Comprar Ulleres de Sol Cazal Online | Optica Bassol\nUlleres de sol - Cazal Vintage\nComprar ulleres de sol Cazal en rebaixes ara és més barat amb l'oferta exclusiva de rebaixes per a aquest 2018. Estalvia en la teva compra d'ulleres de sol Cazal online amb aquest descompte i gaudeix de la nova selecció de rebaixes en ulleres de sol online al millor preu.\nLa col·lecció d'ulleres de sol de la marca alemanya Cazal no te la pots perdre. Si ets un amant de l'estil Vintage, aquesta reedició de Cazal eyewear és la espectacular. Fabricada a Alemanya amb els millors marteriales de la marca, ha aconseguit el repetir fidelment les seves primeres unitats dels 60, s, 70, s. Cazal només en òptica Bassol.\nDistribuïdor Oficial Cazal Vintage\nBassol Optic és distribuïdor oficial d'ulleres de sol Cazal Vintage tots els nostres models d'ulleres de sol Cazal Vintage són 100% originals.\nEt mostrem l'última col·lecció d'ulleres de sol Cazal Vintage, aquí podràs trobar les últimes novetats Cazal Vintage en ulleres de sol amb els models més exclusius de la marca per aquest any.\nUlleres de sol de moda i disseny Cazal Vintage\nLa marca d'ulleres de sol Cazal Vintage presenta la seva última col·lecció per a aquest any amb models icònics i perfectes proporcions basades en un estil contemporani. Mostrem una col·lecció que barreja el passat i el present amb l'última tecnologia de la marca.\nSens dubte, són moltes les celebrities i referents d'èxit que han triat la marca Cazal Vintage per cuidar el seu estil mimat. La nova col·lecció d'ulleres de sol Cazal Vintage seran un complement de luxe que veurem lluir a actors, bloggers, cantants, esportistes, etc.\nDins de cada model Cazal Vintage podràs trobar els colors disponibles i les característiques pròpies de cada model.\nNo dubtis dels nostres grans descomptes en Cazal Vintage, compra'ls.


Mor un treballador de Grandvalira en accidentar-se amb una moto de neu - Diari de la neu\nEs tracta d'un home de 51 anys que hauria patit l'accident durant la ronda de control aquesta matinada\nAndorraRedacció 19.01.202022.00 h\nMor un treballador de Grandvalira en accidentar-se amb una moto de neu (Imatge d'arxiu). Autor/a: Diaridelaneu.cat\nL'accident del tècnic de Grandvalira s'hauria produït als voltants de les dues de la matinada. Així s'ha pogut constatar en un primer moment a l'Hospital Nostra Senyora de Meritxell on aquest resident de 51 anys i treballador al sector del Pas de la Casa ha ingressat sense signes vitals.\nLa Policia ha confirmat que a les 7.20 h se'ls requeria per un accident mortal a l'estació de Grandvalira al sector del Pas de la Casa. Es tractava d'un treballador de l'estació que realitzava una ronda habitual de reconeixement amb moto de neu i pertanyia a l'equip que s'ocupa de tota la infraestructura de la neu de cultiu. Per motius que encara es desconeixen hauria patit un accident, segons està informant la ràdio-televisió pública andorrana.\nDes de les urgències del centre sanitari informen que l'home patia un politraumatisme amb unes lesions internes gravíssimes i pel que sembla hauria sortit expel·lit de la moto de neu que conduïa. Segons ha informat l'estació d'esquí en un comunicat als mitjans d'informació andorrans, el seu company d'equip, en perdre la comunicació amb ell, ha activat un protocol de receca i tots els maquinistes i la resta de companys de l'àrea de neu de cultiu han anat a la seva recerca.\n19.01.2020. Un ferit greu en un accident amb moto de neu al Port del Comte


Pop estofat amb patates. | Al caliu de la cuina\n← Pastís de patates i bledes amb salsa de tomàquet.\nMoviment modernista, Gaudí, la casa Batlló i una cuina amb arrels. →\nPosted on 6 Novembre 2015\tby alcaliudelacuina\nAvui he volgut fer un plat típic “de ranxo de barca”, molt senzill de fer però a la vegada depurat tant en la seva execució com en el resultat final ” Pot estofat amb patates”\nEl tradicional “ranxo”, es un menjar comunal que es feia a la mateixa barca de pesca, reduït a un sol plat que alimentava a la tripulació. Receptes que es fèiem de forma intuïtiva a la barca, sense mides i que després es va anar perfeccionant a les cases, a on les mestresses el van anar enriquint, creant una veritable cuina de pescadors, amb plats tant representatius com el suquet de peix, el mar i muntanya, el romesco, els arrossos, els fideus a la cassola amb peix, l’all cremat o l’all i pebre…….\nEls cuiners de les barques de pesca es deien ranxers o més quotidianament “ranxeros”. Era l’encarregat de cuinar a bord, el plat del dia, el conegut ranxo, era un personatge important dins de la tripulació, respectada i criticada en la mateixa proporció. Per exemple, la fama d’alguns ranxers traspassava el llindar de la barca i es difonia per tot el port. Això sí, el cuiner havia de participar com la resta de tripulants en quasi totes les feines de la barca. Només es lliurava de fer les guàrdies.\nEl ranxo es servia en una sola rivella, i els pescadors al seu voltant anàvem menjant, amb una cullera, amb les mans i amb força pa. Mes tard ja es van fer servir plats, el que permetia repartir millor el tall a cada pescador. Segons ens explica Jaume Fàbrega, a la cuina de la barca es feia servir la típica cassola catalana, de ferro colat amb la base bombada i parets altes, d’aquesta manera el brou no queia amb el moviment de la barca.\nMenys el dilluns, que es feia brou amb carn que es comprava al poble, la resta de dies es menjava peix, una manera sàvia d’estalviar i fer servir el que es pescava. Es barrejava amb el que tenien a la barca, patates, arròs, fideus, brou o verdures.\nBe en record d’aquells temps a on el treball era dur i el menjar minso, ens posarem a la cuina per fer un pop amb patates que ens transportarà a la bora del mar sentint les onades, amb els sabors de mar que ens dona el pop i de muntanya que ens aporta les patates………..\n2 respostes a Pop estofat amb patates.\n7 Novembre 2015 a les 3:12\nAh, els estofats!, quins grans plats, per sucar-hi pa!. Salut!\nRetroenllaç: Pop estofat amb patates. | Celler-Adocse


El Govern projecta un pla d'usos per a la històrica finca de Son Real\nEs preveu que per setembre les tasques ja estiguin adjudicades\nDes de la Conselleria de Turisme del Govern balear es projecta un pla d'usos a la finca de Son Real, situada al terme municipal de Santa Margalida i que el Govern de Progrés va adquirir amb fons de l'ecotaxa. Carles Pizà, director i gerent de l'Institut d'Estratègia Turística -Inestur-, afirmà la setmana passada que el pla «gairebé està llest i esperam que les tasques es puguin adjudicar pel mes de setembre». Tal com va informar Pizà, es pretén intervenir en tres àrees diferenciades de la finca de Son Real i adequar-ne els espais. Quant a la primera zona d'actuació, «la finalitat serà d'investigació» per continuar les excavacions arqueològiques que han anat avançant al llarg dels darrers anys.\nA la segona zona d'intervenció, s'hi construiran diferents habitatges per als treballadors de la finca i, per acabar, a la tercera àrea «s'hi habilitaran unes aules per a conferències, sales de juntes i un centre d'interpretació de la finca amb tota la informació obtinguda», en paraules del gerent d'Inestur. D'altra banda, i en la mateixa línia, l'Executiu autonòmic pretén obrir un centre de producció de races autòctones de Mallorca a la propietat pública de Son Real, amb la intenció que sigui un atractiu turístic.\nEls fins d'aquest programa per a espècies autòctones, a part del vessant turístic, seran la creació d'un banc de genètica, l'increment de la puresa i la selecció de les races, la millora agroambiental de la finca, la realització de campanyes de divulgació i la promoció de productes propis. El juny passat es va firmar el conveni de col·laboració per al projecte entre el director general d'Ordenació i Planificació Turística i vicepresident d'Inestur, Josep Aloy; el president del Patronat de Races Autòctones de les Illes Balears -Praib-, Martí Ferrer; i el director general de la Conselleria d'Agricultura, Gaspar Oliver.\nLa compra de la finca de Son Real va ser la primera adquisició del Govern balear a través de l'impost turístic amb un cost de gairebé dotze milions d'euros.\nAmb l'Executiu format pel Pacte de Progrés s'agilitaren els tràmits per adquirir aquesta àrea, que és de titularitat pública des de l'any 2002, i ara el Govern actual en continua la tasca amb l'elaboració del projecte que servirà per gestionar els terrenys, de 395 hectàrees.\nLa compra es va efectuar amb vista a tot un seguit d'actuacions pensades per protegir, potenciar i donar a conèixer uns valors arqueològics, paisatgístics i ecològics que fan que aquest espai sigui únic en tota l'illa de Mallorca.


Si la societat ha canviat, no ha de canviar l’escola? |\nL’escola avui, educa per un món que ja no existeix?\nL’escola avui es divideix en dos models. El més convencional i alhora més abundant, el que es manté en models educatius més tradicionals amb certes pàtines de modernitat, però que responen més a canvis de format que de model educatiu. Em refereixo a projectes que passen de treballar amb llibre de text a fer-ho amb llibres digitals o de treballar en espais monocolors amb fer-ho en espais visualment més atractius però mantenint les mateixes disposicions i actituds dels alumnes a l’aula. Sense cap mena de dubte les noves lleis educatives estan ancorades en aquest model reforçant les estratègies més antigues d’un model possiblement obselet.\nPer una altra banda nombroses escoles, institucions i estudiosos estan proposant canvis estructurals, metodològics o de gestió en la cerca d’un canvi de model que s’acosti el més possible a la realitat d’avui.\nAvui sobre la taula s’obren grans reptes en camps com l’estructura de l’aula, la implicació de l’alumne en el procés d’aprenentatge, l’atenció a la diversitat, el treball i organització del cos docent, la incorporació de les tecnologies a l’aula, el paper de les famílies a l’escola per citar només alguns exemples.\nÉs un moment apassionant per desenvolupar propostes i crear una nova educació del segle XXI, aquella que avui hem d’oferir als nostres alumnes per què demà es puguin incorporar d’una forma plena al seu futur.\nAquest vídeo de 2′ sintetitza molt bé amb quina finalitat es va dissenyar el sistema educatiu actual i quines són les prioritats del segle XXI. Es parla d’empoderar l’alumnat, d’aprenentatge connectat, de noves formes d’aprendre o de Live Long Learning, una idea molt interessant del que significa aprendre avui. Us animo a fer-hi un click.\nAquest vídeo està produït per Digital Media Research Hub i recolzat per John D. and Catherine T. MacArthur Foundation’s Digital Media and Learning Initiative.\n(Via Javier Touron)\nTagged: Innovació, metodologia\n← UBUNTU! “Jo sóc per què nosaltres som”\nL’homenet de paper de diari. Dia de la No violència →


