Presidir un club esportiu amb visió femenina - Diari de Terrassa\nUna vintena de dones presideixen entitats esportives a Terrassa\nNatàlia Mas, de peu, en una reunió de la junta de la JE Terrassa, club que presideix / Lluís Clotet\nL’esport femení ha guanyat pes i visibilitat en els darrers anys de forma espectacular. Les esportistes han acumulat èxits internacionals en un gran nombre de disciplines, hi ha més paritat entre practicants, però es mantenen dèficits més que notables en altres apartats com pugui ser l’arbitratge o el tècnic on la majoria masculina continua sent aclaparadora. Una situació que es repeteix en els òrgans de direcció de clubs i federacions, majoritàriament en mans d’homes i on l’equilibri numèric entre sexes està molt lluny de ser una realitat. Terrassa no és una excepció, malgrat que en els darrers anys la presència de les dones en les juntes directives dels clubs esportius ha guanyat pes. I més de vint dones figuren al capdavant de l’ampli univers d’entitats esportives egarenques ocupant les respectives presidències.\nEn tot cas, l’escenari esportiu local segueix lluny d’una paritat de sexes en l’àmbit directiu, on la majoria masculina és més que notòria. El món del futbol, que reuneix el nombre més gran de clubs, continua sent un feu masculí malgrat l’espectacular augment de practicants en l’àmbit femení. Només en el futbol sala trobem una dona al capdavant d’un club: Alicia Ferrer en l’ Unió 10. El primer club de futbol de la ciutat, el Terrassa FC, mai ha tingut una presidenta i la presència de dones a les seves juntes directives ha estat testimonial. I l’entitat més gran de la ciutat, el CN Terrassa, tampoc ha comptat en els seus 90 anys d’història amb una presidenta. El hockey va afegir fa tres anys una segona dona presidenta després de l’experiència anterior de Mireia Olivé en el Línia 22. En aquest cas va ser el CD Terrassa, degà del hockey espanyol, qui va escollir Lidia Martí, la primera dona presidenta en els seus 112 anys d’història.\n“El nostre equip va optar a dirigir el club fent una aposta trencadora amb el passat i apostant per nous lideratges. Va ser així que es va pensar que si una dona estava al capdavant de la junta directiva, aquesta nova imatge tindria més visibilitat”, explica la presidenta del CD Terrassa.\nLidia Martí, presidenta del CD Terrassa / Alberto Tallón\nVisibilitzar el canvi\nMalgrat que a la junta executiva només ella representa el sector femení, la presència de dones en les juntes de seccions és més notòria. I també en càrrecs de responsabilitat tècnica. “Quan es va donar a conèixer la meva candidatura, vaig notar una sensació de sorpresa. Però penso que era normal perquè significava una novetat. Jo mateixa em preguntava com encaixaria en el club, en les federacions o en les institucions. I haig de dir que m’he sentit molt ben acollida.”\nEn el món del hockey egarenc també destaca el paper de Carme Mas com a responsable de l’Associació Torneig Hockey Solidari, o de Marta Puig, que lidera la lliga BBA Hockey Plus per a equips amb jugadors amb discapacitat intel·lectual.\nLa feina de les dones presidentes als clubs de Terrassa té nombrosos exemples de gestió molt exitosa. Entitats com el Club d’Esgrima Ciutat de Terrassa, amb Marina Borrego; Club Patinatge Ciutat de Terrassa amb Mari Carmen Martínez; Escola de Ciclisme Vallès amb Núria Marín; Gimnàs Cos Olímpic amb Mari Carmen Borrás; o Sferic Hockey Patins, amb Elena Jordán; són alguns exemples en aquesta direcció.\nLa Joventut Esportiva Terrassa és un club dedicat al bàsquet femení que ha tingut dues presidentes al llarg de la seva història: Joana Gómez i actualment Natàlia Mas. L’exnedadora olímpica va arribar al club de la mà de les seves filles i no va trigar a assumir responsabilitats a la junta directiva, en la qual es va integrar ja fa 13 anys. I en fa sis que és la presidenta. En el seu equip, hi ha majoria femenina amb la presència de sis dones i només dos homes. La JE Terrassa no és l’únic club local de bàsquet presidit per una dona. També el CB Sant Pere, una de les entitats històriques d’aquest esport, compta amb Anna Soto com a màxima responsable.\n“Penso que cada dia hi ha més protagonisme femení en els clubs de Terrassa. En definitiva, es tracta de normalitzar una realitat malgrat que encara estem lluny de fer-ho”, explica Mas. “El club està dedicat al bàsquet femení i la normalitat és que també una dona sigui la presidenta. Malgrat que això tampoc exclou que pugui haver-hi un home al capdavant. De fet, hem tingut presidents i no passa res en aquest sentit.”\nMarta Gironès presidenta de la Unió Atlètica Terrassa / Alberto Tallón\nJoventut i responsabilitat\nA la Unió Atlètica Terrassa, el principal club d’atletisme de la ciutat, mai cap dona havia assumit la presidència de la junta directiva en els seus 38 anys de vida. El juny de 2021, Marta Gironès, de 23 anys, era proclamada primera presidenta de la història. El seu equip de treball té un clar color femení, amb la presència de 5 dones i 2 homes. “Des que es va plantejar el canvi de junta, en el club tothom deia que havia arribat el moment que la presidència l’ocupés una dona”, recorda. “A casa meva el feminisme ha estat sempre molt arrelat. La meva mare va ser minyona als anys 80 i estic molt orgullosa de la seva trajectòria. L’atletisme és un esport on la presència femenina és molt important i això s’havia de reflectir també en la direcció del club.”\nMarta Gironès diu que no s’ha sentit qüestionada ni menystinguda pel fet de ser dona. “He notat més aquesta sensació per ser jove que per ser dona. La joventut s’infravalora, malgrat la nostra preparació.” Explica que convertir-se en cap dels que eren els seus entrenadors o els seus companys “representa un xoc per a ells”.\nMarie Teixidor presideix el club Carboners de rugbi des de 2019. Nascuda a la regió del Rosselló francès on el rugbi és esport de culte i resident a Rubí, també forma part ara de la junta directiva de la Federació Catalana. “El rugbi és un esport amb connotacions masculines, encara que treballem a fomentar també els equips femenins. Que hi hagi una dona presidenta sorprèn al principi”, afirma. “Així i tot, amb el temps aquesta percepció canvia. Jo no exerceixo de presidenta de despatx, m’agrada estar a peu de camp.”\nMarie Teixidor, presidenta de Carboners / Lluís Clotet\nEn la seva opinió, el model de gestió femenina és enriquidor. En tots els àmbits i també en l’esportiu. “Tota la vida he estat vinculada a l’àmbit empresarial, marcadament masculí. I puc dir que la gestió femenina és molt diferent. Les dones tenim una altra manera d’enfocar les coses i això enriqueix.”\nAquesta afirmació és compartida per les altres presidentes. “Tenim una visió més àmplia de les coses, ni millor ni pitjor, però diferent”, comenta Marta Gironès, presidenta de la UA Terrassa. “Som capaces de posar-nos en el lloc dels altres, de gestionar des del sentiment també. A la junta tenim dones que són atletes, que són mares i que poden veure les coses des de tots aquests punts de vista.”\nNatàlia Mas, de la JE Terrassa, admet que en tots els sentits de la vida la gestió d’un home i una dona és diferent. “La mentalitat no és la mateixa i això es reflecteix a l’hora de dirigir un club o de treballar amb equips de nois o de noies.”\n“Tenim una bona capacitat per adaptar-nos als diferents escenaris. I som més flexibles”, argumenta Lidia Martí, presidenta del CD Terrassa. “També apostem pel treball en equip i obrim més el punt de mira.” A més, la màxima responsable del club de les Pedritxes introdueix un punt que considera bàsic per comprendre la poca participació femenina en els òrgans de direcció esportius. “Conciliar la vida professional, familiar i directiva, que neix del voluntariat, és molt difícil. Per mi és el problema més greu que se’ns planteja a l’hora d’assumir més responsabilitats.”\nTemes:Carboners, CD Terrassa, Dones, JE Terrassa, UA Terrassa


L’Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya analitza pam a pam la superfície del país i també el seu subsòl. Expliquem com ho fa\n18 min. 13/03/2016 00:00\n987x555 Els mapes del Cartogràfic es fan a partir dels diferents tipus de captures que fan els avions, de les quals surten aquests fotogrames\nEls mapes del Cartogràfic es fan a partir dels diferents tipus de captures que fan els avions, de les quals surten aquests fotogrames\nMENTRE CONDUEIX, el taxista que em porta fins a l’edifici de l’ Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya va divagant sobre com pensa ell que deu ser la feina de la gent que hi treballa avui dia. S’ha imaginat bàsicament satèl·lits i gent tractant-ne les imatges. S’hi ha acostat, però no del tot. Potser el sorprendria saber que bona part de la feina que es fa al Cartogràfic depèn de les imatges i de la informació obtinguda a partir dels vols de les seves tres avionetes. Ho anirem veient.\nEm deixa a la falda de Montjuïc, al final del carrer Lleida, davant d’un dels edificis que es van construir arran de l’Exposició Universal del 1929. L’Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya (ICGC) ocupa el que va ser el pavelló privat de la Caixa d’Estalvis i Pensions de Barcelona, un escenari que curiosament pocs anys després de l’Exposició, el 1936, va esdevenir el primer banc de sang modern del món. La metodologia creada pel doctor Duran i Jordà va fer d’aquell edifici el primer on es guardarien mostres de sang per poder fer transfusions al front durant la guerra. Després d’uns anys d’abandonament i d’ús com a magatzem, des del 1995 és la seu del Cartogràfic. Just travessar la porta, els ulls es posen en un seguit d’immensos mapes de Catalunya que guarneixen les àmplies escales. Resseguint la costa catalana s’arriba, amb certa lentitud si un s’entretén en els detalls, a la primera planta.\nDes de fa poc més de dos anys al Cartogràfic hi conviuen dues ànimes, la de l’Institut Cartogràfic i la de l’Institut Geològic, dos lòbuls que treballen plegats gràcies a la feina d’unes 300 persones. A simple vista hi pots trobar, per exemple, un grup de gent que analitza les parets de Montserrat per preveure’n despreniments, d’altres que es passen el dia modelitzant com es comportarà un riu si hi ha una avinguda, també n’hi ha que treballen amb ulleres per veure-hi en tres dimensions analitzant les dades per fer mapes i un altre grup que es dedica a comprovar els noms dels hotels i de les masies. Fan servir paraules com lidar, píxel i ortoimatge amb fluïdesa, i gairebé tots són sempre allà, en aquest edifici de Montjuïc. Segons explica el subdirector general de geodèsia i geofísica, Julià Talaya, el treball de camp ha pràcticament desaparegut en el vessant més geogràfic de l’institut, i només manté un cert nombre de persones implicades en el camp geològic. En un dia normal pot haver-hi només unes quinze persones fora de l’edifici; el dia a dia de la resta es mou entre ordinadors, models, imatges i papers.\nCOM ES FA UN MAPA?\nAl Cartogràfic es fan diversos tipus de productes, molts dels quals segurament cap de nosaltres els arribarà a veure ni a fer servir mai. Però és segur que gairebé tothom s’ha trobat algun cop davant, per exemple, d’un mapa topogràfic 1:25.000, ja fos centrat a la Costa Brava Sud, a Falset o al Parc Natural de la Muntanya de Montserrat, per citar tres exemples d’una de les feines més bàsiques de l’Institut.\n¿Com es fa un mapa d’aquest estil avui dia? El primer pas és programar el vol, perquè la informació bàsica per elaborar el mapa la proporcionaran un seguit d’imatges obtingudes per una avioneta.\nLlegeix aquí el reportatge fet des d'una d'aquestes avionetes, amb vídeo a vista d'ocell\nCal programar les passades i el recorregut que haurà de fer per obtenir totes les captures necessàries. Actualment el Cartogràfic té en propietat tres avions d’aquestes característiques, que obtenen imatges mitjançant càmeres digitals i sensors hiperespectrals, lidar i tèrmic.\nUn cop fet el vol, cal situar aquestes fotografies. Com explica el responsable de restitució de l’Institut, Joan Marimón, el següent pas és georeferenciar aquestes imatges, és a dir, dotar-les de coordenades. L’anomenada aerotriangulació serveix perquè a partir d’aquest moment tot el que s’obtingui d’aquestes imatges ja estigui ubicat en el terreny.\nA partir d’aquí és on apareixen les ulleres en tres dimensions. És una de les coses que criden més l’atenció quan passeges pel Cartogràfic, la presència de diverses persones amb aquestes ulleres i una mena de ratolí gegant que agafen amb les dues mans. Duen a terme la tercera part del procés: reconèixer els elements de la imatge i donar-los mesures, el que s’anomena restituir. La seva feina és identificar camins, cases, piscines, etc., i donar-los mesures. Les diferents fotografies que ha captat l’avioneta els permeten fer-ho amb una visió en tres dimensions. Aquestes seran les línies, els vectors que quedaran marcats al mapa.