nEl finançament del projecte es farà amb part del romanent que li va quedar al consistori el 2016, que va ser de 5,72 milions d’euros. El canvi pressupostari que farà possible aquesta inversió ha estat aprovat per 12 vots a favor (PSC, UAM, PP, ERC i regidor no adscrit) i 9 abstencions (CiU, CUP i Ciutadans).\nAlmenys quinze ferits en un atropellament massiu en un carnestoltes a Alemanya\nAlmenys quinze ferits en un atropellament...


Fusteria Sant Cugat: Tendències 2016 - Fusteria Feliu\nAmb el nou any, comencen les primeres apreciacions sobre allò del què es parlarà d’ara en endavant. És el moment oportú de preveure quines seran les tendències que marcaran un abans i un després en el nostre dia a dia i de parlar d’elles. Sobretot, des de temps memorials, aquesta moda ha estat molt lligada al sector de la imatge personal. Quins pentinats es lluiran aquesta primavera, colors que inundaran les peces de roba del nostre armari o les sabates que esdevindran la sensació del moment. Però en el nostre món, el de la fusteria, també existeix aquesta dimensió. Quants no fem cas de les tendències en decoració y comprem els mobles que més s’estilen? Quan ens arriben bones noves de què es l’any de mobles de disseny, tots hi correm. Quan toca recórrer als clàssics, qui pot resistir-se a ells?\nÉs per tot això que avui, des d’un nou post al nostre blog de Fusteria Feliu, fusteria a Sant Cugat de referència, volem compartir amb tots vosaltres quines seran les noves tendències d’aquest 2016 quant a la fusta com a element visual en el vostre mobiliari de la llar.\nPer exemple, en la creació d’espais, aquest 2016 regnaran els entorns naturals, amb mobiliari i complements en fusta, sobretot en tonalitats més aviat clares, però en les que la fusta mostri vetes que es marquin i destaquin per donar protagonisme als colors de la fusta. Una mesura que també pot servir per recuperar mobles antics que podeu portar a fusteries com la nostra, Fusteria Feliu, fusteria a Sant Cugat, i després dels tractaments necessaris, recuperar-los per no perdre fil a la moda del moment, havent reconvertit un element del qual ja gaudíem a casa. A part del protagonisme de la fusta, altres elements com el mimbre i el macramé s’incorporaran a les tendències d’aquest 2016, per acompanyar el nostre material preferit, de cara al mobiliari més d’exterior.\nParlant de colors, en la decoració de la fusta, apunten maneres el gris i el groc mostassa, una combinació de contrastos que ja comença a destacar arreu del món en els aparadors de les revistes més prestigioses del moment.\nEsperem que amb aquestes idees sobre les noves tendències que arriben hagueu pres consell i si penseu en moblar el vostre pis, o voleu donar-li un nou aire a mobiliari antic, sense que la vostra llar es trobi passada de moda, confieu en professionals com els de la nostra fusteria a Sant Cugat, Fusteria Feliu, per aconseguir-ho.\nUs esperem properament en un nou post a Fusteria Feliu, fusteria a Sant Cugat, per parlar de tots aquests temes que tant ens apassionen als amants de la fusta i la decoració.


3 Respostes\tWith “Badoo” conèixer gent nova!\n· Users abroad is much more than a dating site, though widespread in United States in the years much more addictive, i la gent estavellar-se un lloc d'amics, mentre que avui en dia és una plataforma diferent a l'esquerra, els usuaris menys actius en una xarxa.\n· Foto amb els teus amics pot compartir sobre ells, els seus gustos i els comentaris que rep.\nMSN i YAHOO en el seu veïnatge immediat, com ara els coneguts , amics del passat i del present es poden trobar.\n· També pot convidar a la gent que no coneixes, enviant als seus amics un lloc que es pot estendre.\n· Badoo tant l'ordinador i el telèfon intel·ligent és lliure per descarregar i fàcil d'ús de la xarxa.\nBadoo és, Omegle lloc de cites alternativa. Conèixer gent nova a Badoo.\nAquesta entrada s'ha publicat en Uncategorized a Gener 3, 2015 per Omegle.\tMissatge de navegació\n← Video xat amb nenes de XAT\nDiversió amb Xat Omegle →\n3 thoughts on "Badooo Dating”\tclaudio Febrer 9, 2015 a 12:39 pm\tIo\nRespondre ↓\tbeyler abril 24, 2015 a 4:46 pm\tnet\nRespondre ↓\tardiansyah juliol 2, 2015 a 4:28 pm\tsaya ingin cari kenalan baru