La República de les Seychelles; francès: [sɛʃɛl]  or  ), oficialment la República de Seychelles ( francés: République des Seychelles ; Crioll : La Repiblik Sesel ), és un país insular arxipelàgic de l' oceà Índic a l'extrem oriental del mar de Somàlia. Consta de 115 illes. La seva capital i ciutat més gran, Victoria, té 1,500 quilometres (932 mi) est de l’ Àfrica continental. Altres països i territoris insulars propers inclouen les Comores, Madagascar, Maurici i les regions franceses d' ultramar de Mayotte i Reunió al sud; i Maldives i l’ arxipèlag de Chagos (administrat pel Regne Unit com a territori britànic de l’oceà Índic ) a l’est. La seva població estimada de 98.462  és la població més petita de qualsevol país africà sobirà .\nÀfrica Oriental i llista negra dels paradisos fiscals de la Unió Europea\nDanny Faure (16 octubre 2016)\nWavel Ramkalawan (en) (26 octubre 2020)\nEls primers europeus a descobrir les Seychelles van ser la 4a Armada portuguesa de l'Índia, dirigida per Vasco da Gama .\nLes Seychelles van estar deshabitades al llarg de la major part de la història registrada. Alguns estudiosos suposen que la gent de mar austronèsia i, més tard , els comerciants maldivians i àrabs van ser els primers a visitar les Seychelles deshabitades. Aquesta suposició es basa en el descobriment de tombes, visibles fins a 1910. El primer albirament registrat pels europeus va tenir lloc el 15 de març de 1503, enregistrat per Thomé Lopes a bord de Rui Mendes de Brito, part de la 4a Armada portuguesa de l'Índia comandada per l'almirall portuguès Vasco da Gama . Els vaixells de Da Gama van passar prop d’una illa elevada, probablement l’ illa Silhouette i l’endemà l’ illa Desroches . El primer desembarcament registrat va ser el gener de 1609, per part de la tripulació de l' Ascensió dirigida pel capità Alexander Sharpeigh durant el quart viatge de la Companyia Britànica de les Índies Orientals .\nCom a punt de trànsit per al comerç entre Àfrica i Àsia, es deia que les illes eren utilitzades ocasionalment pels pirates fins que els francesos van començar a prendre el control a partir del 1756, quan el capità Nicholas Morphey va posar una pedra de possessió a Mahé . Les illes van rebre el nom de Jean Moreau de Séchelles, ministre de Finances de Lluís XV. \nLa fragata britànica Orfeu comandada pel capità Henry Newcome va arribar a Mahé el 16 de maig de 1794, durant la Guerra de la Primera Coalició . Es van elaborar termes de capitulació i l'endemà Seychelles es va rendir a Gran Bretanya. Jean Baptiste Quéau de Quincy, administrador francès de Seychelles durant els anys de guerra amb el Regne Unit, va declinar resistir-se quan van arribar els vaixells de guerra enemics armats. En el seu lloc, va negociar amb èxit l'estatus de capitulació a Gran Bretanya que va donar als colons una posició privilegiada de neutralitat.\nGran Bretanya finalment va assumir el control total sobre la rendició de Maurici el 1810, formalitzada el 1814 pel tractat de París . Seychelles es va convertir en una colònia de corones separada de Maurici el 1903. Les eleccions es van celebrar el 1966 i el 1970.\nLa independència es va concedir el 1976 i es va convertir en una república al mateix temps. Ha estat membre de la Mancomunitat . Als anys setanta, les Seychelles eren "el lloc on es veia, un parc infantil per a estrelles de cinema i el jet set internacional". El 1977, un cop d'estat de França Albert René va destituir el primer president de la república, James Mancham . René va desanimar la dependència excessiva del turisme i va declarar que volia "mantenir les Seychelles per a les seychelles".\nAls anys vuitanta hi va haver una sèrie d'intents de cop contra el president René, alguns dels quals van ser recolzats per Sud-àfrica. El 1981, Mike Hoare va dirigir un equip de 43 mercenaris sud-africans disfressats de jugadors de rugbi de vacances en l' intent de cop d'estat de les Seychelles de 1981 . Va haver-hi una batalla de pistoles a l’aeroport i la majoria dels mercenaris van escapar després en un avió Air India segrestat. El líder d'aquest segrest va ser el mercenari alemany D. Clodo, antic membre del SAS de Rodes. Posteriorment, Clodo va ser processat a Sud-àfrica (on va ser absolt), així com al seu país natal, Alemanya, per pirateria aèria.\nEl 1986, un intent de cop d’estat dirigit pel ministre de Defensa de les Seychelles, Ogilvy Berlouis, va provocar que el president René demanés ajuda a l’Índia. A l’ operació Flowers are Blooming, el vaixell naval indi Vindhyagiri va arribar a Port Victoria per ajudar a evitar el cop d’estat.\nEl gener de 2013, Seychelles va declarar l’estat d’excepció; el cicló tropical Felleng va provocar pluges torrencials i les inundacions i les esllavissades van destruir centenars de cases.\nDesprés del violent cop d’estat del 1977, el president sempre va representar el mateix partit polític fins a les eleccions generals de Seselis d’ octubre del 2020, fet històric en què va guanyar el partit de l’oposició. Wavel Ramkalawan va ser el primer president que no va representar les Seychelles Unides (actual nom de l'antic Front Progressista Popular de les Seychelles).\nIdiomes: crioll 91,8%; anglès 4,9% (oficial); altres 3,1%; sense especificar 0,2% (cens del 2002)\n(francès) plànol de Seychelles Arxivat 2007-03-12 a Wayback Machine.\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Seychelles&oldid=28374629»


L’alcalde de Xàtiva assisteix a la signatura de les ajudes del Pla de Subvencions de Fons Feder – Blog Ajuntament de Xàtiva\nInici / Ocupació i economia / L’alcalde de Xàtiva assisteix a la signatura de les ajudes del Pla de Subvencions de Fons Feder\n16 juliol, 2018\tOcupació i economia, Seguretat, mobilitat i transport 39 Vist\nXàtiva rebrà un total de 271.000 euros que serviran per cobrir part d’algunes intervencions a la ciutat\nLa subvenció es destinarà a la reparació del Museu de l’Almodí, l’adquisició d’un bus de baixes emissions i la pacificació del carrer Corretgeria\nXàtiva, 16 de juliol de 2018.- L’alcalde de Xàtiva Roger Cerdà ha assistit aquest matí a València a la signatura de les ajudes del Pla de subvencions de Fons Europeu de Desenvolupament Regional (Feder) per a projectes d’actuació de la província de València, amb els que Xàtiva rebrà 271.000 euros que es destinaran a la reparació del Museu de l’Almodí, l’adquisició d’un bus urbà de baixes emissions i la pacificació del trànsit rodat al carrer Corretgeria cobrint el 50% del pressupost d’aquestes actuacions. A l’acte ha assistit també el president de la Generalitat Valenciana Ximo Puig i el Director General d’Administració Local Antoni Such, així com alcaldes i representants d’altres municipis de la província de València que també es veuran beneficiats d’aquestes ajudes.\nLes subvencions ja van ser anunciades fa un parell de mesos a l’Ajuntament de Xàtiva, amb l’assistència del Director General d’Administració Local de la Generalitat Valenciana, Antoni Such qui va assenyalar que la línia d’ajudes per a projectes de mobilitat als municipis arriba als 7,32 milions d’euros, mentre que les ajudes per a rehabilitació de patrimoni seran de 40 milions, destacant «l’esforç municipalista del Consell per dotar de recursos als ajuntaments per a puguen dur a terme les seues accions».\nL’alcalde de Xàtiva Roger Cerdà va elogiar per la seua part «la coordinació de la gestió dels Fons Feder duta a terme per la Direcció General d’Administració Local», i es va referir en concret a la remodelació del Museu de l’Almodí. «El museu funciona des de fa més de trenta anys i calia realitzar una millora de la seua eficiència energètica», va explicar.\nEn aquest sentit, la subvenció per al Museu d’Arqueologia és d’uns 81.000 euros, mentre que l’Ajuntament aportarà altres 115.000, sent el total de l’obra d’uns 196.000 euros. Les reformes consistiran en una reparació de l’envoltant de l’edifici que suposen la millora de la seua eficiència energètica i a més a més es procedirà a la renovació completa de les fusteries exteriors, incorporant vidre doble que millore l’aïllament. D’altra banda, es procedirà a alçar tota la teulada dels dos edificis que conformen el museu, aplicant una capa d’aïllant tèrmic i impermeabilitzant el tauler abans de reposar el teulat. Finalment, es durà a terme un repintat de la façana del complexe i l’aplicació d’un antioxidant en els elements metàl·lics.\nRespecte a l’adquisició del bus urbà de baixes emissions, la subvenció serà de 140.000 euros i els altres 198.800 seran aportats per l’Ajuntament. Aquesta inversió respon a la problemàtica amb el transport públic de la ciutat, ja que a hores d’ara tan sols es disposa d’una única línia a nivell interurbà per tal d’efectuar els servicis, el que resulta insuficient tal i com es va posar de manifest a l’estudi del PMUS (Pla de Mobilitat Urbana Sostenible) realitzat recentment.\nPer últim, la tercera de les actuacions que es podran dur a terme amb l’ajuda de la subvenció dels Fons FEDER és la de la pacificació del carrer Corretegeria, una de les principals vies que pateixen un intens tràfic de pas al llarg del dia, i que a més suposa una important font d’emissió de gasos contaminants i de soroll, especialment greu en un entorn de gran riquesa patrimonial. En aquest sentit el Fons aportarà 50.000 euros mentre que l’Ajuntament invertirà 71.000. La intenció és millorar la seguretat del vial i fomentar els modes no motoritzats, especialment de la bicicleta.\najudes Almodí àtiva fons Feder subvencions\t2018-07-16\nTags ajudes Almodí àtiva fons Feder subvencions\nAnterior Els Amics de les Arts aixecaren al públic dels seients en Nits al Castell\nSegüent L’alcalde visita als xiquets i xiquetes que participen a l’Escola Esportiva municipal d’estiu\nTambé hi ha prevista una oposició per complementar el Personal del Cos amb la cobertura …