\nPerò, per tenir el mapa complet, encara falta un pas: posar-hi noms. Aquesta és la feina menys mecanitzable de totes, l’única informació del mapa que no es pot extreure amb les fotografies del vol. Posar noms als carrers, a les serralades o a les masies, una tasca que requeria un intens treball de camp als vuitanta i noranta, però que actualment, com explica Joan Marimón, ja es fa també a distància, cercant per internet o trucant als ajuntaments. Actualment l’únic que cal és verificar que al mapa no hi hagi topònims que no assenyalen res perquè aquella masia o aquell hotel ha desaparegut, o viceversa. Però durant els primers anys del Cartogràfic va caldre un gran treball de camp per crear una base toponímica.\nLA BASE TOPONÍMICA\nQuan va néixer el Cartogràfic els mapes no tenien noms. Hi havia alguns treballs fets el 1979 per la Diputació de Barcelona i també en l’àmbit de l’àrea metropolitana de Barcelona, però eren tots parcials. Entre 1984 i 1992 es va fer una intensa recollida de topònims a escala 1:5.000, una escala que, per fer-nos una idea del detall, permet delimitar cases i fins i tot piscines privades. Per fer aquesta ingent tasca va caldre un equip de 60 persones. Molts eren geògrafs o estudiants de geografia, però també hi havia filòlegs, mestres, excursionistes i coneixedors del territori en general. Se’ls requeria un nivell elevat de català, perquè calia transcriure els topònims que recollien. Era prioritari que fossin persones vinculades al lloc, bé perquè eren d’allà, bé perquè hi tenien família o una segona residència. La recerca era purament oral, és a dir, es feia preguntant a la gent del poble com es deien els elements que es volien identificar. Per evitar errors una de les instruccions era preguntar el mateix topònim a tanta gent com fos possible. Els últims anys del procés va caldre una revisió i validació ja a càrrec sobretot de filòlegs. Valls, passos, cingleres, agulles, puntes, deltes, boscos, coves, eres... i així fins a arribar als més de 350.000 topònims que configuren aquesta base sobre la qual es treballa avui. A finals dels anys noranta una segona recopilació, ara a escala 1:1.000, va complementar aquesta base toponímica de Catalunya.\nDEL PAPER A L’‘STREAMING’\nAvui aquests mapes acabats encara es poden comprar en el clàssic format en paper desplegable, però també estan disponibles per a descàrrega en format digital, i no tan sols això, sinó que la informació permet múltiples combinacions.\nPer entendre el procés que ha seguit el Cartogràfic els últims anys, serveix i es té molt al cap el procés que ha experimentat la música enregistrada. En una primera etapa a l’Institut feien mapes en format paper, el que serien els discos de vinil. Després es va passar a la digitalització: els mapes es venien en un CD però encara calia que l’usuari anés a la botiga per obtenir-lo. En una tercera etapa l’usuari va poder començar a descarregar els mapes des de casa, com va passar amb la introducció del format musical MP3.\nPerò, com ha passat amb molts sistemes, l’ streaming s’ha anat introduint també al Cartogràfic, i actualment la idea és que l’usuari ja no descarregui, sinó que simplement faci ús de la informació en el moment que la necessita, un sistema que garanteix que està fent servir sempre l’última versió disponible de la informació.\nSegons Talaya, una de les grans batalles de l’Institut és fer saber als ciutadans i als governants quin és el potencial de totes les eines que produeix una institució com el Cartogràfic, fer entendre que tenen a la seva disposició eines que poden fer-los fàcils algunes decisions. Talaya diu que sovint és autocrític amb la feina que es fa al Cartogràfic, però afegeix: “Al mateix temps, quan comparo la institució amb altres serveis cartogràfics, crec que ho fem prou bé”. Talaya considera que l’ICGC és un servei proactiu, que no es limita a cobrir la producció bàsica que se li encarrega, sinó que busca innovar i crear. En aquest sentit, hi ajuden els encàrrecs que arriben de l’exterior. El Cartogràfic participa en concursos per a projectes en altres països, una tasca que, segons Talaya els “obliga a competir, a estar desperts i a millorar”. Encàrrecs que en molts casos arriben de l’Amèrica Llatina, i que suposen per al Cartogràfic una entrada de diners que ha oscil·lat entorn del 15% del seu pressupost anual els últims anys.\nUn dels serveis que ofereix avui el Cartogràfic és, per exemple, el posicionament d’alta precisió. Bona part de la població disposa avui de telèfons intel·ligents capaços de posicionar-nos sobre el territori, però, com en molts dels aspectes que treballa el Cartogràfic, la diferència dels seus serveis és la precisió.\nUn seguit d’estacions ubicades en diferents indrets del territori permeten, si es disposa del material adequat, posicionar-se sobre el terreny amb una precisió de centímetres. Explica Julià Talaya que un dels grans sectors que està començant a fer servir cada cop més aquest servei gratuït és l’agricultura intel·ligent. Si heu de llaurar un camp probablement no us importarà gaire si passeu dos cops per un mateix lloc, però, si ho heu de fer de manera extensa i habitual, segurament un sistema de posicionament amb precisió de centímetres us ajudarà a estalviar combustible, fertilitzants i productes químics. Cada cop més, els tractors van equipats amb sistemes per fer ús de les dades que ofereix el Cartogràfic, una guia molt útil per treballar els camps i rendibilitzar els recursos.\n‘JOGUINES’ PER AL GRAN PÚBLIC\nEl món està canviant molt ràpid per a tothom, també per a la gent del Cartogràfic. La millora de la informació oferta pels satèl·lits, conjuntament amb la massiva entrada dels telèfons intel·ligents a les butxaques del gran públic, ha fet que avui el nostre cervell associï molt fàcilment les paraules mapes i Google. “Google fa massa ombra”, admet el subdirector de geodèsia i geofísica. I, al mateix, temps, Talaya ressalta que els empeny a treballar cada cop més ràpid. Sembla difícil trobar un exemple millor de globalització que el fet que, actualment, un ciutadà s’orienti per fer un trajecte curt amb una eina que ha sigut creada a milers de quilòmetres de distància prescindint dels coneixements de qui ha estat dibuixant i observant el seu territori des de fa dècades.\nNo hi ha cap dubte que els productes que ofereix el Cartogràfic són millors que els que ens arriben mitjançant plataformes com Google, però el gran problema és fer-los visibles i posar-los a l’abast del gran públic.\nDes de fa uns quants anys l’Institut Cartogràfic està fent un gran esforç per crear precisament eines destinades al gran públic, que posin en relleu tot el potencial de la seva feina. El grup de desenvolupament de l’Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya, els anomenats GeoStarters, no paren de llançar productes i eines noves amb la finalitat que tinguin un ús massiu.\nFa pocs mesos va entrar en funcionament Pintamaps, una eina que permet de manera molt fàcil crear el teu mapa personalitzat a partir d’un seguit de capes d’informació com ara carreteres, vegetació, edificacions o rius. Permet una visualització en tres dimensions i una capacitat d’elecció total sobre els colors. Instamapsés un altre producte d’aquestes característiques: es va crear fa uns tres anys i permet crear mapes personalitzats a partir de fonts de dades pròpies o obertes, de manera que sigui possible compartir-los instantàniament a la xarxa.\nEl potencial del material del Cartogràfic queda encara més a la vista a la pàgina web L’Ull del Temps. Catalunya Abans i Ara, creada l’estiu passat. L’eina compara imatges del territori actual amb fotografies de vols fets per l’exèrcit dels EUA els anys 1945 i 1956. Les imatges estan perfectament sobreposades i simplement movent el ratolí van canviant. Un gran divertimento que no fa tanta gràcia quan s’arriba al delta de l’Ebre i es visualitza clarament el retrocés que ha experimentat en aquests setanta anys.\nLa joguina més recent que ha incorporat el Cartogràfic és el SISMOCAT, una aplicació per a mòbil llançada fa tot just tres setmanes que et manté informat a l’instant de qualsevol moviment sísmic a Catalunya i al món. Els situa tots en un mapa i incorpora la possibilitat de filtrar per territoris i per magnituds, de manera que pots demanar-li a l’aplicació que t’avisi de tots els terratrèmols que hi hagi a Catalunya, però que, per exemple, només t’alerti dels de més de 5 o 6 graus a la resta del món.\nEL LÒBUL GEOLÒGIC\nQuatre pantalles grans dibuixen permanentment una gràfica similar a la d’un electrocardiograma. Batecs minúsculs que arriben de les diferents estacions sísmiques que controla l’àrea del Cartogràfic que vetlla pel seguiment de terratrèmols. A Catalunya el temor als terratrèmols ens va arribar de la mà de l’energia nuclear, un fet que, segons explica el cap de l’àrea de sismologia, Xavier Goula, no és exclusiu de Catalunya sinó que ha sigut bastant comú als països desenvolupats.\nUn intens debat al Parlament durant els anys vuitanta va portar a la creació d’un departament que vetllés per controlar aquest risc. En un primer moment aquesta secció va quedar ubicada al departament d’Obres Públiques, però a partir del 1995 va començar a ser una de les potes de l’Institut Cartogràfic. Algú podria pensar que tot aquest interès va sorgir a partir de l’accident de Txernòbil, però el cert és que la Xarxa Sísmica del Baix Ebre es va posar en funcionament l’any 1983, tres anys abans de l’accident. Segons Goula, “el seguiment que es fa avui a Catalunya dels terratrèmols és extrapolable al de qualsevol país desenvolupat”. Quan hi ha un terratrèmol l’avís arriba automàticament a Protecció Civil, fet que agilitza la reacció que calgui tenir.\nMés enllà d’aquest protocol bàsic, el departament de sismologia del Cartogràfic també ha desenvolupat un model per avaluar possibles danys en pocs segons, un sistema que, segons Goula, ja es fa servir en països com els Estats Units, però que és bastant pioner per la rapidesa amb què es pot donar un diagnòstic. La idea és que creuant la magnitud i l’epicentre del sisme amb una gran base de dades de totes les edificacions del país es pugui donar una avaluació exprés municipi per municipi del nombre de construccions que poden haver quedat afectades, del total de persones que es podrien haver quedat sense casa o fins i tot dels possibles ferits i víctimes mortals. Afortunadament, el model encara que no s’ha posat a prova en condicions reals.\nDiu Goula que “on més preocupen els terratrèmols a Catalunya és al Pirineu i a la costa”. I més especialment en aquest segon sector, pel simple fet que és el més poblat. Des dels anys setanta, per llei les construccions es fan amb resistència sísmica, però hi ha molta edificació anterior a aquesta època amb sistemes de construcció més inestables. Xavier Goula cita, per exemple, l’Eixample de Barcelona com a exemple de les moltes zones del país en les quals no hi ha prou garanties en cas d’un terratrèmol d’escala mitjana.\n“La gent perd fàcilment la noció del perill al qual està exposada”, explica el subdirector general de geologia i geofísica, Joan Palau. I ho exemplifica amb una anècdota que resumeix molt bé l’espècie humana: “Quan hi ha un esfondrament en algun punt del país, els tècnics del Geològic hi acudim i acordonem la zona perquè la gent no s’hi acosti. El primer dia tothom fa cas de les indicacions, però una setmana després ja et trobes gent que ha saltat el cordó de seguretat i està mirant què hi passa”. La percepció de perill ens dura poc, i aquesta és una de les tasques importants del lòbul geològic del Cartogràfic: fer que la gent entengui el perill i el risc quan molt sovint es tracta de fenòmens que, en el millor dels casos, fa uns quants anys que no s’han produït. Segons Palau, “molt sovint els perills més importants per a les persones vénen de fenòmens que no passen cada dia, que poden ser catastròfics però no són usuals”.\nUn passeig per diferents taules ens porta des d’un projecte d’avaluació del risc de despreniments de roques a Montserrat fins a la zona on es fa seguiment del risc d’allaus (avui buida, perquè els tècnics són sobre el terreny), i també ens acosta al projecte d’un pla urbanístic de la Molina, del qual els tècnics estan avaluant el risc d’inundabilitat. Mentre m’ensenyen la simulació d’una avinguda penso en el cas recent de la rovinada del Sió, que va provocar la mort de quatre persones grans a Agramunt. Segons Palau, en aquell cas la residència d’avis d’Agramunt estava situada en una zona d’inundació habitual, amb un període de retorn de menys de 10 anys, és a dir, que es calcula que s’inundarà un cop cada dècada.