Enganar el mostassaf - SBM-XEIX\nInici > Cultivar la mirada matemàtica > Enganar el mostassaf\ndiumenge 26 de febrer de 2012, per Josep L. Pol i Llompart\nAl diari ARA de fa uns quants dies, trobam aquest acudit o vinyeta de Jordi Duró. Diu a dalt i abaix:\nVara de mesurar la cultura espanyola\nVara de mesurar la resta\nA mi, particularment, no em queda clar el missatge. Potser la imatge gràfica fa referència a alguna notícia recent de la qual no en tenc constància, o no he sabut relacionar. Sigui com sigui, trob que la imatge és molt suggestiva.\nJa sabem que la vara (com la cana o el pam) és una mesura tradicional de longitud i que, com tota mesura, requereix d’un patró. Els patrons tradicionals s’adoptaven per conveni en el marc d’una comunitat (ciutat, illa, regne, estat...) i normalment tenien a veure amb les mesures corporals del senyor o rei que les establia. A Mallorca, és paradigmàtic el cas de la quarterada de superfície (7.103 m2) que segons diu el llibre de les quarterades, venia de fer un quadrat que tingués per costat quaranta braces de lo senyor rei En Jacme.\nI clar, el fet que dues ciutats properes tenguessin dues mesures del mateix nom però de diferent longitud era un problema que dificultava el comerç.\nQuè vol dir en aquest cas que la vara de mesurar la cultura espanyola sigui més gran que l’altra? Que tenim més cultura? Això seria gairebé prendre la vara com una mena de pictograma proporcional. A més vara, més cultura. Indicaria, de qualque manera, una crítica al xovinisme, a l’auto-bombo. Però suposem, per un moment, que la cultura espanyola i la resta tinguessin la mateixa longitud. Això voldria dir que amb la primera vara, la cultura espanyola en faria, per exemple, 10. Però la mateixa quantitat de cultura mesurada amb l’altra vara, en faria per exemple 3 vegades més. És a dir, 30. I per tant, ara estaríem davant de la crítica precisament contrària. És a dir, que som massa exigents amb allò espanyol i que sempre valoram més la resta.\nO potser no és cap de les dues i hi ha un terç exclòs?\n* El mostassaf era la persona encarregada de vetllar per la correcció estàndard de les mesures emprades en el comerç.\n# Enganar el mostassaf Le 27 de febrer de 2012 à 01:13, per Félix RD\nUna vinyeta molt interessant des del punt de vista matemàtic. Es podria demanar a la gent què entén a partir d’aquesta imatge i veure si a la societat hi ha la suficient competència matemàtica en qüestions relacionades amb la mesura com per entendre el que suposadament vol transmetre l’autor (també podríem demanar-li el que vol dir, per sortir de dubtes).\nDes del meu punt de vista, la primera interpretació no és correcta perquè la vara no és cap representació (i molt manco directament proporcional) del que es vol mesurar.\nLa segona interpretació sí que la trob encertada, llevat del comentari "Però suposem, per un moment, que la cultura espanyola i la resta tinguessin la mateixa longitud.". La crítica és igualment vàlida independentment de si les dues coses que volem mesurar tenen o no la mateixa grandària. Perquè el que suposa emprar dues vares de mesurar de distinta longitud és que no podem comparar directament els nombres de les mesures obtingudes sense comparar les longituds de les vares emprades.\nEn qualsevol cas, emprar una vara més llarga per mesurar "la cultura espanyola" implica obtindre nombres més petits (necessitam més cultura espanyola per fer una unitat) i, per tant, quan ho comparam amb els nombres obtinguts (sense unitats) de mesurar "la resta" de coses el que es fa, erròniament des del punt de vista de la mesura, és infravalorar la primera.\nA més podem dir que la relació entre la longitud de la vara de mesurar i el nombre obtingut a la mesura és inversament proporcional (una vara amb el doble de longitud que una altra obtindrà a la mesura exactament la meitat del nombre obtingut amb la segona).\nPot ser una bona activitat per fer a classe, mantenint la idea i canviant si volem el context per fer-lo més proper als alumnes.


Espurnes: marzo 2020\nCarrer de llum\nQuan ells arriben, il·luminen la foscor. Els nens corren i s'amaguen. Juguen un joc centenari. Els diables persegueixen la canalla i altres de més grans en una alegre dansa.\nQui ha vist una colla de diables enfurismada, corrent pel carrer ha pogut gaudir d'una festa única i incomparable. Hi ha pocs espectacles que s'avinguin a quedar retratat per un artista més plàstic i meravellós que una festa de diables.\nPublicado por Lluís Bolívar en 14:16 No hay comentarios:\nEtiquetas: ball, ball de diables, diables, espurnes, festa, figura, llum, nens, Reus\nEn aquests temps de foscor potser cal cridar als nostres dimonis per treure la llum. Ells ens poden ajudar a recordar les nostres festes, la nostra cultura, els nostres comportaments atàvics i ancestrals. Potser tot plegat es tracta de tornar a l'essència, a la senzillesa d'un món més proper i humà que havíem perdut de vista.\nSí, els dimonis ens portaran la llum.\nPublicado por Lluís Bolívar en 11:56 No hay comentarios:\nEtiquetas: ball de diables, diables, festa, foc, llum\nMalgrat que són temps difícils, l'art dona sentit a moltes de les nostres accions. L'art ens humanitza i ens fa recordar qui som. Que no falti la llum en aquests dies tan foscos.\nPublicado por Lluís Bolívar en 4:15 No hay comentarios:\nEtiquetas: ball, ball de diables, diables


Alerta groga pel temps a València: es podrien fregar els 40 graus a l'ombra | Valencia Extra\nAEMET avisa d’un canvi radical del temps en la Comunitat Valenciana\nEncara que molts hauran agraït el descens de les temperatures aquest cap de setmana provocat pels ruixats i les tempestes intermitents, el temps a València canviarà de nou i, aquesta vegada, de manera radical. Segons ha alertat l’Agència Estatal de Meteorologia (AEMET) una nova ona d’intensa calor arribarà per tot el litoral valencià, per això, s’ha activat per a hui l’alerta groga per altes temperatures. Els experts han avançat que el termòmetre podria marcar fins i tot 40 graus a l’ombra.\nL’alerta s’activarà a partir de les 13.00 hores i finalitzarà al voltant de les 20.00 hores. L’onada de calor es preveu que arribe a tota la Comunitat Valenciana, no obstant això, les localitats que es troben pegades a la mar notaran cert descens en les temperatures. La pitjor part la patirà la zona del sud, on en zones com a Xàtiva s’esperen temperatures que podran passar dels 40 graus, sobretot en les hores centrals del dia, mentre que en la resta del territori el termòmetre superarà els 36 graus a l’ombra.\nLa Comunitat estarà en preemergència al costat d’altres set comunitats entre les quals es dispararan les temperatures. Aquestes són Andalusia, Aragó, Castella i Lleó, Castella-la Manxa, Catalunya, Extremadura, Madrid.\nQuant a la previsió del temps, AEMET ha comunicat que hi haurà “cels buidats amb alguns intervals de núvols baixos a l’interior a primeres hores del dia i intervals de núvols alts a la vesprada”. Pel que respecta a les temperatures mínimes, afortunadament aniran en descens, encara que lleugerament, les màximes pujaran de manera “radical”, sent més accentuada a l’interior. El vent: “tindrà predomini de component sud i bufarà amb intervals de sud-est moderat en el litoral”, segons afirma l’Agència.\nLa jornada de cels poc nuvolosos o buidats donarà pas al fet que el temps a la ciutat de València siga prou bo si es compara amb la resta de municipis per la seua proximitat a la mar. Per tant, en la capital les temperatures seran moderades amb registres màxims que rondaran els 32 °C. En la resta de la província, igual que en la capital del Túria, el sol calfarà amb força, sent una jornada caracteritzada per una calor asfixiant.


Miguel Ángel Silvestre es despulla a Instagram\nL'actor desafia la censura en la xarxa social\nDimarts, 24/03/2020 - 20:53\nLes converses amb els amics i Instagram s'han convertit aquests dies en una via de desconnexió, també per als famosos. I un de molt actiu en les xarxes és l'actor castellonenc Miguel Ángel Silvestre, que ha regalat als seus molts seguidors un nu a Internet que ha passat la censura. Un dels seus amics i seguidors, Jon Kortajarena, que també va fer el mateix recentment, el saluda amb un «'tontorrón'». La publicació ha suscitat un munt de missatges.\nPassa la vida...��\nUna publicació compartida de Miguel Ángel Silvestre (@miguelangelsilvestre) el 23 març, 2020 a les 12.16 PDT\nMiguel Ángel, un fanàtic del surf i dels esports en plena naturalesa, va ser un dels primers rostres famosos que va donar suport a la campanya del 'jo em quedo a casa' i va enviar el seu suport als professionals de la sanitat.\nTemes: Miguel Ángel Silvestre


Torregrossa estrenarà el centre de serveis enguany | Notícies | SomGarrigues\nDimecres, 9 de de febrer de 2022 - Redacció / Torregrossa\nTorregrossa estrenarà el centre de serveis enguany\nDesprés de diverses demores i entrebancs, l’ajuntament ha adjudicat les obres, que ascendeixen a 302.000 euros i començaran els pròxims dies. Es preveu acabar-les a l’estiu i, llavors, licitar-ne el servei.\nL'ajuntament de Torregrossa ha adjudicat les obres per habilitar la planta baixa de l'edifici multifuncional com a centre de dia i salut, unes obres que han de començar a finals de febrer i es preveu que estiguin acabades a l'estiu. L'adjudicació suposa el desencallament d'un projecte que es remunta a més de 8 anys enrere però que s'ha vist frenat en diverses ocasions, en part per la llei del 2013 de racionalització i sostenibilitat de l'administració local (LRSAL). Ara, els treballs compten amb ajuts del PUOSC i de la Diputació de Lleida, que cobreixen prop del 90% d'un pressupost que ascendeix a 302.000 euros; la resta anirà a càrrec del consistori.\nEl centre de dia i salut es farà en una part de l'edifici del carrer Jacint Verdaguer -davant dels Jardins- on ara hi ha el consultori mèdic i una sala polivalent, i ocuparà uns 360 m2, que inclouran sala-menjador, cuina, bany assistit, sala de cures, sala de rehabilitació i bugaderia, entre altres, amb una capacitat per a 25 places.\nAquesta nova fase del projecte es va iniciar el febrer del 2020, quan el consistori el va aprovar inicialment; al setembre d'aquell any s'havia de licitar, amb la idea de fer les obres i acabar-lo durant el 2021, però la Covid h ova paralitzar i no s'ha adjudicat fins ara. Un cop enllestit el centre, l'ajuntament en treurà la gestió a concurs. Aquesta és l'obra més destacada del conjunt d'inversions que té previst el govern municipal per a aquest 2022. Altres de remarcables són la construcció dels nous vestidors a la zona esportiva Lo Graner, que inclou l'adequació de la pista exterior adjunta al pavelló, amb un import de 287.000 euros i la renovació dels sistemes de filtratge i control de qualitat de les piscines, que pugen a 100.000 euros.\nAltres partides són per a remodelacions urbanístiques com les dels jardins la Bassa o la plaça Mossèn Jesús Jansà, la xarxa d'aigua, una marquesina per al camp de futbol o una pista de pàdel, entre altres. Tot plegat suposa una inversió global d'1,4 milions.


Villa Marie-Lise Pornic França - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\n41 rue Guynemer, Pornic City Center, Pornic, França, 44210 - Veure al mapa\nConvenientment situat a Pornic, Villa Marie-Lise és una base ideal des d'on explorar aquesta ciutat fantàstica. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nA Villa Marie-Lise, l'excelent servei i instal.lacions superiors faran de la vostra estada una experiència inoblidable. Mentres estan allotjats en aquestes meravelloses instal.lacions, els clients poden gaudir de magatzem d'equipatge, instal.lacions per a minusvàl.lids, premsa, aparcament de cotxes, Zones públiques amb Wi-Fi.\nA més, totes les habitacions ofereixen una gran varietat de comoditats com ara calefacció, balcó/terrassa, articles de tocador, assecador de cabell, aparell de televisió LCD/pantalla de plasma per satisfer els clients més exigents. Piscina exterior, sauna, jardí, massatge de l'hotel, són llocs ideals per a relaxar-se després d'un llarg dia. Les seves instal.lacions de primera i una situació excelent fan de Villa Marie-Lise la base perfecta per a gaudir de la seva estada a Pornic.\nTots els tipus de viatgers (27) Parelles (23) Viatgers en solitari (3) Famílies amb infants petits (1) Famílies amb infants grans (1) Grups (1)


Aquest article ha estat publicat al LEVANTE-EMV el 14 de maig de 1997 i no pot ser reproduït sense autorització d'aquest diari\nRafael Pla López, membre del Consell Polític d'EUPV\nEduardo Zaplana, president de la Generalitat Valenciana, va afirmar davant de les Corts Valencianes que l'Estatut d'Autonomia es el "contrato social" que suscribieron los valencianos y cualquier planteamiento de las señas de identidad que no pase por ahí "implica una amenaza de separación", una "ruptura del consenso democrático" (LEVANTE-EMV del 30 d'abril de 1997).\nDavant d'aquestes afirmacions, cal fer un exercici de memòria històrica, i recordar que ni els valencians van subscriure cap "contracte social" amb el seu Estatut d'Autonomia, ni aquest va ser producte del consens.\nEn primer lloc, cal recordar que la UCD, partit que aleshores representava al centre-dreta, va impedir la via de l'article 151 de la Constitució per a l'Estatut, i així va impedir que aquest fora aprovat finalment per Referèndum dels valencians. L'Estatut, pel contrari, va ser aprovat per majoria pel Parlament Espanyol, i es tracta, per tant, d'un Estatut atorgat des de l'Estat.\nI va ser aprovat per majoria, no per consens. I fem memòria de qui va trencar el consens, precisament pel que fa a les senyes d'identitat.\nRecordem que l'esquerra parlamentària d'aleshores (PSPV-PSOE i PCPV-PCE) propugnava la denominació de País Valencià i la senyera sense blau, mentre que la dreta parlamentària d'aleshores (UCD i AP) propugnava la denominació de Regne de València i la senyera amb blau. Pel que fa a la denominació de la llengua, l'esquerra acceptava dir-li valencià (entenent que era un conjunt de variants de la llengua catalana), mentre que la dreta volia dir-li llengua valenciana amb una voluntat clarament secessionista.\nDoncs bé, l'esquerra i la dreta parlamentària d'aleshores van pactar l'anomenat Estatut de Benicàssim, amb el qual la dreta acceptava la denominació de País Valencià mentre que l'esquerra acceptava la senyera amb blau. Pel que fa a la llengua, s'acceptava la denominació d'idioma valencià, que ni implicava ni excloïa la pertinença a l'àmbit de la llengua catalana.\nPerò el consens entre les forces parlamentàries va durar molt poc: la UCD (tan condicionada com l'actual PP per la línia editorial del "diari degà") el va trencar i va intentar imposar al Parlament Espanyol la denominació de Regne de València. Solament l'oposició del partit de Fernández Ordóñez, que després d'haver-se escindit de la UCD limitava el seu suport a les "qüestions d'Estat", va impedir que aquest intent fructificara. I va forçar una transacció de darrera hora amb la denominació de Comunitat Valenciana. El PCE ja no va participar en aqueixa transacció, ni va donar suport a aquest Estatut.\nNo cal confondre, doncs, un consens inexistent amb l'acatament de l'Estatut ja promulgat com a marc per a exercir l'autonomia dels valencians. Però ni el PCPV ni després EUPV han renunciat a modificar l'Estatut, recuperant unes senyes polítiques d'identitat més acordes amb la voluntat de redreçament nacional dels valencians, a partir d'una decisió majoritària dels mateixos.\nCaldrà, tanmateix, distingir les senyes polítiques d'identitat, que poden considerar-se convencionals i aprovar-se per majoria, d'unes senyes d'identitat corresponents a realitats històriques, geogràfiques o filològiques que no poden modificar-se sense més de forma voluntarista.\nPer exemple, els valencians podríem, hipotèticament, exercir el nostre dret d'autodeterminació decidint romandre o no a l'Estat Espanyol... però no podríem decidir deixar de romandre a la Península Ibèrica. Igualment, podem decidir anomenar a la nostra llengua com ens done la gana... però això no modifica la realitat de ser part del conjunt filològic conegut internacionalment i acadèmica com a llengua catalana.\nCertament, les realitats no convencionals també poden canviar-se: l'obertura del Canal de Suez va convertir Àfrica en un Continent, i la independència de Portugal va conduir a la separació lingüística del portuguès respecte del gallec. Però aquests canvis no poden fer-se d'un dia per a un altre, ni menystenint les condicions objectives per a la seua realització: semblaria poc raonable una obra hidràulica per a convertir les terres valencianes en una illa; i igualment l'intent d'escindir el valencià del conjunt de la llengua catalana (com propugnen els inventors de gramàtiques secessionistes) seria un suïcidi filològic que portaria a la seua extinció: el marc de la mundialització cultural que ens envolta ja fa difícil mantenir l'actual diversitat lingüística, i fa inviable la seua proliferació; tant més quan la majoria dels que propugnen una llengua valenciana independent utilitzen prioritàriament el castellà.\nPer això, la sentència del Tribunal Constitucional permet posar les coses en el seu lloc: tot i que fora bo que a l'Estatut, com passa en les Illes Balears, es reconeguera la unitat de la llengua, la seua redacció actual no eximís als poders públics de la seua obligació constitucional de donar un "especial respecte i protecció" al valencià en la seua realitat actual com a part de la llengua catalana.


Reunió informativa sobre el Casal d'estiu de les arts escèniques, divendres 10 de maig - Vallromanes\nData i hora oficial 04.06.2020 | 03:35\nReunió informativa sobre el Casal d'estiu de les arts escèniques, divendres 10 de maig\nAquest divendres, 10 de maig, a les 18 h es farà la reunió informativa del Casal d’estiu de les arts escèniques, dedicat al lleure i la cultura de Vallromanes.\nEnguany, les inscripcions es podran formalitzar del 14 al 21 de maig al Casal de Cultura. Un any més, la programació conté moltes propostes d’activitats de cultura i lleure i es divideix per grups d’edat:\nP3, P4 i P5: els més petits tindran un programa d’activitats diferent cada setmana. Es potenciarà la iniciació a les arts escèniques amb el joc corporal, musical i teatral i amb una representació setmanal al Casal. El programa inclou tallers d’arts plàstiques, de cuina, jocs d’aigua i sortides per l’entorn de Vallromanes.\nDe 1r a 6è: el programa ofereix un gran ventall d’activitats; entre elles: teatre, dansa, màscares, titelles, ombres xineses, expressió corporal, maquillatge..., amb una representació teatral de l’obra treballada durant la setmana davant de familiars i amics.\nDe 1r d’ESO a Batxillerat: el programa ofereix tallers intensius que donen com a resultat una posada en escena setmanal.\nTots els grups tenen programada una sortida setmanal a la piscina.\nEl Casal d’estiu de les arts escèniques es divideix en 5 setmanes independents del 25 de juny i el 26 de juliol.\nExisteixen tres modalitats d’horaris i preus:\nA: de 9 h a 14 h: preu 63€\nB: de 9 h a 15.30 h: preu 91€ (inclou menjador)\nC: de 9 h a 17 h: preu 105€ (inclou menjador)\nEl grup de 1r d’ESO a Batxillerat només s’ofereix en les modalitats A i B.\nD’altra banda, s’oferirà un servei d’acollida matinal gratuïta, de 8 a 9 h.\nFitxa d'inscripció i autoritzacions\nDarrera actualització: 08.05.2019 | 13:55\ndoc Fitxa d'inscripció i autoritzacions\n1,5MB pdf Díptic informatiu


Els fumadors d'aquesta substància retenen quantitats de quitrà i monòxid de carboni entre 3 i 5 vegades més, respectivament, que els fumadors de tabac.\nSegons un estudi publicat per la Societat Espanyola de Pneumologia i Cirurgia Toràcica (SEPAR), consumir dosis altes o moderades de marihuana causa diversos símptomes respiratoris i és un factor de risc per al desenvolupament de càncer de pulmó. A més, s'han descrit casos d'altres patologies respiratòries, com ara la malaltia ampul·lar, l'emfisema, el pneumotòrax o el pneumatomediastí, relacionades amb el consum de marihuana entre els pacients joves.\nEls fumadors de marihuana acostumen a tenir problemes respiratoris\nInhalar marihuana s'ha associat, a més, a un augment de símptomes respiratoris com ara la tos, la dispnea i l'esput, i també a un empitjorament de l'asma entre els fumadors habituals, amb ús de tabac contaminant o sense, en comparació amb persones no fumadores. També s'ha relacionat amb la ronquera i la faringitis, i s'ha vist que els usuaris de marihuana van més sovint als serveis d'urgència quan tenen algun d'aquests símptomes respiratoris. A més, s'ha observat que l'ús dels serveis d'urgència és més elevat, sobretot, entre els pacients asmàtics.\nLa droga "lícita" més consumida del món\nEntre 120 i 150 milions d'usuaris consumeixen marihuana, i la prevalença del consum se situa entre el 2,6 % i el 5 % de la població mundial adulta. Els components del fum per la combustió d'aquesta substància s'assemblen als que es produeixen per la combustió de tabac, però es diferencien en la substància psicoactiva i en la pràctica de fumar. Aquesta droga es pot consumir de diverses maneres i a través de diverses vies: la més popular és fumar-la com a herba (marihuana) o resina de cànnabis (haixix), però també es pot inhalar amb vaporitzadors, ingerir o aplicar sobre la pell o les mucoses.\nMés perillosa que el tabac\nA diferència del tabac, la marihuana es fuma amb glopades més llargues i amb més volum d'inhalació, i la inspiració es conté durant uns segons. Per tant, els fumadors de marihuana retenen quantitats de quitrà i monòxid de carboni entre 3 i 5 vegades més, respectivament, que quan fumen tabac. Com que s'acostuma a fumar sense filtre, la concentració de partícules a les vies respiratòries és quatre vegades superior que quan es fuma tabac, i la manera de fumar genera una temperatura més elevada, que fa modificar processos bioquímics i es generen nombroses substàncies. A més, és habitual barrejar cànnabis i tabac, no tan sols per la coexistència d'addiccions, sinó també perquè aquesta mescla fa augmentar la presència de THC (una molècula lipòfila d'absorció ràpida al pulmó, d'arribada ràpida a la sang i responsable dels efectes psicotròpics de la marihuana), que es deriva en més efectes psicoactius en comparació amb el fet de fumar només cànnabis, afirmen els autors de l'estudi.