\nQuè es fa amb totes les infraestructures i construccions que es van fer abans de tenir aquests estudis i de disposar d’aquestes dades? Segons Joan Palau, “la solució escollida cada cop és menys l’estructural”, és a dir, enderrocar l’edifici o la infraestructura i fer-lo en un altre lloc. Millorar l’eficiència dels sistemes de vigilància, les alertes o els plans d’evacuació és el camí més fàcil per evitar aquestes situacions, davant dels costos, les dificultats i la lentitud d’optar per fer les coses de nou.\nMoltes de les persones que treballen en l’àmbit geològic del Cartogràfic tenen bàsicament dues tasques: una és assessorar i diagnosticar el perill quan s’està fent un projecte urbanístic o una infraestructura, però després hi ha una segona part amb infraestructures ja fetes en les quals surten esquerdes o hi ha despreniments; llavors cal valorar els perills immediats. Un exemple d’això és el cas recent de Sallent, on al barri de l’estació van començar a aparèixer esquerdes en múltiples cases. Els tècnics del Cartogràfic van detectar que s’hi estava produint un procés de subsidència, és a dir, un enfonsament gradual del terreny. Després de fer-ne un seguiment i veient que la subsidència s’accelerava, finalment la decisió consensuada a principis de l’any 2009 va ser evacuar el barri i reubicar la gent que hi vivia. 43 habitatges i 120 persones van quedar afectats per aquest cas.\nEn el cas de l’àrea de Barcelona aquest no és un tema fàcil perquè les tipologies són molt variades i, segons Joan Palau, “pots trobar des de sòls amb quatre-cents milions d’anys d’antiguitat fins a sòls molt recents, com els del delta del Llobregat”. Això complica qualsevol construcció de línia de metro molt més, per exemple, que a Madrid. Cita un cas molt recent i d’actualitat: “En el transcurs de la L9 pots trobar característiques geològiques i geotècniques de gairebé tots els ventalls. A Madrid, en canvi, només hi ha tres capes i són gairebé horitzontals”. Abans de projectar res queda clar que val la pena fer-los la consulta.\nDe totes les dades, de tots els titulars que m’emporto del Cartogràfic, un dels que crec que em quedarà més fixat al cervell me’l donen a la taula on s’encarreguen dels usos del sòl: el 80% de la biodiversitat del planeta se situa en aquesta capa que hi ha entre la superfície i la roca més consolidada.\nEn aquestes taules és on es treballa amb més calma. Aquí la inspecció de terreny és imprescindible, i no hi ha satèl·lits ni Googles que valguin. En aquest àmbit, el Cartogràfic afronta de cara a l’any que ve una fita que cataloguen d’històrica: el primer mapa dels usos del sòl a escala 1:250.000 que cobrirà tot el territori de Catalunya, un treball que va començar el departament d’Agricultura l’any 1989. En paral·lel s’estan fent els 302 fulls de l’escala 1:25.000, cadascun dels quals suposa entre quatre i cinc mesos de treball de camp.\nAl final l’objectiu és saber quins són els sòls agrícoles més interessants i protegir-los, és a dir, evitar que els plans urbanístics hi promoguin construccions. Segons els geòlegs del Cartogràfic, un dels exemples més clars d’això és el del Parc Agrari del Baix Llobregat, una zona de gran interès agrícola en la qual durant molts anys hem estat construint grans polígons industrials. Els tipus de sòl són en un lloc i no en un altre, i no els podem moure.\nSaber amb precisió la llum que s’escapa\nMapes històrics que expliquen els problemes d’avui\nLa història de Catalunya en mapes, amb l'ARA


Conèixer Catalunya: d’octubre 2008\nEns trobàvem puntualment el diumenge 26 d’octubre de 2.008 a les 9,00 al Restaurant Ca La Roser, al quilòmetre 2,600 de la carretera N-150, en el terme de Montcada i Reixac; el Pasqual, el Josep, el Tomás i l’Antonio ; l’objectiu de la nostra trobada era formatiu i la seva finalitat concreta la gestió dels blogs.info , concretament :\nESPAI DE NARRATIVA\nLes coses però una rera l’altra, i el primer en aquest cas, era donar compte d’un bon esmorzar de forquilla; ous ferrats per a tots, acompanyats però en cada cas de : botifarra, cansalada i sobrassada, per beure un vi negre del país i cafès. De cafè la llarg del mati en prendríem en més ocasions.\nAdoptàvem algunes mesures pràctiques : títols sempre en majúscula, tipus de lletra arial 12; i pel que fa al Josep, Tomás i Antonio, apreníem nous procediments per gestionar les tasques d’edició, o resolíem dubtes d’operatòria bàsica.\nAssolíem aquest compromís en la darrera reunió de http://www.guimera.info/, duta a terme el dissabte 11.10.2008 a Guimerà , Comarca d’Urgell, Província de Lleida.\nTenim obert el període de publicació de les històries nadalenques, “Un Nadal de Conte” , en les properes setmanes, podrem oferir-vos la totalitat dels relats publicats. Periòdicament us en recomanarem la lectura d’alguns.\n“ Espai de Narrativa” també recuperarà en la seva totalitat les històries publicades des de l’inici.\nUn i altre els canalitzem mitjançant l’email tribuna@guimera.info\nMitjançant el buscador podreu fer recerca quan als autors, afegint-hi en el cas de la tribuna la recerca per temes i/o qüestions.\nEns agradarà rebre les impressions dels autors i lectors que fan possiblement des de fa molts anys, la continuïtat de http://www.guimera.info/\nPer endavant, i en nom d’aquests quatre esmentats, i tota la resta de socis i col·laboradors, aprofitem per agrair-vos la confiança i estimació que ens demostreu.\nPublicat per antoniomora.verges@blogger.com a 19:35 Cap comentari:\nSegons la llegenda; Sant Medir (o Sant Emeteri) , era un pagès català que vivia cap a l'any 303 a la vall de Gausac (avui anomenada Vall de Sant Medir) a la serra de Collserola en el terme de Sant Cugat del Vallès.\nDurant el domini romà de Sever, bisbe de Barcelona.\nPerseguit pels romans, va fugir per l'antic camí de Barcino (Barcelona) cap a Castrum Octavianum (Sant Cugat). A la vall de Gausac es trobà a Medir plantant faves als seus camps prop del camí. Li explicà el motiu de la seva fugida, i decidit a morir per la fe de Jesucrist, li demana que si els seus perseguidors li preguntaven per ell, els respongui amb la veritat. Poc després, els romans en trobar-se a Medir preguntaren pel Bisbe i ell respongué amb la veritat; “vaig parlar amb el Bisbe Sever mentre plantava les faves“ . Un cop dit això, les faves eren crescudes i florides, produint així un miracle.\nParlàvem el dissabte 25 d’octubre 2.008 amb alguns membres de la penya regalèssia; particularment amb el Roc, i atesa la data en que es planten les faves en aquestes terres, situàvem el miracle, justament per aquest dies d’octubre. Continuem amb la llegenda.\nAmb el temps, al lloc on sant Medir havia tingut els camps i la pagesia, en plena serra de Collserola, al terme de Sant Cugat del Vallès, es va construir una ermita, a la vora hi ha una esplanada coneguda com a "camp del miracle", que és, segons diuen, el camp de faves on Sever féu el seu miraculós creixement.\nLa tradició i el culte al sant s’havien perdut i oblidat gairebé del tot fins que es celebrà un aplec que és molt concorregut pels veïns de Gràcia i de Sant Gervasi; cal cercar-ne l’origen en dues versions:\nEn la primera segons una veu popular, durant la guerra dels Set Anys (la Primera Guerra Carlina), un cabdill carlí fugia dels enemics que el perseguien, i ferit i mig mort, va refugiar-se en l'ermita del sant. Va demanar-li ajut pel seu mal trànsit i li va prometre que, si sortia bé del pas en què es trobava, cada any, el dia de la seva festa l'aniria a visitar. El devot es va salvar, es va guarir les nafres, i va complir la prometença. Per tal d’honorar més i millor al sant, cada any va procurar d'anar-lo a visitar amb una bona colla d'amics, com més millor. I així l'aplec va restablir-se, o potser organitzar-se, puix que no s'han trobat dades antigues que testimoniïn el culte ostentós i popular a sant Medir.\nLa segona versió, més estesa, i potser més curiosa i bonica, és la següent; molts i molts anys després, concretament el 1830, un forner i pastisser de Gràcia però fill de Sant Cugat, dit , va caure greument malalt. L'home tenia una gran devoció a sant Medir, i coneixia la seva història, i va prometre al sant, que, si es curava, aniria en pelegrinatge fins a l'ermita muntant un ase i faria tots els possibles perquè tothom a la vila se n'assabentés i també li tinguessin gran devoció. El cas és que el forner es va curar, i quan va arribar el tres de març, que és la festa de Sant Medir, es va disposar a complir la prometença.\nFer la peregrinació era cosa fàcil: al capdavall, l'ermita de sant Medir era a poques hores de camí de la vila de Gràcia, i el forner vivia a Gran de Gràcia. El que semblava més complicat era trobar la manera que tothom a la vila se n'assabentés. I rumia que rumiaràs, el forner va trobar una manera ben original: va omplir tot un sac amb els caramels que ell mateix preparava a l'obrador i, a mesura que anava recorrent els carrers de Gràcia dalt de l'ase, els anava repartint entre la gent. Com és natural, tota la vila en va anar plena, d'aquell original romiatge, i tothom va saber la història del sant i la de la curació del forner.\nL'any següent, el forner va repetir el romiatge fins a l'ermita, però aquesta vegada se li van afegir els seus parents i amics, tots amb cavalls i ases. Varen tenir la bona idea d'incorporar-hi música mitjançant un sac de gemecs, una cornamussa i un timbal que tocaven dos músics i que feren sonar al llarg del camí, i que, com era lògic, despertava la curiositat de tots aquells vianants que encara desconeixien la gesta d’agraïment del forner. I, per mantenir el costum, tots van agafar caramels per repartir entre els graciencs.\nI la cosa va anar a més. Cada vegada hi havia més gent que el dia tres de març,anava a l'aplec a l’ermita, de la mateixa manera que cada vegada hi havia més gent que esperava als carrers el pas dels romeus per agafar caramels. La gent de Gràcia que participava en el romiatge i en el llançament de caramels va començar a aplegar-se en colles a mesura que passaven els anys des del segle XIX, colles que desfilaven sota les seves ensenyes i els seus pendons i anaven a l'ermita per beneir-los anualment davant el sant durant la missa. El pastisser Vidal tenia l'establiment en un punt del carrer Gran de Gràcia on hi havia un cinematògraf, més tard va traslladar-se al davant, on encara subsisteix la pastisseria. Fins ara, en record d'haver estat l’antic amo de l'establiment el qui va fundar la festa, cada any, el dia del Sant, els propietaris de la pastisseria treien al balcó la bandera de la primera colla.\nXerràvem l’Antoni Ibáñez Olivares, el Feliu Añaños i Masllovet i l’Antonio Mora Vergés, asseguts davant l’ermita, al límit del que fou cementiri d’aquesta parròquia rural, amb els amics de la penya regalèssia, que no en sabien respondre quan els demanava algun dels miracles obrats per intercessió del Sant. En calen tres per accedir a la declaració de Santedat.\nHores d’ara amic lector, ja tinc – com a mínim - els tres miracles :\nA) El Cabdill carli.\nB) El Josep Vidal i Granés\nC) La Penya regalèssia, a quina dedicació, amor i entusiasme, devem la conservació d’aquesta ermita, on en ocasió de l’aplec es celebra encara un ofici religiós.\nAgraïm molt especialment l’atenció delicada rebuda del Roc; a ell i a tots i cadascun dels membres de La Penya regalèssia, els desitgem una successió infinita d’esmorzars, a l’ombra de la seva estimada ermita de Sant Medir.\nSou pregats de fer arribar aquest relat a qualsevol membre de La Penya regalèssia. També ho farem nosaltres, si en tenim ocasió en alguna de les futures sortides de Conèixer Catalunya.\nPublicat per antoniomora.verges@blogger.com a 19:31 Cap comentari:\nHavíem sortit de Sabadell a les 8,00, l’Antoni Ibáñez Olivares, el Feliu Añaños i Masllovet, i l’Antonio Mora Vergés, el tràfic aquest dissabte 25 d’octubre de 2.008, és més que tranquil, el país viu sota el síndrome de la fi del món, que dissortadament en català i castellà, no es cansen d’anunciar, revistes, diaris, ràdios i televisions; serà bonic de veure com sobreviuran aquests ocells de mal averany, quan dins d’uns mesos – pocs – torni la normalitat.\nL’autopista AP-7 fins al trencall Rubí/Sant Cugat sembla talment una d’aquelles infrastructures gegantines que meravellen al sol, en les terres del sud de la península ibèrica. Ens incorporem a la carretera en direcció a Sant Cugat, i ben aviat a la nostra esquerra divisem dalt del Coll de Campanyà, l’antiga església de Santa Maria, en que avui es ret també devoció a Sant Mamet.\nEstem en terres del que fou segles ha, l’antic terme i poble de Campanyà, a mig camí entre Sant Cugat i Rubi; el lloc esmentat l’any 991, fou donat al Monestir de Sant Cugat el 1.120.\nDe l’antiga església n’hi ha noticies d’ença del 1.047; l’any 1.176 consta ja com Parròquia, avui encara es conserven al costat esquerra de l’edifici vestigis de l’antic cementiri. L’any 1.492 passà a dependre de la Parròquia de Valldoreix, i esdevé fins al nostres dies una capella rural.\nPer descomptat agrairem qualsevol informació que ens permeti conèixer millor la història de l’antic poble de Campanyà i de la seva església de Santa Maria i Sant Mamet.\nPublicat per antoniomora.verges@blogger.com a 19:29 Cap comentari:\nPublicat per antoniomora.verges@blogger.com a 19:27 2 comentaris:\nCiudad de los Muchachos, runes en el camí a Sant Medir\nEm sobtava, no tant l’estat d’abandó i ruïna dels edificis – pertanyen a l’administració Pública - ; a tots en sentit figurat, i a ningú de forma concreta, i orfes de tota utilitat en un país on manquen, vivendes i llocs d’aixopluc, i sobren – cada dia més – persones sense llar; els edificis pateixen la lenta consumpció de totes les cases abandonades a la seva dissort.\nPossiblement això de les “Ciutat dels Nois” us sonarà poc o gens a alguns dels lectors. La primera d’aquestes organitzacions adreçades a recollir als nois abandonats i predelinqüents, fou endegada l’any 1917a Omaha, EE.UU per Edward Flanagan.\nLes successives guerres Mundials, van deixar – sobretot a Europa - un elevat nombre de nens abandonats, fet que va provocar una floració d’aquesta mena d’institucions :\nA Itàlia es van crear 20 pobles de nens, destacant-se el fundat a Rivolta : Republica dei Ragazzi, de Santa Marinella (Civitavecchia), model d'organització i disciplina autònoma. A França es van fundar en L'Ile de France, amb possibilitats de capacitació professional en més d'una vintena d'oficis. Les Rayons de Soleil, dispersos per tot el país francès; eren petites llars per a 10 o 15 nens amb règim de vida molt similar a la dels altres nens de la localitat. Hongria comptava almenys amb un poble de nens d'Hajduhadhaz. Suïssa tenia a Trogen una “Ciutat dels Nois “ pertanyents a diverses nacionalitats, amb mestres dels seus respectius països d'origen; es perseguia amb això conjugar l'amor a la pàtria, amb l'amor a la comunitat supranacional de la Humanitat. Precisament a Trogen l'UNESCO va reunir l’any 1948 els directors d'aquestes comunitats de nens, per millorar els sistemes educatius de les mateixes i facilitar informació; finalitat per al qual es va crear la FICE (Fédération Int. de Communautés d'Enfants).\nEspanya fou un dels països avantguardistes en aquest moviment pedagògic social. Enlloc com aquí eren tant evidents i persistents les situacions de misèria entre els infants de les classes més desfavorides. Funcionen “Ciutat dels Nois” ; a Madrid; Barcelona (aquesta amb les seves «cases de família» del tipus dels Rayons de Soleil, on, sota la direcció d'una família model, viuen deu o més nenes que assisteixen als centres docents o professionals del barri al costat d'altres nenes, depenent de la junta Provincial de Protecció de Menors); València (S Francisco Javier de Campanar); Orense (que ofereix la nota pintoresca d'haver muntat un circ entre els seus components); Granada; Alacant; destaca especialment la del barri de Vallecas (Madrid) va ser creada per Luis Medina. Iniciada el 1941, a partir de 1948 es va reorganitzar en el seu funcionament passant a gestionar-se com Fundació benèfic-docent de Patronat, sostinguda per uns 35.000 protectors i per les subvencions de l'Estat i del Secretariat de l'Església per a la Formació Professional. Comptava amb uns mil alumnes distribuïts a les seccions de Guarderia infantil, Primaria i Formació Professional; també organitzava cursos de Formació Intensiva Professional (FIP).\nEn aquestes “Ciutat dels Nois” es pretenia educar als interns en les responsabilitats amb què s'enfrontaran en la seva vida d'adults. Els càrrecs “públics” Alcalde, Tinents d’alcalde, Regidors , i els funcionaris d’alt nivell , Secretari, Jutge,.... eren escollits per un període d’un any – en el cas d’Espanya, aquesta possibilitat d’escollir els càrrecs públics no serà possible fins a l’adveniment de la democràcia formal a la mort del Dictador - . El funcionament quotidià en un règim mixt entre internat i vida familiar, feia més enllà de les bones intencions, força difícil la consecució dels objectius esmentats.\nLa “Ciutat dels Nois”, les seves runes, les trobàvem dins les terres de Can Puig; la casa principal amb traces evidents d’haver estat objecte d’una acurada restauració, ens expliquen que acull avui joves que segueixen tractaments de desintoxicació.\nLa pregunta sembla obvia; perquè no s’ha trobat un us social als edificis de la “Ciutat dels Nois” ?\nPublicat per antoniomora.verges@blogger.com a 19:26 Cap comentari:\nSembla que aquesta paraula – gambairot – està a l’Alcover-Moll, i que entre les seves definicions, n’hi ha una que concretament cita a Guimerà : nom satíric que és donava als de Guimerà ; no hi ha context, quan és feia, qui ho feia, però certament la cita ens il·lustra de que en algun moment de la història passada – la millor se’ns dubte per a Guimerà i els pobles i viles del seu entorn – amb aquesta paraula Gambairot, eren coneguts, fora del seu poble els habitants de l’actual capital del “Forat Negre”.\nI, perquè tanta història amb això del gambairot ?, certament amic lector, tot te la seva explicació, i de seguit començo a explicitar-la : fa poc més de tres anys, un grup de persones - inicialment només de Guimerà- i ampliats ara amb catalans d’altres procedències [ recordeu allò de “ son catalans els que viuen i treballen a Catalunya?”] , varen endegar www.guimera.info , una associació sense ànim de lucre , i que entre les seves finalitats, te la de donar a conèixer a la resta del món, l’encís i la bellesa, dels terrenys que al llarg dels segles, ha configurat el riu Corb. Aquesta tasca, la desenvolupa mitjançant internet, i aplicant sempre les tecnologies més “punteres” fins allà on el progrés , ens permet arribar ; és clar que ser originaris d’un lloc que avui està al vell mig del “ Forat Negre “, no ha d’estar en contradicció amb l’ús de les millors eines de la comunicació d’avui, oi ?\nEn aquesta alçada de l’article, ja comença a fer-se necessari, que sense dilació accedeixis a www.guimera.info, i comprovis tu mateix, fins a quin nivell -modestament- hem aixecat el coneixement i la divulgació de Guimerà, de la Vall del Corb, de Catalunya ; i sobretot com ho hem fet sense escarafalls, amb català i amb la convicció de que la nostra és una llengua, tant apta com qualsevol altra , per aplicar els coneixements de la ciència, oi ?.\nSense ànim exhaustiu, us comentaré que en relació a Jujol, som una web de referència a nivell mundial , com també quan de Ramon Mur , conegut com el Mestre de Guimerà, es vol saber alguna cosa [ malgrat això, tot i la recuperació del retaule de Guimerà, que llueix ara a l’eslgesia de dalt, demanem de tothom, la col·laboració per ampliar, fins on sigui possible, el coneixement de la vida i obra de l’autor del retaule ]. De la resta de continguts, inclosa la Tribuna, veritable taulell on tothom pot penjar la seva obra, vosaltres mateixos, podreu anar-ho descobrint, oi ?\nTornem doncs a l’inici; en aquestes alçades, ja tenim molt que agrair, tant a persones de Guimerà, com a persones de la resta de Catalunya i àdhuc d’altres llocs del món, i una manera de fer-ho, alhora simpàtica , senzilla i econòmica [ som sens dubte uns craks, però també sens dubte, som pobres; només en qüestions dineraries, però ! ], és nomenar-los Gambairots de Guimerà , que us sembla ?.\nPer descomptat ho aprofitaríem per a fer una festassa , i des de d’ara, us diem que ens agradaria molt de retrobar-vos en aquella magna celebració.\nEls vostres comentaris seran molt ben rebuts a bustia@guimera.info\nPublicat per antoniomora.verges@blogger.com a 19:52 Cap comentari:\nFèiem el Tomás Irigary i López, i l’Antonio Mora Vergés, el primer diumenge romànic, per raons diverses, d’ordre laboral i/o familiar, no havíem pogut sortir el dissabte 18 d’octubre i ho fèiem el diumenge 19. Recollia al Tomás a Sabadell a les 8,00, la nostra destinació era l’anomenada Rambla de Bell, a l’inici de la carretera de l’arrabassada , en terme de Sant Cugat, on deixaven aparcat el vehicle per seguir el PR-38 que ens havia de portar fins a Sant Vicenç del Bosc – no varem veure aquesta ermita - la font de l’Ermeta, i superant la Serra de Sant Vicenç fins a la Masia de Can Borrell.\nAcostumats a caminar per les terres de l’alt Vallès, les Valls del Montcau, el Moianès, el Lluçanès, El Bages, Osona ... la nostra entrada al GR-6 va tenir un caràcter quasi èpic; a dreta i esquerra, les bicicletes de muntanya ens passaven a tota velocitat !. Un Can Borrell mastodòntic , voltat d’un fum dens , semblava engolir-se homes i màquines!. Ens sentíem un xic perduts, un parell de nyerros, al cor mateix del món cadell !\nSuperàvem la casa i ben aviat creuàvem la riera de Sant Medir, per assolir el nostre objectiu d’aquest diumenge romànic : L’ermita de Sant Adjutori [ del llatí , “el que ajuda” ] és una construcció romànica del segle X, hi ha constància d’obres i modificacions dutes a terme al llarg dels segles XII, XVI i XVII, ... i XXI ; està situada a la vall de Gausac, molt a prop de la masia de Can Borrell, al terme de Sant Cugat del Vallès.\nDocumentada l’any 986, el 1120 figura com a possessió del monestir de Sant Cugat, amb la antiga denominació de Santa Maria de Gausac. Havia estat seu d’una de les parròquies de Sant Cugat. Hi ha senyals d’una edificació més amplia que vindria sens dubte a corroborar aquesta tesi.\nQuant a l’edifici del tot singular en aquest indret - forma part d’un reduït grup de capelles amb planta circular – en aquest cas sense absis i cobert amb una volta semiesfèrica. Ens sobtava la teulada de pissarra, sobretot per l’existència d’un forn d’obra en les proximitats; no és però aquesta mena de pedra un material aliè a l’entorn.\nL’edifici ha patit diverses restauracions, no sempre curoses pel que fa a la simplicitat del primer romànic; advertim encara una finestra amb arc de pedra treballada, i la major part de la resta de pedres sense desbastar. La part de ponent, on devia haver-hi una porta, està refeta.\nA la tardor del 2003 segons ens expliquen es finalitzaren les obres de restauració que van consistir bàsicament en la construcció de la porta d’accés – la instal·lació d’una porta moderna de fusta, malgrat deixar l’interior buit , ens sembla del tot inadequada i fora de lloc; molt més escaient fora encara, un tancament amb ferro forjat - ; quan al desmuntatge i reconstrucció de la coberta existent, tot i l’estranyesa per l’ús de pissarra, enlloc de teula àrab, atesa l’existència d’aquest material en l’entorn proper, ho trobem acceptable, així com la reconstrucció dels paviments.\nAl monestir de Sant Cugat es conserva una imatge tipus sedes sapientiae de la Mare de Déu del Bosc del segle XIII que es va trobar a la masia de Can Jané a on havia estat portada en el segle XIX quan la capella començava a estar abandonada.\nEsmorzem asseguts davant l’ermita en les restes del que fou presumiblement , primer rectoria i més tard la casa del ermità.\nEns arribarem encara fins a l’anomena’t Forn Ibèric que data – segons algunes fonts - del període baix republicà romà (segles II i I aC). En aquesta dèria dels Parcs “naturals” , costa d’imaginar-se quantes persones vivien en aquest indret, en el que va caldre instal·lar un forn i una església.\nEls dos monuments - L’ermita de Sant Adjutori i el Forn Ibèric han estat declarats Bé Cultural d’interès Local, formant part del Catàleg de Patrimoni Arquitectònic de Sant Cugat del Vallès.\nDesfèiem ràpidament el camí, superant - una vegada més – els ciclistes, i guiats per la música i els cants religiosos d’una Romeria, tornàvem fins al nostre vehicle. Ambdós teníem que ser a casa abans de les 13,00 hores.\nFèiem servir en aquesta ocasió, el diumenge 19 d’octubre de 2008, un vehicle de l’empresa Autocares Mesa per traslladar-nos fins a Sant Llorenç de Savall, anàvem : l’Antònia, la Maria, La Vicky, la Mª Jesús, el Pedro i l’Antonio; un quilòmetre abans d’arribar al poble, li pregava al conductor d’endinsar-se a la Vall d’Horta; en aquesta ocasió faríem la fotografia de grup, tenint com a fons el Marquet de Les Roques, l’esplèndida casa modernista d’on sorgirien dels records d’infància del nostre poeta Joan Oliver [ Pere Quart ] , aquelles estrofes que ens defineixen :\nCinc quarteres massa terra !\nCom el Vallès no hi ha res !!!\nLa ballada – quina finalitat era la d’inocular el virus del country en aquesta Vall - estava convocada a les 17,00 a la casa de Cultura; presentaven, dirigien i coordinaven l’acte, Patricia, Teia, Glòria, Teresa, Marita, Ivet, Santi i Manel, expressament vinguts des de Girona, , i tots ells membres del grup http://www.countryrevivalfarmers.com/ . Com a balladors hi havia gent de Sant Llorenç, de Sentmenat, de Castellar del Vallès i de Sant Celoni.