AVENTURA ACCESSIBLE PER A TOTS\nL’apartat d’aventura de la Secció Esportiva té l’objectiu d’apropar els esports d’aventura a persones amb discapacitat i les seves famílies o amics perquè puguin gaudir junts de la natura i l’activitat física.\nPlanifiquem diferents sortides a l’aire lliure de caràcter inclusiu amb una gran varietat d’activitats: bicicleta, tirolina, hiking, escalada, etc. També oferim campaments multiaventura per a nens i nenes en diferents formats durant el mes d’agost.\nEl campament multiactivitat va dirigit a totes aquelles persones, nens o joves, que vulguin passar 3 dies plens d’esport i aventura. Les activitats estan pensades per incloure a persones amb gran discapacitat.\nEl nostre «campament base» se situa a l’estació de muntanya de La Molina des d’on aprendrem i ens divertirem fent gran varietat d’esports.\nEls esports d’aventura exigeixen una activitat física constant pel que serà bo per a la nostra salut, al mateix temps ens permeten desenvolupar habilitats socials amb altres participants. Aquests tres dies ens permeten desconnectar del dia a dia per connectar amb la natura amb esports actuals.\nEls campaments es componen de tres dies i dues nits i es realitzen a principis del mes de setembre a La Molina. Cada jornada es divideix en dos blocs, el del matí i el de tarda, amb activitats diferents i un petit descans després del menjar.\nEl Casal Probitas és una iniciativa que va néixer l’any 2017 al costat de la Fundació Probitas i que ha anat evolucionant per poder adaptar-se a les necessitats dels seus beneficiaris. Aquest projecte va dirigit a nens, nenes i joves de la comarca de la Cerdanya amb discapacitat, migrants i / o en risc d’exclusió social. El seu objectiu és garantir que aquestes persones tinguin accés a un espai d’oci i activitat física durant l’estiu.\nEl Casal Probitas es divideix en tres setmanes d’activitat que van de dilluns a divendres i de 9 h a 18 h de la tarda. Tot i que el campament base el trobem a La Molina, s’ofereix transport des de l’estació de tren de Puigcerdà.\nCada jornada es divideix en dos blocs, activitat de matí i de tarda, menjar amb un petit descans i berenar abans de tornar a casa. Realitzem activitats d’aventura com anar en bicicleta, muntar a cavall, taller de circ, jocs de cooperació, etc.; així com activitats educatives i de conscienciació.\nÀMBITOS DE MILLORA\nTransmisisó de valors


Bosch, sobre Cs: «No els molesta que sigui acció exterior, sinó que sigui catalana» | NacióDigital\nper NacióDigital, 2 de maig de 2019 a les 19:15 |\nEl conseller d'Acció Exterior, Relacions Institucionals i Transparència, Alfred Bosch, ha criticat que Ciutadans hagi demanat la seva reprovació al Parlament, una qüestió que es votarà la setmana vinent al ple. "Ciutadans ha demanat la meva censura al Parlament per l'acció exterior del Govern. No els molesta que sigui acció exterior, sinó que sigui catalana", ha dit Bosch en una publicació a Twitter.\nCiutadans ha demanat la meva censura al #Parlament per l'acció exterior del @govern. No els molesta que sigui acció exterior, sinó que sigui catalana. Que sàpiguen que no pararem d'explicar la realitat de Catalunya al món. pic.twitter.com/Bzw6YgQ8nY\n— Alfred Bosch🎗 (@AlfredBosch) 2 de maig de 2019\n"Que sàpiguen que no pararem d'explicar la realitat de Catalunya al món", ha afegit el conseller. Cs ha registrat un text al Parlament que demana, entre d'altres qüestions, que el Govern "no autoritzi l'ús de recursos de tots els catalans a acció exterior per promocionar el separatisme i la propaganda contra Espanya".\nCs també reclama que no es nomenin persones imputades en processos judicials com a delegats o alts càrrecs de la Generalitat davant la UE i insta el Govern a presentar un pla d'acció exterior per poder-lo debatre.\nPolítica, Parlament, reprovació, Cs, ERC, Alfred Bosch, Ciutadans, Catalunya, procés català


Replicant la distopia de Blade Runner, Antoni Vidal Ribera\nReplicant la distopia de Blade Runner\nEl futur anunciat per un dels grans clàssics de la ciència-ficció ja és aquí: aquest novembre de 2019 atrapem en el temps la visió projectada per Ridley Scott i es fa necessària una anàlisi sentimental de la pel·lícula. Toca revisar-la des de la visió de gènere, l'existencialisme i altres fugacitats de la vida.\ndijous, 28 de novembre 2019 - 00:01h\nHe establert un pacte amb la pel·lícula. En moments difícils de la vida, és a dir, cada any i mig (que és quan me la complico), la miro de nou com a fi de festa particular del drama de torn. Deixo el menjador en la penombra més absoluta, desconnecto el mòbil, obro una ampolla de whisky assequible i avall que fa baixada.\n«El nostre lema és: més humans que els humans».\nMés que un lema, una divisa. Això prometia la Tyrell Corp a aquestes alçades de mil·lenni, uns robots dissenyats per servir-nos i que ens haurien d’haver fet la vida més fàcil, però la realitat de la pel·lícula era amarga i no es pot dir que obeïssin gaire. Fabricats per treballar com esclaus en tasques perilloses a l’espai, van ser declarats il·legals a la terra després d’un motí violentíssim a les colònies del món exterior, entre Alfa Centauri i Via Laietana. Eren tan reals i semblants a nosaltres que no se’ls podia distingir a simple vista, especialment el model Nexus 6, els replicants de tota la vida, més forts, àgils i intel·ligents que les persones, però amb una resposta emocional diferent.\nPer identificar-los calia fer el test de Voight-Kampff, destinat a provocar l'emoció de la qual se’ls considerava mancats, l’empatia, l’únic punt que teòricament els separava dels homes. La seva capacitat per aprendre i generar respostes emocionals complexes feia necessària una bateria d’indicadors mesurables (respiració, ritme cardíac, dilatació capil·lar i fluctuació involuntària de la pupil·la) que possibilitessin determinar l’engany i caçar-los in fraganti.\nHarrison Ford en tenia prou amb una vintena de preguntes, potser menys, per identificar un replicant. Eren d’una gran varietat, generalment molt poc edificants: «Està veient una obra de teatre on els convidats d’un banquet es delecten amb un aperitiu d’ostres vives. El primer plat consisteix en un gos guisat...» Una mica de moviment involuntari de la pupil·la i et retiraven de circulació. La paraula exacta era aquesta, “retirar”, un eufemisme que sempre anava a càrrec dels agents d’una unitat especial de la policia, els blade runners, impecables amb les seves gavardines, bons bevedors de whisky, llebrers espectaculars en el rastreig de proves i molt fins fent anar la pistola. Els detectius de tota la vida que no hem vist mai fora del cinema, així de fàcil.\nHarrison Ford com al policia Deckard. | Blade Runner\nFord o Deckard, el personatge de la pel·lícula, era l’encarregat d’eliminar-los un per un, com un caçador solitari en una ciutat de Los Ángeles superpoblada i feta miques per la contaminació i la brutícia. D’això anava la pel·lícula, aquest era l’argument, la part visible d’un iceberg de gran profunditat cinematogràfica que va marcar un punt i a part en el gènere de la ciència-ficció gràcies a una interessant reflexió sobre l’origen de l’ésser humà i el seu destí, els riscos de la manipulació genètica i la fugacitat de la vida.\n«Tenia divuit anys quan la veig veure. Recordo que em va impressionar, potser no tant com Alien, però tenia un segell distintiu, alguna cosa referencial que fa que sigui important per a la història del cinema», explica Imma Merino, crítica de cinema, que subratlla la capacitat de Ridley Scott per «integrar elements visuals del cinema negre, homenatjar Metropolis de Fritz Lang i introduir una estètica atractiva», riquíssima en detalls i farcida de referències populars en camps tan diversos com la moda, l’arquitectura o la música.\n«En qualsevol cas, la tènue rebuda per part del públic i també de la crítica es va capgirar completament durant els anys posteriors, convertint-se en una de les pel·lícules més exitoses en el format de vídeo domèstic».\nNo va tenir l’èxit comercial que se li hauria d’haver suposat a un director que venia de manufacturar Alien dos anys enrere. Va coincidir en l’estrena amb el boom d’E.T l’Extraterrestre, que va arrasar a les taquilles en aquella època que Spielberg semblava tocat per una vareta màgica. El rodatge tampoc va ser fàcil i les tensions amb l’equip, més que importants. No es pot dir que Harrison Ford en quedés satisfet, tot i que mai ha negat la importància que va tenir en la seva trajectòria. En qualsevol cas, la tènue rebuda per part del públic i també de la crítica es va capgirar completament durant els anys posteriors, convertint-se en una de les pel·lícules més exitoses en el format de vídeo domèstic, amb diferents versions que van engrandir el mite. Amb l’etiqueta de culte de per vida, Hollywood va projectar una seqüela que es va estrenar fa dos anys, dirigida per Dennis Villeuneve i amb Ryan Gosling com a protagonista, segurament innecessària, i que no va igualar l’original en cap moment per buida i pretensiosa, adjectius que els crítics més ferotges van dirigir precisament a la primera part.\nScott no només va tenir la intenció visionària i l’audàcia d’adaptar el llibre de Philip K. Dick amb gran sensibilitat i tensió narrativa, sinó que va revelar la seva condició d’oracle amb un seguit de previsions o prediccions, el que preferiu, que s’han anat complint d’una manera més o menys ferma. La supremacia de les grans corporacions multinacionals, l’omnipresència dels anuncis en plataformes digitals i l’auge de la robòtica en són clars exemples. Només cal mirar les criatures diabòliques amb què Boston Dynamics ens obsequia periòdicament, més a la vora dels sicaris d’Skynet que d’una evolució ajustada a les nostres necessitats vitals. La biogenètica és l’altre gran tema avançat per la pel·lícula. La modificació genètica, la investigació amb cèl·lules mare i la seqüenciació del genoma humà ens han acostat a una condició de semidéus capaços de crear vida pràcticament del no-res.\nTambé va patinar una mica en algunes coses, que consti. Els cotxes voladors no són una realitat quotidiana, tot i els prototips que es van anunciant, el vehicle de Tesla que volta per l’espai i el vol rasant de Franco. Les videotrucades potser sí que passarien el tall, i el reconeixement facial i de veu han quedat a mitges a l’espera, com sempre, que la tecnologia evolucioni. Tampoc va preveure coses més mundanes com el primer 3 de 9 sense folre de la història i la prohibició de fumar dins els edificis públics i els llocs de treball, una constant a la pel·lícula i que l’entronca amb els clàssics del cinema negre nord-americà.\n«Vist des de la distància, va encertar les tendències, però va fer curt en la perspectiva».\nVist des de la distància, va encertar les tendències, però va fer curt en la perspectiva. El 2019 des del 1982 havia de ser alguna cosa més emocionant que la grisalla actual, però la vida, diguin el que diguin, no va tan de pressa, al contrari. Es fa llarguíssima, i més quan vius a comarques.\nEl director anglès hauria afinat molt més el timing si en lloc de llegir tantes coses de ciència-ficció hagués parat esment a La matemàtica de la història d’Alexandre Deulofeu, ment clarivident tan capaç de clavar amb precisió figuerenca els auges i les patacades de les civilitzacions i els imperis com d’enginyar una màquina per plantar pèsols sense haver-se d’ajupir. I en cap dels seus volums, que no he llegit, hi consten referències a xemeneies que llancen flamarades al cel, edificis inspirats en piràmides egípcies o maies, i robots “més humans que els humans”.\nRespecte d'aquest lema, el desajustament també va ser important. No hi ha ni punt de comparació. Fa unes setmanes, en un “congrés tecnològic”, em van oferir la possibilitat de parlar amb un robot teòricament preparat per seguir una conversa més o menys funcional, però el pobre va perdre el meu fil, que tampoc és fàcil, en més d’una ocasió. Els flaixos de les càmeres, la il·luminació i les converses sobrevingudes al nostre voltant el distreien. No em va caldre cap test per desemmascarar-lo.\nEl decebedor catàleg robòtic disponible actualment a Boston Dynamics. | BostonDynamics\nSegons la comunicadora i periodista especialitzada en tecnologia Gina Tost «volem robots a imatge i semblança nostra, però no des de zero sinó combinant-los amb una base prèvia que ens permeti millorar el present». La base serem nosaltres, una oportunitat per acostar-nos més a un concepte híbrid que no a un súper robot com els que hem vist a les pel·lícules. Actualment ja hi ha pròtesis que fan possible aquesta evolució, ajustables fins i tot a través dels dispositius mòbils, una tendència que anirà en augment en el futur.\nEls robots humanoides, per tant, són l’assignatura pendent de la intel·ligència artificial i un dels pocs àmbits on el cinema guanya per golejada a la realitat quotidiana que, per sort o per desgràcia, ens ha tocat viure. Tost creu que «encara haurem d’esperar uns anys per arribar als robots humanoides com els que ha imaginat la cultura popular», un desajustament que ara suplim amb màquines visualment menys ambicioses, però que optimitzen la seva forma de manera eficient per ajustar-se a la funció que els pertoca, com passa amb els robots aspiradors o els assistents intel·ligents dels dispositius mòbils. Casualitat o no, la majoria d’aquestes màquines reflecteixen una visió satisfactòria del servei femení, exemplificada amb els noms i les veus (Roomba, Siri, Alexa, etc...). Ni amb el Satisfyer la cosa es reequilibra mínimament perquè, funció a banda, no perpetua les relacions de poder que poden arribar a establir-se amb la gran varietat de nines inflables disponibles, cada cop més reals i, al mateix temps, més allunyades de la realitat. «La tecnologia pot canviar, però no la forma com ens relacionem», resumeix la Marta Roqueta, escriptora i periodista, que és molt explícita al respecte: «la solució no són les robots sexuals sinó educar els homes».\nLa visió de gènere, precisament, no deixa Blade Runner en una situació gaire lluïda. L’imaginari masclista és present en el tractament als replicants, amb uns rols binaris molt estrictes, on els robots mascles pensen i les femelles acaben desenvolupant una funció eròtico-sexual, amb Daryl Hannah definida en el seu rol de replicant com a un “model bàsic de plaer”. Ras i curt, soldats i prostitutes.\nDaryl Hannah és Pris, androide de plaer. | Blade Runner\n«No deixa de ser una paradoxa que una pel·lícula innovadora en la ciència-ficció explori la visió de gènere d’una forma tan convencional», afegeix Roqueta, que considera l’autodenominada escena d’amor entre Sean Young i Harrison Ford a l’apartament d’aquest com el «punt més feble» de la pel·lícula, «l’inici d’una violació, amb un consentiment forçat per part de la protagonista». Una història d’amor transgressora entre dos replicants híbrids que desconeixen la seva condició segurament mereixia un altre tractament. El feminisme com a presa de consciència. Tota la vida fascinat per la potència visual i sonora d’aquell moment: la penombra de l’apartament, la bellesa dels protagonistes, la música de Vangelis, fotografies velles, acords al piano i la incertesa de no saber d’on véns i cap on vas. Són meus els records o me’ls han implantat? Qui som, quin futur en espera? De cop i volta, tot canvia. El petó robat a la galta de la protagonista, la seva incomoditat, el rebuig, la persecució i com li impedeix sortir de l’apartament, la mirada fora de si, com l’agafa violentament i l’empeny contra una paret, el petó i les ordres posteriors: «digue’m que et besi, digue’m que em desitges», un minut i mig durant el qual ella pateix per la seva vida.\nNo és un cas únic, evidentment, d’apologia de la violació en el cinema. Hollywood sempre ha actuat com una indústria amb poca o nul·la sensibilitat pels drets de les dones, per no parlar dels moviments polítics i socials que han qüestionat l’ordre establert, entre els quals el feminisme. I només s’hi ha adaptat quan ha sigut estrictament necessari, impossible d’obviar o com a operació de màrqueting. Les violacions repetides del productor Harvey Weinstein s’emmarquen en el si d’una indústria pervertida per unes relacions de poder dominants en què les dones són la baula més dèbil de tota la cadena productiva.\nRidley Scott no va poder imaginar un paper més sòlid per a Sean Young i Daryl Hannah, reduïdes essencialment a fer de dones objecte, una situació semblant a la de Joanna Cassidy, que es guanyava la vida ballant nua amb una serp artificial penjada al coll. En la seqüela de Dennis Villeneuve, estrenada fa dos anys i amb producció executiva del mateix Scott, els papers femenins tampoc van millorar gaire. La parella hologràfica del detectiu K, encarnada per Ana de Armas, oferia una visió molt complaent del servei femení, per no parlar de la militarització de Robin Wright i Sylvia Hoeks o el rol de prostituta reservat a Mackenzie Davis, identitats que reflecteixen la incapacitat d’oferir un model alternatiu a les dones. Ni que sigui per contrast i perquè va dirigir-la el mateix Villeneuve només un any abans, s’ha de destacar el paper d’Amy Adams a The Arrival, una lingüista capaç d’explorar una relació diplomàtica amb els extraterrestres i evitar una guerra interplanetària, pel·lícula exempta de paternalisme, condescendència i male gaze.\nCal ser exigent amb Ridley Scott, cineasta de categoria i de gran voluntat creadora, algú capaç d’imaginar, només uns anys abans, a Sigourney Weaver com l’heroïna fàl·lica capaç de subjugar el monstre d’Alien, derrotar-lo i oferir al món una visió diferent de les dones amb molt pocs precedents per l’època, tot i la notable excepció de Carrie Fisher a Star Wars.\nEl paper de monstre a Blade Runner l’assumeix d’entrada el brillant Rutger Hauer, líder dels replicants amotinats, una visió que es va transformant a mesura que avança la pel·lícula. Possiblement és l’únic que va entendre les ironies del guió de Hampton Fancher i David Webb Peoples i, en conseqüència, va esdevenir la veritable estrella de la pel·lícula, un encert impecable de producció, un personatge capaç d’exercir «una fascinació col·lectiva per la seva estètica freda, el cabell ari i els ulls blaus, per la rebel·lió davant del seu creador», apunta Merino. És una actualització retro futurista del mite de Frankenstein, un àngel caigut que necessita saber qui el va crear per entendre el sentit de la vida, que no comprèn la seva durada limitada, que vol viure més i que no pot, i de com el rebuig l’acaba convertint en més humà que els humans que el tracten de matar, però d’una manera molt diferent de la imaginada pels seus creadors. La seva comprensió de la vida acaba per ser completa quan en aquell terrat llòbrec i metàl·lic adquireix l’únic sentiment del qual, en principi, n’està mancat.\nRutger Hauer amb un colom. | Blade Runner\nEn el sentit oposat es troba Deckard, el blade runner lacònic que assassina, agredeix i utilitza la força bruta per imposar la seva llei. No és capaç d’encaixar en aquell món i només se’n surt amb violència. Acabarà exiliat a Las Vegas unes dècades després, cobert de pols i entre ampolles buides de licor. Casualitat o no, Harrison Ford tampoc va congeniar amb el director ni altres companys de rodatge, com la mateixa Sean Young. Es portaven tan malament, per dir-ho amb suavitat, que els companys van rebatejar la mal anomenada love scene com a hate scene. Amb Hauer la situació va ser ben oposada. Fins a la seva mort, ocorreguda aquest 2019, va mantenir que Blade Runner era la seva millor pel·lícula, una obra mestra on havia tingut l’honor de participar i en la qual es va implicar moltíssim. Va ser capaç de sintetitzar i afegir un «will be lost in time, like tears in rain» en el recordat monòleg final, tan brillant com grapejat per les generacions posteriors.\nL’existencialisme plana durant tota la pel·lícula, així com l’obsessió comuna pels records que tenen els replicants i les fotografies, element físic que els connecta amb el passat i els permet construir-se una identitat. La malenconia dels records i la música de Vangelis constitueixen una aliança que dona versemblança als sentiments dels protagonistes. No queda clar qui és humà i qui pot ser replicant, però sí que els únics sentiments que no fan mal són els que no ens importen. Els replicants busquen un passat que no tenen, i en el fons no deixen de ser una metàfora del comportament humà. Què és un record, allò que tinc o allò que he perdut? Hi ha una noblesa evident en la fragilitat dels records enfront del pas del temps i en voler mirar enrere quan tothom fuig cap endavant. Els exilis interiors es mostren com un dels pocs recessos possibles en un món implacable.\nI en tots els matisos, en cada retrat, imatge i seqüència hi ha una melodia, una densitat atmosfèrica determinada i una instrumentació molt concreta per part de Vangelis. No va ser una representació addicional més o menys substancial d’una pel·lícula sinó la inversió d’un any de la seva vida per elaborar una suite coherent que tant podia funcionar com una banda sonora o com a àlbum autònom.\nD’una manera o una altra, volgudament o de forma involuntària, van quadrar elements molt diferents que van acabar definint una gran pel·lícula. L’inspirador de tot plegat, un dels pares de la ciència-ficció, Philip K. Dick, l’autor del llibre Somien els androides amb ovelles elèctriques? en què es basa el film, es va morir uns mesos abans de l’estrena, però va tenir l’oportunitat de visualitzar algunes escenes que el van captivar per haver capturat la textura i el to de les imatges que havia imaginat en el llibre.\nJa de forma pòstuma s’han estrenat adaptacions de relats de Dick com Total recall (1990), Paycheck (2003) o Minority Report (2002), a més de petjades futuristes on el llibre i la pel·lícula acaben per formar una unitat indestriable, tal i com ho exemplifiquen referències notables com Doce monos (1995), la trilogia de Matrix, Her (2013) o Ex Machina (2014), amb capacitat per reintroduir algun dels temes referencials de la pel·lícula d’Scott, però sense retenir la mística ni la seva complexitat. Oferien respostes, sí, però Blade Runner va plantejar les preguntes correctes, que segueixen vigents. D’on venim? Cap on anem? Quant de temps ens queda?\n«Blade Runner va plantejar les preguntes correctes, que segueixen vigents. D’on venim? Cap on anem? Quant de temps ens queda?»\nLa distopia neo-noir de Blade Runner sempre m’ha agradat. Per l’estètica, com totes les coses de la meva vida, perquè tinc gravades a la memòria les finestres amarades de pluja i els edificis ombrívols, rematats amb cartells de neó animats, per aquella lentitud que ho impregna tot, la nit perpètua a la ciutat, la manera com deixa anar Sean Young el fum del tabac, per les traces filosòfiques que conté, uns diàlegs molt ben girats i el monòleg final, és clar. La vaig convertir en un referent poètic vital des del primer visionat, una matinada a TV3 de fa vint anys, quan la programació era menys absurda i complicada que ara.\nPassats els anys, són tantes les projeccions que cada vegada més em costa que els sentiments que em genera siguin prou vívids. De moment, però, no m’ha fallat. És un fetitxe especial amb unes propietats determinades, com el Veedon Fleece d’en Van Morrison quan plou o El Quadern gris d’en Josep Pla al mes de juny, sondes particulars per netejar el cor i fer que tot torni a tenir un cert sentit, encara que la pena, en determinades ocasions, també pugui ser una forma d’alegria tan recargolada com aquells origamis diminuts que l’Edward James Olmos anava escampant pels escenaris de la pel·lícula.\nGrande! Antoni!! Sempre a favort dels Replicants!!\nA banda de començar a estar una mica tipa de veure les RoquetaNews a tot arreu, aquesta frase: "l’autodenominada escena d’amor entre Sean Young i Harrison Ford a l’apartament d’aquest com el «punt més feble» de la pel·lícula," demostra que a popular escriptora encara no entès que l'art no està subjecte a la doctrina que estigui de moda a cada moment. Narrativament no és cap punt feble, és el que toca per explicar els personatges.