\nEn termes de futbol el “virus Fifa” omple les infermeries dels clubs; contràriament el “virus country” , porta alegria per tots els lloc que sona. Fins més enllà de les 20,00 hores, el pati de les antigues escoles, - avui edifici de cultura – estava curull de gent que a banda de ballar les cançons més “ habituals” , aprenien passos nous de la ma dels mestres gironins.\nAl ensems hi havia una perfecta organització; servei de bar a preus ajustats, lavabos i una tarda assolellada que en aquestes alçaries de 530 metres, a darreries quasi del mes d’octubre és molt d’agrair. El Josep , de la Pizzeria la segon copa, ens explicava que a partir del dia 29.10, es dura a terme un curset de ball en aquest local; i per a tothom que s’hi vulgui inscriure, o rebre informació , em donava el telèfon 93.714.12.28, on ell mateix o la Marina us atendran gustosament.\nEl Montcau s’acomiadava del sol quan deixàvem Sant Llorenç Savall; esperem malgrat la situació econòmica del país, i la migrada força demogràfica d’aquesta terra que fa límit entre el Vallès i el Bages, trobar-nos novament al pati de la Casa de Cultura, en una segona i successives edicions de la ballada Country.\nTinc vers aquest petit nucli de població una especial estimació, que està sens dubte en la base d’aquest article que tens ara davant dels ulls amic lector.\nJuntament amb el Tomàs Irigaray i Lopez, fèiem una curta visita el dissabte 11 d’octubre. Em calia però recollir algunes dades, abans de posar-ho en el vostre coneixement , i així el dissabte 18.10, en el que anàvem al casament del Josep Vergés i la Assumpció Huayta a les 13,00 hores, aprofitava per arribar-me a la biblioteca de Castellar del Vallès. Em va costar acceptar la lògica d’aquest país, en el que bars obren a les 5,00 del mati, que fins a les 10,00 tocades no fos possible accedir-hi.\nSeguint al més gran filòleg que el món ha conegut, l’enyora’t mestre J. Coromines, el mot Mas, ha tingut diverses accepcions al llarg dels segles; l'enciclopèdia de Barcelona recull únicament la darrera, “gran explotació agrícola, de caràcter familiar “. Històricament tenim però :\na) Fonts documentals que citen “ciutats, viles i masos “ , com llocs on viu un nombre variable de famílies. Quan s'imposa el terme “poble” aquestes petites concentracions conservaran en la seva majoria, el topònim Mas en la seva denominació : Mas de Bondia, Mas Boquera, Mas de\nb) Posteriorment el topònim farà referència a les explotacions agrícoles que sota la direcció d’un únic senyor, aixopluguen diverses famílies, considerades en algun moment, com a pertinences del senyor i que arribat el cas, son venudes juntament amb les terres i les besties del Mas.\nc) Molt tardanament l’accepció actual, que fa referència a “gran explotació agrícola, de caràcter familiar “ s’imposarà en els mitjans cultes. De forma indistinta Mas o Masia, esdevindran el tipus “clàssic” d’habitatge rural de Catalunya.\nLa “cultureta barcelonina” , imposarà també : la barretina, la faixa, i les espardenyes per als homes, i les mantellines, punyetes i brodats per a les dones. Una banalització que amb tots els honors ens situa al nivell de la resta de Comunitats veïnes del territori espanyol.\nAlguna dada tècnica sobre el lloc de Mas de Bondia : Fou una quadra o districte del castell de Montornès que ja existia l’any 1181, quan el rei Alfons I el Cast en féu donació a la comanda templera de Granyena.\nEl Mas de Bondia és, sens dubte, un dels millors exemples de vila closa d’origen medieval per alguns erudits, i molt anterior segons altres – entre els que modestament m’incloc - conservats a la Segarra ; cal veure la seva disposició allargassada formada per dues fileres de cases separades per un únic carrer i la porta comú d’accés per la part de llevant. Probablement,\nel nucli va ser fundat cap al segle XII i les estructures visibles avui en dia semblen correspondre al segle XVI.\nAquesta peculiar disposició semblant quan no idèntica als poblats ibers, dona força a la tesi, que sosté l’existència del Mas de Bondia, potser amb un altre nom, molt abans de la romanització .\nAmic lector, sempre és millor anar-ho a veure, que creure-s’ho, tot i contradir els postulats d’aquella “cultureta barcelonina “ a que em referia en algun paràgraf anterior.\nLa Segarra, us espera !!!\nwww.vallbona.com (mirar-ho prèviament)\nPREVI TRUCAR AL TELÈFON DEL MONESTIR DE VALLBONA DE LES MONGES, I FER LA RESERVA (NO SEMPRE HI HA PLACES) 973330266\nDISSABTE 07,00 HORES. Sortida en direcció Manresa per agafar l’eix transversal, sortir a SANT RAMON (L'ESCORIAL DE LA SEGARRA), s’esmorzarà al bar que hi ha al davant, carn a la brasa, torrades i bon vi, al voltant d’unes 1000 pessetes, o 6,01 € per persona. Fer desprès la visita de SANT RAMON.\nA la reincorporació a l’eix en direcció a Cervera, aviat hi ha un trencall a l’esquerra que us portarà fins a MONTFALCÓ MURALLAT (cal visitar-lo i fer-se fotografies, es guay !!)\nEs possible fer una ruta des de l’enllaç amb l’autovia de Lleida que us portarà per MONTCORTÉS i L'ARANYO, dos castells abandonats , malgrat que a l'Aranyo ara estan fent obres. La ruta però es en direcció a TÀRREGA.\nA la sortida de Tàrrega en direcció a Montblanch, es troba VERDÚ (terrissa, cantis negres, etc..., també un castell, off course). Encara un xic més enllà podreu veure el Mas de Bondia, únic exemple de poblat iber en el que avui encara s’hi fa vida “normal”.\nMés endavant i fent un trencall novament a l’esquerra GUIMERÀ, Ciutat Comtal als segles XII i XIII, per fer una passejada. El poble està en una riba del Corb. Mes endavant i sempre en direcció a Montblanch, a la dreta trencall de VALLBONA DE LES MONGES, el poble es petit i únicament hi ha un bar a prop del Monestir, * les monges només volen puntualitat als àpats, i et deixen lliure i tranquil (pensió complerta 3800 pessetes, 22,84€, potser més ara, i la voluntat), s’ha de beneir la taula. Es recomanable fer la visita del Monestir al mati, i avisar a les monges que s’anirà al darrer prec del dia (desprès de sopar), en el que les monges canten un SALVE REGINA amb la llum apagada, i a un canó de llum enfocant la Mare de Deu. S’ha de demanar perquè altrament les monges no obren l’església.\nlamento fer-vos saber que aquesta facilitat no estarà disponible almenys en els propers 18 mesos, tenen el refectori en obres.\nAl mati del diumenge desprès d’esmorzar es torna a la carretera en direcció a Montblanch, i es visita L'ESPLUGA DE FRANCOLÍ, fonts, celler, ... i tot seguit POBLET, a la sortida de Poblet s’agafa la carretera que porta a les Masies, i es pot tenir una visió ideal per fer una fotografia del Monestir, també hi ha una font, on raja aigua de ferro i de magnèsia, es clar que cal beuren.\nEn acabar Poblet, es fa camí vers MONTBLANCH que també te coses a veure, es una Ciutat Ducal, i està voltada de muralles, també hi ha la plaça del blat, amb les mesures de pedra que es feien servir per comprovar la correcció de les transaccions, i una església monumental que està molt indicat visitar detingudament.\nMolt recomanable també la visita al Santuari de la Mare de Déu de la Serra. Com tot no ha de ser pedres i pedres,cal fer reserva al MOLI D’EN MALLOL per anar a dinar (està a la mateixa carretera tot just s’entra a Montblanch), i preparar l’estomac i la cartera, perquè en el dinar us deixareu més diners que en tota l’estada (dormir, esmorzar, dinar i sopar) a Vallbona de les Monges, però un cap de setmana, es un cap de setmana!, i no conèixer el MOLI D’EN MALLOL es quasi pecat mortal. Si es època de calçots i us agraden també se’n poden demanar.\nA la sortida es recomanable fer una darrera passejada per Montblanch abans d’agafar l’autopista que us deixarà a casa en menys de dues hores.\nPublicat per antoniomora.verges@blogger.com a 18:45 Cap comentari:\nQueia la tarda quan ens aturàvem a la carretera prop de les runes del Monestir de Vallsanta, veníem de Guimerà, el Tomás Irigary i López i l’Antonio Mora Vergés, desprès d’una de les reunions ordinàries de l’associació http://www.guimera.info/ ; justament a l’edifici de la Cort del Batlle, s’hi pot veure encara una magnifica exposició dels treballs de neteja i recuperació dutes en terme en aquest indret. Les actuacions s’han fet tard – això és de justícia deixar-ho escrit – com reconèixer – també - en la línia de la saviesa popular, que més val tard que mai, oi ?\nEl Tomàs aprofitant les darreres hores de claror, fa les magnifiques fotografies que acompanyen el reportatge que podreu veure a http://www.valldelcorb.info/blogs/coneixercatalunya ; esperem publicar-ho també a http://coneixercatalunya.blogspot.com/\nQuan a dades històriques de Santa Maria de Vallsanta, sense perjudici de suggerir-vos ampliar-les fent una consulta a la pàgina http://www.guimera.info/, vegeu aquesta succinta explicació :\nL’ any 1235 es començà a bastir el monestir cistercenc femení de Santa Maria de Vallsanta. El 7 de març del 1237, el papa Gregori IX envia un rescripte a l’abat de Citeaux per tal que envií religioses del cenobi de la Bovera al nou monestir de Vallsanta, a fi d’implantar-hi la regla de sant Benet i els costums del Cister. La millor situació de Vallsanta, , amb més aigua, millors i més fàcils comunicacions , que Santa Maria de la Bovera, facilità el progressiu trasllat de les monges d’un cenobi a l’altre. Així definitivament l’any 1246 deixava d’existir la comunitat de la Bovera, i la major part de religioses passaren a viure la vida cistercenca dins el recinte de Vallsanta.\nEn aquell mateix any de 1246 Vallsanta era una comunitat de 23 religioses, amb una abadessa al capdavant (Agnès de Guimerà), i també amb una priora, una infermera, una preceptora, una cambrera i una cantora. A mitjans de segle XIII, Vallsanta, doncs, ja tenia una vida completament consolidada, amb edificis aixecats, i amb una esplendor que duraria tota la resta del segle XIII i bona part del segle XIV, amb el lapsus de la pesta negra del 1348, que delmà la comunitat.\nLes monges de Vallsanta, semblantment a com es feia a Santa Maria de Vallbona, vivien en cases particulars, i només es reunien comunitàriament a l’església, al capítol i al refetor. Aquest costum explica i justifica el fet habitual en ambdós monestirs, de la venda d’habitacions pertanyents a les religioses traspassades, per part de l’abadessa, a alguna nova novícia.\nCal dir també que l’església ja existia a finals del segle XIII, car Geraldona de Timor, en el seu testament de 15 de juny de 1279, hi estableix una capellania.\nUn altre testimoni documental important és el llegat de l’any 1272 del rei Jaume 1, consistent en 200 morabatins d’or per a la construcció del claustre de Vallsanta. Aquesta és una edificació lògica en un cenobi cistercenc, però fins avui dia no n’ha quedat cap rastre documental, monumental o arqueològic.\nLes actuals restes de Vallsanta corresponen al segon temple del monestir, construït en estil gòtic durant el període aproximat de 1345-1350. El bastiment de l’església fou fet efectiu gràcies a les donacions d’importants famílies nobiliàries de la comarca, com els Llorac, els Guimerà, els Alemany, els Boixadors i els Josa. Efectivament, la priora Sibil•la de Boixadors féu l’encàrrec d’una capella a construir pel mestre d’obres Arnau Çaveila, segons les disposicions testamentàries del seu germà Bernat de Boixadors. El contracte de l’obra és del primer d’abril de 1345. A pocs anys de la construcció de l’església hi va haver una esllavissada que provocà que es fessin uns arranjaments a la nau del temple. Es conserva també el contracte de les obres, encarregades per l’abadessa Beatriu d’Arillo als arquitectes Pere de Cardona i Francesc d’Igualada, l’any 1367. L’any 1371 encara continuaven les obres, ara a càrrec del picapedrer Pere de Belló, veí de Conesa.\nCom veiem, el segle XIV es viu a Vallsanta una febre constructora, aprofitant la bona conjuntura de deixes testamentàries de la noblesa. Així, el procurador de Vallsanta, Ponç Canyot, canonge de la canònica de Solsona, féu complir la voluntat de na Mateua, vídua de Romeu de Moncortès, carlà de Guimerà, per la qual es deixaven 1200 sous per a la construcció d’un dormitori comú a Vallsanta. Tanmateix, aquest dormitori, igual que el claustre, no es troba consignat a en cap altra documentació o inventari del monestir, i, per tant, no havent quedat cap rastre, és dubtosa la seva construcció\nEntrats en el segle XV, es conserva un inventari del monestir de Vallsanta de 1436. Aquest inventari fou ordenat a Pere Giner, batlle de Guimerà, per part de la senyoria de Guimerà, i en concret per Magdalena i Elionor de Castre. Aquest inventari ens documenta que al segle XV a Vallsanta hi havia l’església, la cuina, el porxo, una sala, i pujant una escala major, la cambra major i una recambra. També es citen el rebost, el pati del forn, el pastador, el celler i el galliner. Per tant, no s’esmenten ni el dormitori comú, ni les cases particulars de les religioses, ni tampoc el claustre amb les seves dependències, com el capítol. Per testimonis posteriors, sabem que sí hi havia a Vallsanta la sala capitular, però sense especificar la seva ubicació.