El regidor d'Urbanisme, Marc Aloy, mira el mapa de l'enderroc acompanyat del Comissari del Nucli Històric, Adam Majó, i del regidor d'Habitatge, Joan Calmet. Imatge del 23 de gener del 2017. (Horitzontal)\nEl conjunt de finques corresponen a un nou àmbit de transformació situat al nucli històric de la ciutat. Es tracta del Pla de Millora Urbana Barreres 2, que preveu la transformació d'una bona part de l'illa de cases formada pels carrers Barreres, Tahones, Sant Francesc, Pou i Muralla de Sant Francesc. El pla té una superfície de 2.150 metres quadrats i incorpora un total de 19 finques, de les quals 14 són de titularitat pública i cinc de titularitat privada. Pel que fa a les superfícies, el 53,2% és de propietat pública i el 47,8% de propietat privada. L'enderroc, que ja es va començar el passat mes de novembre amb tres finques, s'allarga ara amb quatre noves finques que, tal com ha explicat el regidor d'Urbanisme, Marc Aloy, es troben també en estat ruïnós i representen un perill per a la ciutadania. Abans de l'enderroc, la Comissió permanent municipal de patrimoni ha visitat les finques amb l'objectiu de veure si hi havia elements amb interès patrimonial i va determinar que no hi havia cap element destacable, llevat d'una finestra amb arc conopial situada a la primera planta de l'edifici del número 23 del carrer Barreres, que serà retirat i traslladat al Museu Comarcal. Una nova zona d'esbarjo Mentre no s'urbanitzi el sector, l'enderroc donarà lloc a un solar de més de 860 metres quadrats -una superfície similar al de la plaça Gispert-, que s'adequarà i s'obrirà a la ciutadania com a zona d'esbarjo. Aquest nou espai permetrà, tal com ha explicat el Comissionat del Centre Històric, Adam Majó, un nou itinerari "fàcil i útil" al centre històric, ja que " des del carrer de la Mel ja veuràs Sant Francesc". L'objectiu, a llarg termini, és la construcció de 235 habitatges nous en aquest sector, el 30% del qual serà de caràcter protegit. Això serà realitat un cop es tingui capacitat inversora. De moment, l'Ajuntament té com a prioritat aquest any aprovar el Pla de Millora i el projecte de reparcel·lació. ¿


La RDA i Xile, l'acollida d'exiliats de Honecker - Històries d'Europa\nInici Alemanya La RDA i Xile, l’acollida d’exiliats de Honecker\nDe terra d'acollida d'exiliats a l'exili de Honecker\nErich Honecker, al centre en la primera filera durant la commemoració dels 40 anys de la República Democràtica d'Alemanya, el 7 d'octubre de 1989. Poc s'esperaven que allò acabaria aviat. Responsables com Honecher, Erich Mielke o Willy Stoph serien finalment jutjats, encara que la majoria van ser absolts o deixats anar per motius de salut. Foto: Wikimedia Commons\nEl setembre de 1973, Augusto Pinochet donava un cop d’estat contra el govern socialista de Salvador Allende. Milers de militants socialistes i comunistes hagueren d’emprendre el camí de l’exili. Una de les destinacions fou la República Democràtica Alemanya (RDA o DDR en les sigles en alemany) on hi establiren un gran nombre d’exiliats procedents de Xile. Anys més tard, amb la caiguda del mur, fou el president de l’RDA Erick Honecker i la seva muller els qui emprengueren el camí de l’exili cap a Xile. L’intercanvi d’exiliats entre els dos països va esdevenir un conflicte diplomàtic en ple final de la Guerra Freda.\nCartell promocional de la Weltfestspiele de 1973 a Berlín, “capital de la DDR”, per si no havia quedat clar. Foto: cortesia de DDR Museum de Berlin registrada amb número 1017568.\nPresagis de cop d’estat\nL’estiu de 1973, se celebrava a Berlín Oriental el desè Festival Mundial de la Joventut. Un festival que congregava les joventuts dels partits comunistes del bloc oriental i que comptà amb la participació d’una delegació xilena.\nAquest festival venia a ser una demostració de força de les joventuts comunistes d’arreu del món on hi feien tota mena d’activitats. Després del fracàs del primer intent de cop d’estat a Xile el juny de 1973, anomenat “el tanquetazo”, molta gent tenia el pressentiment que no passaria gaire temps fins que n’hi hagués un altre.\nLa ferotge repressió posterior al cop d’estat de Pinochet obligà molts xilens a emprendre el camí de l’exili. Es calcula que uns 3.000 xilens foren acollits per la RDA. Entre ells, membres del comitè Central del Partit Socialista i del Partit Comunista de Xile.\nUna nova vida a la RDA\nMolts dels xilens exiliats pertanyien a quadres formats: metges, advocats o enginyers que hagueren de dedicar-se a tasques que no tenien gaire a veure amb la seva formació. Hi hagué una política de proletarització dels exiliats xilens. Molts d’ells començaren a treballar a fàbriques com a obrers. Aquesta política fou consensuada entre les direccions polítiques xilenes i germanoorientals. Amb posterioritat a aquesta primera fase, molts d’ells sí que van poder exercir els seus oficis. Per primer cop viurien en un país socialista on molts dels seus ideals de societat igualitària eren una realitat, almenys en teoria. Però les coses no foren ben bé així.\nEls exiliats accediren a pisos i a diners que els permeteren començar una nova vida, rebien entre 2.500 i 5.000 marcs orientals per començar de nou. També podien demanar un crèdit sense interessos de 13.000 a 50.000 marcs per la compra de mobles i accés a nous habitatges, aleshores molt escassos. L’RDA volia mostrar al món el seu esperit solidari. Una decisió del Consell de Ministres de l’1 d’agost de 1974 va ordenar a totes les autoritats que els proporcionessin habitatge i treball. Se’ls va impartir classes d’idiomes durant les hores de treball i van poder desenvolupar un grup cultural propi. Fins i tot un nou districte a Berlín-Köpenick va rebre el nom d’Allende.\nEl fet que els xilens disposessin de pisos i de diners originà certs recels entre la població oriental, que no veia amb bons ulls com uns nouvinguts els passaven davant a l’hora d’accedir a un pis o obtenir un cotxe. Aquests tràmits de vegades duraven anys i hi havia llargues llistes d’espera.\nL’elit xilena a la RDA\nLes direccions polítiques socialistes i comunistes xilenes reberen un tracte de favor. Els seus dirigents disposaren de bons pisos, cotxes amb xofer i diners per mantenir les seves despeses i conservar una estructura de partit operativa a Berlín Oriental.\nPersonalitats com Michele Bachelet, expresidenta de Xile, l’escriptor Carlos Cerdà i el polític socialista Carlos Altamirano foren alguns dels il·lustres hostes exiliats a l’RDA dels anys 70.\nMalgrat la curta relació entre Xile i Alemanya, el fenomen de Xile va esdevenir un símbol per als joves alemanys de la RDA. La seva “Espanya” particular. Els alemanys van recuperar antics eslògans de la Guerra Civil Espanyola com el “No passaran”, “Chile antifascista” i “venceremos”. El tema va esdevenir un motiu de propaganda oficial.\nVigilats, la paranoia de l’STASI, ganes de retorn\nAnys després de la caiguda del mur s’ha sabut que molts xilens refugiats foren objecte de vigilància per part de l’STASI. Els xilens tenien permís per viatjar i visitar Europa Occidental. Necessitaven visats que controlava l’STASI i que de vegades van tenir problemes en obtenir. Com a estrangers eren objecte de sospita, encara que fugissin d’una dictadura.\nMolts xilens vivien en els mateixos blocs d’habitatges. Així com els fills aprengueren l’alemany, als de més edat els costà molts més la integració i només pensaven a tornar.\nEl plebiscit de 1988 a Xile posà fi a la dictadura pinochetista i obrí la porta a molts xilens exiliats a poder tornar a casa. A més a més, coincidí amb el període de desfeta del bloc socialista i en especial de l’RDA. Aquí es va produir un fet curiós, els bancs de la RDA van condonar els deutes dels préstecs als xilens que van retornar al seu país, com a una mostra més de solidaritat i confraternitat. Però els xilens que es van quedar, amb la unificació hagueren de retornar els seus préstecs religiosament a preu de mercat.\nConferència de premsa del cirurgià P. Althaus on informa de l’estat de salut delicat de Honecker el gener de 1990. Tenia un càncer de fetge incurable Foto: Bundesarchive a través de Wikimedia Commons\nLes tornes canvien, el conflicte Honecker\nEl 9 de novembre de 1989 queia el mur de Berlín. Era el presagi de la desaparició de la RDA. Erick Honecker era rellevat del seu càrrec de secretari general del partit i de president del Consell d’Estat de la RDA. S’adduïren motius de salut. La pressió de Moscou i del carrer cada dia es feia més insuportable. La vella guàrdia que havia dirigit la RDA durant 40 anys no sabia què fer. Moscou no toleraria un ús de la força contra els manifestants com en el passat. Les veus sobre la reunificació del país s’escampaven tant a l’est com a l’oest.\nLes primeres eleccions democràtiques a la RDA suposaren el triomf del soci oriental de la CDU. Gorbatxov havia obert la porta per a la reunificació. Les reunions 4+2 (EUA, Unió Soviètica, França i Regne Unit) + (RFA i RDA) permeteren signar l’acord de reunificació.\nDestituït Honecker després de la caiguda del mur, van arribar les primeres citacions judicials per a processar-lo. Principalment, se l’acusava d’assassinats de ciutadans que havien mort intentant travessar el mur. La seva salut va començar a minvar.\nEl febrer de 1990 es va instal·lar a l’hospital militar soviètic de Beelitz, a la rodalia de Leipzig, per rebre tractament mèdic. Produïda la unificació de les dues Alemanyes, un tribunal berlinès va emetre una ordre judicial de captura per la seva responsabilitat en la mort dels qui van tractar d’evadir-se traspassant el mur. El març de 1991, agents alemanys van intentar arrestar-lo i els soviètics els van negar l’accés a la seva base. Després, davant el seu complex estat de salut, van optar per traslladar-lo a Moscou.\nAquell cap d’any de 1991 el matrimoni Honecker el va passar a l’ambaixada, fins al 20 de gener de 1992 no va tornar l’ambaixador, en ple conflicte diplomàtic internacional. La situació era del tot irregular, qualsevol persona allotjada a l’ambaixada havia de comptar amb l’autorització del Ministeri d’Exteriors xilè i no era el cas. Formalment, el tema “es va deixar estar” amb l’excusa de què tant el president com el ministre eren de vacances.\nRefugiat com a “convidat” a l’ambaixada xilena\nA l’agost es va produir un intent de cop contra Mijail Gorbatxov, que va accelerar l’ensulsiada de la Unió Soviètica. Al novembre, Boris Ieltsin, president de la Federació Russa, va llevar la immunitat a Honecker i el 10 de desembre aquest va ser informat que seria deportat a Alemanya.\nEn aquest context, l’11 de desembre de 1991 Honecker i la seva esposa Margot van arribar a l’ambaixada de Xile a Moscou cercant refugi per evitar la deportació. Com que no va haver-hi coneixement ni autorització prèvia del canceller Enrique Silva Cimma, els esposos Honecker van ser considerats convidats personals del matrimoni Almeyda. Aquest havia estat un antic dirigent socialista xilè que el 1973 s’havia refugiat a l’RDA. Cal afegir que aquest dia Clodomiro Almeyda es trobava a Santiago informant sobre la convulsa situació a Moscou, tot i que no quedà mai clar si havia estat informat prèviament de l’arribada del matrimoni Honecker. Immediatament, els amics xilens dels Honecker –exasilats a la RDA, en aquell temps amb influència en el govern de Patricio Aylwin- van invocar la deguda gratitud i van demanar se’ls reconegués com a asilats formals.\nMargot Honecker va continuar vivint discretament a Xile després de quedar viuda. Mai es va penedir de res. La qui havia estat ministra d’Educació a la RDA, finalment va trencar el seu silenci el 2012 per a un documental de la televisió xilena que va causar un escàndol en afirmar que “els qui havien mort intentant fugir de la RDA eren imbècils”. El mateix govern xilè va haver de demanar disculpes i deixar clar que no estaven d’acord amb aquestes afirmacions. Va morir el 2016 a Xile. Foto: Wikimedia Commons\nHonecker no pot evitar el judici\nEn un ambient de tensió, pel final de la Guerra Freda, Rússia no volia enemistar-se amb Alemanya, de qui necessitarien ajuda. Els alemanys al·legaven, per exemple, com havia estat possible que tots els mobles del matrimoni Honecker haguessin arribat a Moscou. Per la seva part, l’ambaixador culpava la seva pròpia muller d’excés de bona fe, mentre Alemanya continuava pressionat perquè fos extradit. Les tensions entre Bonn i Xile anaren a l’alça quan els primers posaren les contradiccions alemanyes en evidència, per exemple que Helmut Kohl s’hagués reunit amb Honecker el 1987 sense cap problema, i aquests amenaçaren amb “prendre mesures”. La negociació no s’obriria fins que el ministre rus d’exteriors, Andrei Kozyrev, va deixar clar que no permetrien una acció de força contra l’ambaixada.\nEl 29 de juliol de 1992, després d’àrdues negociacions, es va aconseguir que sortís de l’ambaixada cap a Alemanya. Transportat encara per un avió soviètic amb la falç i el martell a Tegel-Berlín, aquell mateix dia Honecker va quedar internat en la presó alemanya de Moabit. Ironies del destí, hi havia estat detingut 10 anys a la mateixa presó durant el règim nazi. Mentrestant, la seva esposa Margot va volar cap a Xile.\nEl 12 de novembre de 1992 es va iniciar el judici i el 12 de gener de 1993 el tribunal alemany va ordenar la seva posada en llibertat incondicional, per raons de salut. L’endemà, el malalt va partir en direcció a Xile, on va morir el 29 de juny de 1994. Està sepultat en el Cementiri General de Santiago.\nArticle anteriorProjectes frustrats d’Estatut d’Autonomia per a les Illes\nProper articleVanunu, l’espia que va fugir del desert\nAlemanya nov. 9, 2019\nAlemanya oct. 12, 2021