\nSabem molt poca cosa de les activitats socioeconòmiques de Vallsanta, i d’on provenien les seves rendes. Sabem, tanmateix, que al segle XV (any 1408) el cenobi percebia diners en concepte d’alguns censals, i també l’arrendament d’algunes terres propietat de Vallsanta, a la vall del Corb. També és plausible deduir que cada religiosa participava de manera particular de les rendes del monestir, per tal de subsistir en les seves despeses personals. Això ho podem saber per un contracte d’arrendament que data ja del segle XVI, concretament de l’any 1547, on s’indiquen les quantitats que percebien cadascuna de les religioses, començant per l’abadessa.\nLes capellanies estan també documentades a Vallsanta. Estaven ubicades a les capelles radials de l’absis de l’església major, i eren dedicades a Santa Maria de la Mercè, Santa Agnès, Sant Martí, Sant Bernat i a Sant Honorat. Com totes les capellanies, eren dotades d’una assignació per al sacerdot que hi celebrés les corresponents misses. Aquestes assignacions estan documentades en disposicions testamentàries de les religioses des del 1279 fins al testament de l’abadessa Anna de Trilla de l’any 1583, és a dir, durant tots els temps de l’existència del cenobi de Vallsanta.\nCom tots els monestirs de l’orde, els benefactors de Vallsanta elegien el cenobi com a lloc per a rebre sepultura. A canvi de les deixes, s’asseguraven les oracions, misses i aniversaris resades pels capellans i les religioses de Vallsanta, per al repòs i a salvació eterna de les seves animes. D’entre els llinatges que es troben documentats hi trobem, des del segle XIII, els Timor, els Alemany, o bé la disposició de Sibil•la de Castellet, del 1405.\nQuant al seguiment estricte de la regla de Sant Benet i dels Costums del Cister per part dels cenobis, s’observa, ja al segle XIV, motius de preocupació per un cent relaxament de costums i de la disciplina monàstica. Així, durant el capítol general de l’orde del Cistell celebrat a Citeaux l’any 1392, fou nomenat reformador dels monestirs de la Corona d’Aragó l’abat Ot de Càller, el qual va visitar el monestir de Vallsanta el 20 d’abril del 1393, per tal d’aprovar l’elecció de l’abadessa Aldonça de Castre. El visitador trobà el monestir encara amb una bona observança de les regles monàstiques.\nPer les notícies que coneixem del segle XV, és evident que el declivi de Vallsanta ja començava a concretar-se. Amb motiu d’una epidèmia de l’any 1403, les religioses fugiren a l’abandonat cenobi de la Bovera, però moriren algunes monges, quedant reduïda la comunitat a l’abadessa Aldonça de Castre, una priora, una sagristana i dues religioses més, d’entre els quals hi havia la germana cantora. A mitjan segle XV, el monestir de Vallsanta ja deuria patir una misèria considerable. Els deutes s’acumulaven ja el 1461, durant l’abadiat d’Eulàlia Ollera, i la comunitat seguia essent de nombre molt reduït.\nLa decadència de Vallsanta al segle XVI era ja un fet. Un testimoni excepcional ens el dóna Claude de Bronseval, visitador general del Cister, durant el seu viatge a la península Ibérica, inspeccionant els monestirs cistercencs. El 9 d’abril del 1532 arribà a Vallsanta. Li sortiren a l’encontre l’abadessa i set monges més. El visitador passà per l’oratori i el capítol, i allà va llegir les regles de la visita. Va visitar també el con, i d’altres llocs del monestir (malauradament, no els especifica la crònica de la visita). La misèria de Vallsanta resta palesa quan el visitador i els seus acompanyants no es poden quedar a l’hostatgeria de Vallsanta, i han de cercar allotjament a la vila de Guimerà. El cronista especifica textualment la gran pobresa d’aquestes ternes. L’endemà, 10 d’abril, molt de matí, el visitador retorna a Vallsanta. Va celebrar la missa. Novament es reuní amb la comunitat a la sala capitular, i les monges li prometeren obediència. Tot seguit, Bronseval manxà de Vallsanta, en direcció a Verdú i el seu castell pobletà, amb la intenció de visitar el proper monestir cistercenc femení de Santa Maria del Pedregal.\nL’any 1589 la comunitat de Vallsanta es reduïa a tres religioses, i sense abadessa. En aquell any visità el cenobi fra Francesc Oliver de Boteller, abat de Santa Maria de Poblet, però en qualitat de visitador general de l’orde del Cister. Oliver de Boteller, veient la situació de gran penúria de Vallsanta, va ordenar l’extinció i tancament del monestir, i el trasllat de les tres religioses al veí monestir del Pedregal. El cenobi de la vall del Corb, ja sense vida monàstica, fou encomanat a un altre frare de Poblet, per tal de recollir els censals i les rendes, i per tenir cura de l’església i d’altres estances de la casa. Sens dubte que també degué influir en la decisió de l’abat de Poblet les recents disposicions del concili de Trento, que prohibien l’existència de monestirs femenins aïllats. Recordem que al segle XVI és quan neix la vila de Vallbona de les Monges, tot envoltant el monestir, aspecte que també és fruit de les disposicions d’aquest transcendental concili.\nAcabava així, penosament, l’existència del monestir de Santa Maria de Vallsanta, que, en honor a la veritat, va coneixen pocs moments d’esplendor. La comunitat mai fou nombrosa, i les rendes i propietats, escasses. La inicial protecció de la noblesa local s’anà diluint amb el temps, i Vallsanta no escapà a les crisis de la baixa edat mitjana. Finalment, el 1594, la senyora de Guimerà, Anna d’Aragó, vescomtessa d’Évol, encomanà Vallsanta, en arrendament, a Joan Gavaldà, a condició de conservar els edificis monàstics i guarden el entaula de l’església i els ornaments litúrgics de l’altar. Tanmateix, sense comunitat religiosa que l’habités, els edificis i béns de Vallsanta estaven destinats a una segura ruïna. Les monges d’aquest monestir passaren, com hem dit, al monestir del Pedregal, prop de Tàrrega, però els dies d’aquest monestir aïllat també, estaven comptats, pels mateixos canons de Trento, Així, les poques monges que s’estaven al Pedregal vivien penosament, fins que l’any 1604, s’acordà, en capítol, traslladar-se a Sant Hilari, a Lleida, la qual cosa va satisfer la inquietud de l’abat de Poblet, fra Simó Trilla, que actuà com a subdelegat del vicari general de l’orde cistercenc. Trilla digué que aquest abandonament del Pedregal «seria molt útil per ser en servei de Déu i augment de la religió».\nFins aquí hem descuit tot el que coneixem sobre la història del monestir de Santa Maria de Vallsanta. Com veiem, ben poca cosa. Resta encara per explorar a fons l’arxiu del cenobi, avui conservat als arxius parroquial i municipal de Tamarit de Llitera. Hem volgut, però, establir un estat de la qüestió, i així adonar-nos de les llacunes existents, que futures recerques arxivístiques han d’omplir.\nNOTA. Els problemes no s’acabaren a Sant Hilari, car el monestir fou enderrocat el 1706 per les tropes filipistes, durant la Guerra de Successió, i les religioses es refugiaren temporalment a Vallbona. El 12 de gener de 1718, aquestes monges van instaurar una nova vida monàstica al cenobi del Patrocini, a Tamarit de Llitera. Aquest fet explica que part dels arxius dels monestirs cistercencs femenins de l’Urgell es conservin avui dia en aquesta vila de la comarca de la Llitera\nAniríem el Tomàs i jo fins a Vallbona de les Monges, on arribàvem a temps de seguir les Vespres. Ens confirmen que continuen les obres al refectori, i ens fan saber que en el millor dels casos, es trigaran no menys de 18 mesos en tenir-les acabades. Aquesta circumstància ha fet reduir notablement el nombre d’estades a la hostatgeria, sobretot per part de persones d’una certa edat, que viuen com una distorsió el fet d’haver de sortir del recinte per a fer els àpats.\nAmic lector, no deixis de visitar Vallsanta, Guimerà i els entorns deliciosos de la Vall del Corb. Trobaràs aquí un espai de pau, de natura, i també si valores encara aquesta opció, una bona oferta de productes d’alimentació fets a la manera tradicional, que constitueixen un regal per als paladars més exigents.\nAquesta zona coneguda històricament com la Baixa Segarra, actualment Comarca d’Urgell, guarda gelosament els seus tresors , per oferir-los només als qui conserven encara vives; la curiositat, l’afany de conèixer i l’amor a Catalunya.\nPublicat per antoniomora.verges@blogger.com a 17:19 Cap comentari:\nPriorat de Sant Pere Gros, i església gòtica de Santa Magdalena de Cervera\nAnàvem el Tomás Irigary i Lopez i l’Antonio Mora Vergés a les terres interiors, a la Capital de la Segarra, a la mítica Cervera [ topònim quina procedència derivaria de la presència en un gran nombre de cerbers , originàriament en la forma silvestre, arbustos petits amb fruites comestibles, tot i l’existència d’algunes varietats potencialment verinoses i/o tòxiques ], actualment és molt rar trobar qui conreï i/o consumeixi aquesta mena de fruits, molts abundosos i freqüents fins al començament de la segona meitat del segle XX en les nostres terres.\nEn el descens fins al llit del riu Ondara [ riu d’arenes, en la original llengua celtibèrica ] , trobem a la nostra dreta, les restes d’una l'església gòtica del s XIV, amb força semblances amb la fàbrica de Vallsanta, a la Vall del Corb, prop de Guimerà; son les úniques mostres del que fou antic hospital de leprosos de Santa Magdalena. Pensem que no s’adiu gaire amb la imatge de lloc de cultura que amb tota justícia reivindica la capital segarrenca, l’abandó ignominiós en que es troba Santa Magdalena.\nUn xic més endavant, superat el curs del riu, i al començament de la carretera que ens menarà fins Granyena de Segarra, trobem la primitiva església de Sant Pere Gros de Cervera.\nAquesta església rodona està documentada des del 1072. Poc després fou donada a Sant Pere de Rodes amb la finalitat de fundar-hi un cenobi, fet que no es va arribar a produir. El 1081 el lloc fou donat a Santa Maria de Ripoll, que llavors hi va fundar un priorat. Depenia de Ripoll i el seu prior era monjo d'aquell monestir.\nSant Pere Gros va aconseguir diverses propietats a Cervera i a la comarca, el que va originar diversos conflictes amb el bisbat de Vic arrel de la seva influència sobre la parròquia de Santa Maria.\nAl segle XIV el lloc era en decadència i pràcticament es va convertir en una ermita, al segle XV ja no hi residia cap monjo. Actualment només es conserva l'església, de planta circular.\nL'església de Sant Pere Gros es troba a les rodalies de la ciutat, prop de la carretera que porta a Granyena\nPriorat benedictí, filial de Ripoll, al SW de Cervera (Segarra), vora el riu d'Ondara. És característica la seva església rodona, construïda al s XI. És una de les millors rotondes del romànic català. El diàmetre exterior és de 10 m, i l'interior de 5. Té un absis a llevant i la porta descentrada vers migdia. El seu interior té sis fornícules en els murs, repartides simètricament, i un airós campanaret d'espadanya al centre de la volta.\nS'esmenta per primera vegada el 1072. El 1079 fou donat pel matrimoni Ellemar i Ermessenda al monestir empordanès de Sant Pere de Rodes, però el 1081 els senyors de Cervera, Guillem Ramon i Arsenda, el donaren a Ripoll, que hi tenia monjos el 1089. El seu prior era un monjo ripollès que tenia domini sobre l'església de Sant Salvador de la vila de Cervera i sobre els domers i els clergues de la vila i parròquia de Santa Maria. També tenia rendes, especialment a Nalec, municipi de la Vall del Corb, on s’aixeca airosament l’esquerra del llit d’aquest riu interior.\nEl priorat decaigué al s XIV; el 1406 els paers de Cervera protestaren pel seu abandó, però fou endebades.\nEls seus edificis estaven encara en peu el 1715; ara sols en resta l'església i traces d'una galeria que l'envoltava.\nEs feren obres de restauració a l'església el 1789 i sobretot el 1960, gràcies al patronat de l'Arxiu Històric de Cervera, que n'és el propietari.\nLa Catalunya interior, conserva encara un bon nombre de monuments, esglésies , ermites , convents, castells, recintes murallats,..... això és sens dubte el “ nostre fet diferencial” , i si algun dia el bon Déu ens retorna la llibertat, i ens atorga la independència, el nostre serà sens dubte, “el país més formós”\nPublicat per antoniomora.verges@blogger.com a 17:16 Cap comentari:\nAcostumem a parlar de coses de les que no tenim prou coneixement, i/o en tenim únicament una idea superficial, una mostra clara, és la pràctica – vigent encara - en alguns països àrabs de tallar la mà als lladres , costum que molts voldrien veure aplicat aquí, sobretot quan els malfactors, són alhora funcionaris públics.\nHom pensa que els mancs serien legió en aquesta pell de brau.\nCal però esbrinar si això de tallar la mà als lladres és realment tal i com ens pensem, en aplicació de les lleis musulmanes i particularment de l’Alcora. (Qur’án, surat 5, Al-Ma’ida, ayat 38) La tradició jurídica musulmana recull el que s’anomena zakat, o el pagament obligatori que tot bon musulmà ha de fer per destinar-lo a atendre als desvalguts i necessitats de la comunitat; quan s’acusa a alguna persona per robatori, la primera comprovació que s’ha de fer es si el lladre tenia mitjans de subsistència i/o passava necessitat sense rebre cap ajut de la comunitat.\nEn el món àrab les persones que tenen recursos, tenen la obligació de repartir-los entre els necessitats, en aquest sentit els impostos públics, tenen com a primera destinació evitar que qualsevol membre de la comunitat passi necessitat i/o tingui que cercar la solució als seus problemes amb l’execució d’una acció criminal.\nA priori en el nostre món occidental també aquesta és la destinació dels diners públics, però ja sabem, que a tot arreu, allà i aquí, la corrupció floreix com les males herbes.\nSi el lladre no ha rebut el Zakat, se’l nomena responsable de repartir-lo per la seva zona; així s’entén que aquell que passa necessitat pot ser més eficient que el qui no en passa, alhora de donar-hi solució.\nEn el món occidental els qui s’ocupen d’atendre els desvalguts, acostumem a desconèixer que vol dir viure amb estretor.\nSi contràriament es comprova que el malfactor és un receptor habitual d’aquesta ajuda pública, se l’amonesta fins a tres vegades, i només passat aquest tercer advertiment, se li talla la ma; això el convertirà fins al darrer dia de la seva existència en una de les persones destinatàries nates del Zakat; la comunitat que li talla la ma, assumeix alhora la obligació de mantenir-lo.\nAquest mal costum occidental d’entendre aquesta aplicació literal de un ayat [ tallar la ma del lladre ], sense esmentar ni voler conèixer, l’entorn social en que es d’aplicació , oblidant de forma conscient el sentit de justícia que justament als ulls d’aquella societat incorpora l’ayat , fa que tinguem la falsa percepció que les normes islàmiques son instruments de terror, i les normes occidentals instruments de justícia.\nAmic lector, entre nosaltres i no únicament en el primer feixisme, l’anomena’t robatori famèlic, era i és objecte d’una especial sanció, sembla que la nostra societat occidental, tant justa i culta , abans d’ajudar als qui no tenen recursos per la via del Zakat, o mitjançant els diners de tots, s’estima més empresonar per llargs períodes als pobres.\nAlgú recorda la història patètica del “ Lute” ?.\nDoncs dissortadament ,i com a conseqüència de la crisis econòmica, cada cop amb més freqüència , i sense cap ressò per part dels mitjans de comunicació – curiosament en mans públiques en la seva majoria – cada dia en els nostres jutjats es veuen més i més situacions tràgiques d’aquesta faisó.\nQue ho fa que sempre, sempre, sempre, els dolents son els altres ?\nPublicat per antoniomora.verges@blogger.com a 20:26 Cap comentari:\nPublicat per antoniomora.verges@blogger.com a 17:34 Cap comentari:\nAnàvem el Tomás Irigaray i López, el Feliu Añanos i Masllovet, el Josep Antoni Uriz i l’Antonio Mora Vergés a Sant Martí de Centelles (Osona) – Barcelona; fèiem el recorregut des de Sabadell, Caldes de Montbui, Sant Feliu de Codines, Sant Quirze de Safaja, i seguint la carretera 1413b fins al terme de Sant Martí de Centelles, amatents a trobar al costat esquerra de la marxa un petit cartell de senderisme, de color verd, que assenyala per anar al Castell de Sant Martí. L’accés et porta fins la plaça - presidida actualment per una petita farola - del cementiri i l’església de Sant Martí, on va trobar aixopluc la imatge de Santa Maria del Castell, desprès de la desfeta de1.714 , Havíem tingut ocasió de contemplar aquesta imatge, en ocasió d’una anterior visita en la estava l’església oberta, i teníem em compromís d’apropar-nos al inicial lloc de culte d’aquesta imatge de la que s’ha escrit :\nMaria de les herbes aromàtiques\nEnsenyeu-nos la veritable generositat\nMaria del fonoll i de la farigola\nEnsenyeu-nos l’alegria de compartir\nMaria de l ‘espígol i del romaní\nEnsenyeu-nos el goig de la donació gratuïta\nMaria de la sàlvia i de la camamilla\nEnsenyeu-nos a practicar l’amor\nMaria dels conreus i dels boscos\nEnsenyeu-nos a viure amb senzillesa\nMaria del roure i de l’alzina\nEnsenyeu-nos a acceptar als altres\nMaria del dies clars i assolellats\nEnsenyeu-nos a gaudir de l’existència\nMaria del fred i de les boires\nGuariu-nos sempre de tot mal\nMaria de les terres solitàries i les cases oblidades\nFeu-nos recordar sempre que Déu va crear els pobles\nMaria dels pagesos i les feines manuals\nFeu-nos destres en el servei a la pàtria\nMaria del Castell, Senyora de Centelles\nFeu-nos forts en la defensa d’aquest país menut\nReina de la Garga, Guardessa del Congost\nVetlleu en tot moment pels vostres fills\nSobirana dels Cingles, protectora de les terres altes\nPermeteu-nos estimar Catalunya fins al darrer alè\nEs localitzen les restes del Castell de Sant Martí i Santa Maria de Centelles en una zona de precipici del turó "agulla de Sant Martí" a 855 metres d'altura. Aquest castell roquero inicialment era conegut pel nom de castell de Sant Esteve. La primera notícia que es disposa correspon al 898, en que la família Centelles donés el nom al poble. Centre de la baronía dels comtes de Centelles en la població dels quals tenien el seu palau. Considerat un dels més importants de la comarca, conserva una bona part de les seves muralles, i un escàs nombre d'edificacions concentrades en l’anomenat castell l'inferior dels segles XIII al XVI ; històricament l’edifici fou edificat en dues altures, el castell superior del segle XII i l’esmentat l'inferior dels segles XIII al XVI. Per la seva adscripció a la causa catalana, fou enderrocat per les forces de Felip V. L'església, romànica, amb un absis rectangular, és obra del principi del s. XIV i la imatge romànica, molt mutilada, de Santa Maria de Castell, és conserva al Museu Diocesà de Vic, una còpia d’aquesta imatge és venerada actualment a la parròquia de Sant Martí de Centelles.\nIniciem l’ascens que començat en fred i malgrat trobar-nos una temperatura quasi hivernal de 2 graus positius, en farà entrar ràpidament en calor; a destacar una estupenda instal·lació en forma de barana formada per un cable d'acer, fermada a terra per unes estaques de ferro, que en un bonic recorregut aeri en la seva major part, sense aquest estris presentaria un cert risc de caiguda al buit. En menys de mitja hora de suau ascens, arribarem a la l’actual porta del castell [pensem que històricament l’accés devia fer-se potser per la part de l’església] que el dia de la nostra visita estava oberta, però no descartem que en qualsevol altre visita es trobi tancada, doncs la porta de ferro, està en perfecte estat i preparada per assumir un cadenat.\nQuan a l’ estat de conservació d’aquestes ruïnes històriques , a primera vista, malmeses fora un diagnòstic correcte, les restes però denoten que en el seu dia va ser una important i poderosa edificació, avui únicament estan parcialment dempeus l'església dedicada a St. Esteve, primer, i a Santa Maria desprès, i això perquè com la petita edificació que trobem prop de la porta, foren construïdes amb la tècnica de la volta de canó ; les vistes des d’aquesta alçaria són esplèndides; davant nostre veiem el Cerdà de la Garga, i quasi tots el cims dels país; l’esplanada orfe de tota protecció aconsella no apropar-se excessivament a l’abisme ; altrament el lloc on s'assenta aquesta edificació, al cim de la muntanya, és gran, i es circula amb comoditat.\nSortim del recinte murallat, i accedim mitjançant el corriol de l’antiga cantera d’on sorgiren les pedres d’aquest edifici excepcional, al Pla del Castell, i des d’aquest mirador aprofitant la llum de migdia, recollirem més imatges d’aquesta singular construcció. Feta la feina , ens arribarem encara fins al Fabregar per incorporar també aquesta imatge a la Galeria fotogràfica de http://www.moianes.net/, i tornarem per la Rovira dels Cerdans.\nEn el camí de descens potser més feixuc que el de pujada, em venen al pensament algunes estrofes dedicades a Santa Maria del Castell :\nDes del fons del meu cor únicament puc afegir un darrer mot.\n“L’home proposa i Déu disposa” , la dita popular era de particular aplicació el dissabte 4 d’octubre de 2.008. Havíem passat una setmana amb sinptomes de la famosa grip intestinal, almenys el Feliu Añaños i Masllovet, el Tomás Irigaray i López i l’Antonio Mora Vergés, ens trobàvem tots tres uns xic “tous” però malgrat això decidíem intentar la travessa entre el Castell de Sant Martí i Santa Maria de Centelles, fins al Parc de les aigües de Sant Quirze de Safaja, passant per : Barnils, el Roser, el Bosc, el molí nou del Bosc, i la poua del molí nou del Bosc. El Josep Antoni Uriz recollia a Sabadell al Tomás i el Feliu, i ens trobàvem a la benzinera de Sentmenat a les 8,00; fèiem el viatge fins a Sant Quirze de Safaja el Feliu i jo amb un vehicle, i el Tomás i l’Antoni Uriz en l’altre; dins l’horari previst deixàvem el vehicle 1 a Sant Quirze, i ens arribàvem fins a Sant Martí, des d’on començàvem l’ascens abans de les 9,00; estàvem dins del temps previst.\nSuperada la Rovira dels Cerdans, hauríem d’haver seguit la pista molt fressada que orfe de tota indicació trobem tot just al tocant d’aquesta casa; seguim però fins a veure el Castell de Castellcir, i en aquell punt coincidim amb un grup de cavallistes que seguiran possiblement fins a Sauva Negra, nosaltres agafem des d’allà una pista a l’esquerra que advertim ben aviat ens porta justament davant de l’ermita del Roser, però a l’altre costat de la obaga Fosca. Ens aturem per esmorzar passades les 11,00; més enllà de la certesa de la frase castellana “ las penas con pan son menos “ , els nostres cossos demanen l’aportació del combustible necessari per a continuar la marxa.\nEn la represa constatem com n’és de certa la frase “l’home és l’únic animal que s’ensopega dos cops amb la mateixa pedra”, i agafem el camí que ens menarà fins a la Serra de Roca Sitjana, enlloc del trencall a l’esquerra que ens portaria al Mas del Bosc. Fen aquesta crònica m’adono que “Déu disposa” que coneguem i divulguem la meravella d’aquest lloc com a excepcional mirador del baix Moianès.\nEl Tomás i l’Antoni Uriz s’entretenen fent fotografies del Castell de Castellcir, mentre el Feliu i jo seguim fent via; quan trobem un trencall amb més d’un camí, posem un tros de fusta en posició horitzontal al sentint de la marxa, i fem una fletxa amb tres trossos de fusta per indicar el camí que hem agafat; desfilen per davant nostre : El Castell de Castellcir, al fons la Casa Nova del Castell i encara més enllà, Santa Coloma Sasserra i el Roure del Giol; passem per damunt de Ca’l Antoja on observem que tenen plena la resclosa d’aigua; per davant de Castellcir, per damunt de Sant Andreu de Castellcir; per davant del Mas del Bosc on observem amb satisfacció que l’explotació ramadera funciona a ple rendiment; per damunt de les Solanes per tornar fins al punt on un pal horitzontal senyala el lloc en el que iniciàvem el camí; les nostres esperances de trobar un baixador s’esfumen i esperem al grup del Tomás i l’Anton i Uriz, i desprès d’una reunió de mapes a les 13,30 , decidim desfer els nostres passos i tornar a Sant Martí de Centelles.\nAvui per raons diverses no estan amb nosaltres ni el Joan Moliner i Manau “ pas d’home “, ni l’Antoni Ibañez Olivares “paso de maniobra” ; bevem un glop d’aigua i ens mengem un parell de dàtils cadascun, i al límit quasi de les nostres forces comencem a caminar en direcció sud-est; sortirem davant la casa del Fabregar [ aquest topònim, molt freqüent per arreu, fa referència possiblement a l’activitat de ferrer que s’exerciria en aquest indret en algun moment del passat ], des d’allà, continuarem pel Pla del Fabregar, el Pla del Castell, i per la baixada de la cantera, ens situarem davant les runes de Sant Martí i Santa Maria de Centelles, quan completem el descens al pla de la Font de Sant Martí , el rellotge marca les 15,50 i ens caldrà encara aturar-nos a Sant Quirze de Safaja on tenim el vehicle 1. Tots hem trucat a casa per posar-los en antecedents.\nSon quasi les 17,00 quan ens acomiadem a la benzinera de Sentmenat.\nAvui hem fet assolit el màxim retard en la nostra arribada.\nHem descompto dos punts del meu carnet de sherpa.\nQueda pendent per una propera ocasió la travessa entre el Castell de Sant Martí i Santa Maria de Centelles, fins al Parc de les aigües de Sant Quirze de Safaja.


divendres, 11 de març de 2011 15:58\nEl primer curs de Tècnic NIvell II és una realitat!\nEl proper 30 de març començarà el primer curs de Tècnic nivell 2 de Vela Lleugera a les instal·lacions del Centre Municipal de Vela de Barcelona.\nAquest titulació capacita professionalment als tècnics per a actuar com a entrenadors, dirigint els regatistes i/o equips de regates en competicions tant de nivell nacional com internacional.\nL'últim dia per a inscriure's és el proper dilluns 14 de març.\nPer a més informació del curs feu click aquí.\nPàgina 915 de 932


Colau acorda amb ERC una rebaixa del nombre de pisos que havien de ser expropiats a Gràcia\nEl pla inicial, redactat el 1976, preveia enderrocar finques per incrementar l'espai públic\nEl passatge Frígola amb cartells en contra del vial previst. MANOLO GARCÍA\nBarcelonaLes reformes urbanístiques que havien de transformar el barceloní barri de Gràcia es quedaran a mitges. Des del 1976, quan es va redactar el Pla General Metropolità (PGM), hi havia més de 200 habitatges d'aquest barri que estaven afectats per diferents actuacions urbanístiques, pensades per incrementar l'espai públic, ja sigui donar continuïtat a alguns carrers que actualment són un cul-de-sac o fer-hi places. El govern municipal d'Ada Colau va treure la pols al projecte, i a principis de l'any passat va anunciar que rebaixava fins a 42 el nombre d'habitatges afectats per aquests canvis i el va presentar defensant que s'estava dibuixant la Gràcia dels pròxims vint anys, segons va dir el regidor del districte, Eloi Badia. El pla del govern municipal, que obligarà a modificar el Pla General Metropolità, incloïa més canvis, en aquest cas, pensats per crear habitatge nou: permetre que els propietaris poguessin fer pisos nous a partir de remuntes (fent més alts els edificis actuals) o en els baixos ja existents del barri. Això sí, els pisos nous havien de ser per força de protecció oficial. També es permetia autoritzar la subdivisió de pisos de més de 160 metres quadrats sempre que el resultat sigui un nou pis de protecció oficial. Aquestes facilitats haurien de permetre, segons els càlculs que feia el govern de Colau, la construcció d'uns 2.000 pisos de protecció oficial. La proposta va desagradar a una part dels veïns, sobretot els que continuen quedant afectats, i també als partits de l'oposició. "Era un autèntic nyap", ha valorat avui en roda de premsa la regidora d'ERC Elisenda Alamany.\nEls republicans han pactat amb el govern noves modificacions sobre els canvis previstos per rebaixar encara més el nombre de veïns afectats. "La seva previsió no era real", ha denunciat la regidora, que ha criticat que l'actual govern no està "connectat" amb la ciutadania. L'Ajuntament de Barcelona té previst presentar la nova proposta en els pròxims dies però encara es desconeix al detall quines finques es mantindran i quines aniran a terra. Des del consistori informen que "el govern municipal està acabant de tancar el document per dur-lo aviat a aprovació provisional incorporant els ajustos treballats arran de les al·legacions amb el veïnat i ERC". Tot i així, Alamany ha assegurat que compta amb "l'acord verbal" de l'equip de Colau que els veïns dels carrers Frígola i Valldoreix, dos dels punts amb més expropiacions previstes, quedaran desafectats.\nAdaptar la llei al barri\nEl projecte també inclou adaptar a la Vila de Gràcia la normativa que obliga a reservar un 30% d'habitatge assequible en cas de reforma o gran rehabilitació. Si la norma general diu que l'obligació afecta aquelles parcel·les de més de 600 metres quadrats, en el cas de la trama gracienca es vol aplicar també a les de més de 400 metres quadrats, per fer que tingui alguna repercussió.\nAda Colau urbanisme vila de gràcia


Un incendi afecta els jutjats de Primera Instància 3 i 4 de València\nEl foc, declarat en la segona planta de la Ciutat de la Justícia, ha obligat a desallotjar durant dues hores els jutjats de guàrdia i a tancar el complex aquest dilluns\nEl fum de l'incendi ha inundat l'interior de la Ciutat de la Justícia de València. Bombers\nUn incendi s'ha declarat aquest diumenge en els jutjats de Primera Instància 3 i 4, situats en la segona planta de l'edifici de la Ciutat de la Justícia de València, seu dels jutjats de la ciutat i de l'Audiència Provincial.\nSegons han informat els bombers, un ciutadà ha avisat als serveis d'Emergències en veure eixir fum per una finestra d'aquest edifici de cinc altures. Les flames, d'acord a les primeres hipòtesis, podrien haver-se originat per un curtcircuit.\nAl lloc s'han desplaçat fins a vuit vehicles del parc de bombers de València, entre ells tres cisternes i dues grues. A l'interior de l'edifici, segons es pot apreciar en fotografies difoses pels bombers, s'ha concentrat bastant de fum, que s'ha propagat pel fals sostre, ja que les plantes són diàfanes. Aquesta circumstància ha obligat a desallotjar també els jutjats de guàrdia cap a les 12 del migdia. Dues hores després, a les 14.00, han pogut reprendre la seua activitat.\nLa Ciutat de la Justícia estarà tancada aquest dilluns, excepció feta dels jutjats de guàrdia.


«A part de ser una de les millors del món, també vull inspirar a la gent» - Diari de Girona\nAmb el Masters d’Indian Wells a la butxaca, el seu primer gran èxit, la tennista fa un repàs a la seva encara curta carrera al mateix temps que critica l’excessiva pressió que es pateix a l’elit\nGIRONA/MADRID | 21·10·21 | 06:30 | Actualitzat a les 07:59\nPaula Badosa, amb el trofeu que l’acredita com a guanyadora del Masters d’Indian Wells EUROPA PRESS\nPotser la culpa és nostra. Dels periodistes, de l’entorn, dels aficionats. Esportista que apunta maneres, esportista que se’l posa sota la lupa. Èxit que arriba, fracàs rotund que l’acompanyarà per sempre si no manté l’estatus al capdamunt de la piràmide. «Jo soc qui soc», s’afanya a dir Paula Badosa (Nova York, 1997), qui s’ha atrevit a alçar la veu, tot denunciant l’excessiva pressió que es viu a l’elit. Ella ja hi és i merescudament. Superada una crisi que la va dur a plantejar-se la retirada del món del tennis, la seva revifalla ha sigut espectacular. Acaba de guanyar el Masters d’Indian Wells i ja és la número 13 del món. Però en vol més perquè la fam sempre l’ha acompanyat.\nSe li pot demanar alguna cosa més al 2021?\nLa veritat és que no, aquest any està sent un somni fet realitat i ni de bon tros m’ho esperava. Estic a prop de ser una de les deu millors jugadores del món, ja tinc un títol i dels que m’agraden. Són coses que sempre havia desitjat.\nI això que la cosa no va començar massa bé quan, a Austràlia, es va passar un grapat de dies confinada.\nSí, va ser una experiència molt i molt dura per a mi. Després d’assimilar-ho, m’ho vaig prendre de la millor manera possible i tancada com ho estava en una habitació, vaig fer-hi allà tot el que tenia al meu abast. En molts moments em deia a mi mateixa que tant de patiment al final tindria la seva recompensa.\nParli’m d’Indian Wells. Què significa per a vostè? És un punt d’inflexió, un punt i a part, un punt i seguit...?\nPrimer, i com he dit, és un somni. Després, tard o d’hora tenia clar que m’arribaria un èxit així perquè estava fent un gran any, sent una jugadora molt constant. Potser fins llavors no havia fet un torneig tan regular ni tan espectacular. Però sabia que guanyaria. Ni idea de quan podia ser, però no havia de trigar. Ha sigut a Indian Wells. Tothom l’anomena el cinquè Grand Slam i per alguna cosa serà. A mi m’agrada molt.\nAconseguit aquest títol, li fa por que la gent li demani més i més?\nLa por sempre hi és. D’alguna manera o altra, però sol existir. Sap què passa? Que és així. Sé que la gent em demanarà i m’exigirà moltíssim. És el que té l’esport d’elit. Ara, si no guanyo i perdo en unes semifinals o soc subcampiona, semblarà que no he fet res o ben poca cosa. Sap greu però ho accepto. Per això tinc un molt bon equip que m’ajudarà a portar-ho de la millor manera possible.\nDurant aquests dies ha explicat que guanyar a Indian Wells li ha servit per reivindicar-se. Davant de vostè mateixa o de l’entorn?\nD’una banda, amb mi mateixa perquè sempre he sigut una persona molt competitiva. I de l’altra, amb gent que he conegut al llarg del meu camí i que no creia que arribaria mai a on he arribat ara. Te n’adones, sobretot en els mals moments, que hi ha molt poca gent que et fa costat. Els he volgut demostrar, a tots ells, que estaven ben equivocats.\nCom és de necessari fer prendre consciència a la gent que els esportistes d’elit són, al cap i a la fi, persones?\nMolt! És just això. Nosaltres som humans, com tothom. Tenim les mateixes pors, els mateixos nervis i emocions. Moltes persones es pensen que som robots que ens posen allà al mig, en un ring, un estadi o una pista de tennis, i que funcionem perquè estem programats per fer-ho. I no és pas així.\nXavi: «Per què no? Jo no veig tan miracle guanyar a Munic»\nPer què el Bayern segueix en l’elit i el Barça, no? «La gestió, és tan senzill com això», respon Piqué\nL’espectacular debut de Marc Gasol obté la recompensa de l’MVP