Any I d'Antonio Hidalgo a la banqueta del Centre d'Esports Sabadell | Ràdio Sabadell\nHidalgo, el dia que va ser presentat a la NCA | Roger Benet\n02.04.2020 12:02 Pau Vituri\nEl 2 d'abril del 2019 va canviar la història recent del Centre d'Esports Sabadell. El primer equip semblava abocat al descens a Tercera Divisió i qui sap si a un desenllaç encara més dramàtic per a l'entitat. Després del polèmic incident de Toni Seligrat a Peralada i l'aposta fallida per Kiko Ramírez, a la junta directiva arlequinada només li quedava una bala per gastar i l'escollit va ser Antonio Hidalgo, un home estimat per l'afició, capità durant bona part de l'última estada del Sabadell a Segona Divisió, però pràcticament sense experiència com a primer entrenador després d'haver estat ajudant a l'AEK Larnaca de Xipre.\nLa situació era crítica. A set jornades per acabar la lliga, després d'haver perdut per 0-1 contra el Valencia Mestalla, l'equip era dissetè i amb la 'fortuna' que una de les places de descens ja se li havia atorgat al desaparegut Ontinyent. La història ja la coneixem tots. A la Nova Creu Alta, el cor a prova de bombes: plena de triomfs agònics contra el Lleida Esportiu, el Castellón i l'Ejea. A fora, l'equip arrossegava una nefasta ratxa de set derrotes consecutives des de la visita a Castàlia que Hidalgo no va poder revertir ni a Badalona en la seva estrena, ni al Rico Pérez, ni a El Collao. El dia D i l'hora H, al Municipal d'Olot i amb l'alè de gairebé 2.000 arlequinats presents en directe, el Sabadell no va fallar i es va acabar salvant.\nObjectiu aconseguit, canvi de pàgina i es començava a escriure una de nova. La de la temporada 2019-20. Una en la qual Hidalgo i els seus han retornat la il·lusió a la parròquia arlequinada, que pràcticament no recordava què era lluitar per les primeres posicions d'una lliga. La seva renovació va arribar al desembre. Una pedra més als fonaments del Sabadell del futur, però també del present. Durant 11 jornades, l'equip ha estat líder. La interrupció de la competició va coincidir amb el sotrac de resultats més important de la temporada: un punt de nou possibles. Aquest últim diumenge contra l'Andorra, Hidalgo hauria complert una lliga sencera al capdavant de la nau. Ho farà quan el futbol torni a ocupar un lloc preferencial a les nostres vides i amb un desenllaç que s'ha d'acabar d'escriure.\nGràfic: Sergi Park | Ràdio Sabadell\nEls 12 mesos d'Antonio Hidalgo a la banqueta arlequinada en 12 moments:\n1. "Badalona, Badalona i només Badalona" - 4 d'abril\nHidalgo aterra a la Nova Creu Alta amb les idees clares. 21 punts en joc per intentar salvar-se però el seu cap no pensa més enllà de Badalona i així ho fa saber. En l'ADN del de Canovelles, positivisme, intensitat, treball, i tenir la possessió i concedir poc pel que fa a idees de joc. Un any després, s'ha demostrat que no mentia.\n2. "Qui demà tingui alguna cosa a fer, que la canviï" - 26 d'abril\nArriba la primera gran final en la lluita per la salvació. El Castellón visita la Nova Creu Alta un punt per sobre dels arlequinats i una derrota pot ser fatal en les aspiracions de no baixar a Tercera. Hidalgo fa una crida a l'afició i el partit no provoca infarts de miracle. Els orelluts empaten al límit del temps reglamentari i, un minut després, Arturo marca el 2-1 provocant el deliri de l'estadi.\n3. "Fa quatre anys vaig marxar del Sabadell amb una espina molt grossa" - 19 de maig\nEmocions a flor de pell. Un doblet de Pol Ballesteros salva el Sabadell a Olot en l'última jornada i Hidalgo se'n recorda de l'última etapa del club a Segona. Havien estat setmanes dures per al de Canovelles. Molta pressió i la seva família encara a Xipre. Dies després, en una entrevista a Ràdio Sabadell, també destaca que la seva gran victòria havia estat que els jugadors creguessin en la seva idea.\n4. "No hem de perdre la realitat d'on érem fa quatre mesos" - 23 d'agost\nTemporada nova, il·lusions renovades... però tocant de peus a terra. Hidalgo feia referència a l'agònic partit contra el Castellón abans d'engegar, també contra els orelluts, la temporada 2019-20. Un equip, el d'Óscar Cano, que enguany ha estat l'únic netament superior durant els 90 minuts al Centre d'Esports a la Nova Creu Alta.\n5. "Si ens creiem alguna cosa més del que som, patirem" - 15 de setembre\nLa temporada arlequinada comença a agafar volada amb la segona victòria a domicili. Es trenca un malefici històric al Rico Pérez, on el Sabadell mai havia guanyat a l'Hércules, un rival de renom que després s'ha demostrat passar per les hores més baixes. Hidalgo, però, insisteix amb el seu discurs prudent.\n6. "No et pots confiar mai, però els bons moments s'han d'assaborir" - 17 d'octubre\nL'equip es troba en un dels moments més dolços abans de rebre l'Espanyol 'B'. No perd des de la primera jornada contra el Castellón i, vuit anys després, ha tornat a posicions de playoff. Sense fugir de la prudència, Hidalgo comença a admetre que s'ha de gaudir del moment. Tres dies després, el Sabadell s'imposa per 3-1 al filial perico i es col·loca tercer a dos punts del líder.\n7. "Això és casa meva i he estat molt temps fora de casa" - 11 de desembre\n10 dies després d'assaltar el lideratge per primer cop, el Centre d'Esports anuncia la renovació d'Antonio Hidalgo fins a l'estiu del 2022. El tècnic vallesà recalca un cop més que la Nova Creu Alta és casa seva, que seguirà tenint al costat homes de confiança com Juvenal Edjogo i que han posat les bases, però encara queda molt camí per recórrer.\n8. "Pensar que el Sabadell està molt per sobre és estar equivocats" - 2 de febrer\nL'Hércules posa fi a una ratxa de 125 partits sense que li remuntessin un marcador a favor al Sabadell a la Nova Creu Alta. L'equip va a velocitat de creuer i pot distanciar-se del segon a sis punts, però la derrota és un bany de realitat i Hidalgo remarca aquesta idea. En els últims mesos, el de Canovelles destaca el Villarreal 'B' i el Barcelona 'B' com els grans rivals a batre.\n9. "Estem on estem perquè anem al límit" - 14 de febrer\nLes baixes també han tingut molt protagonisme aquesta temporada. Abans de rebre l'Orihuela, el Sabadell perd per lesió a Adri Cuevas i Josu Ozkoidi, i per sanció a Grego Sierra i Ángel Martínez. Peces bàsiques en l'esquema d'Hidalgo. A la roda de premsa prèvia, fa molta incidència en una manera de fer per entendre per què l'equip està on està: anar al límit.\n10. "Olot ha de ser un punt de partida del que és el Sabadell" - 21 de febrer\nNou mesos després, el Centre d'Esports torna al Municipal d'Olot, l'escenari de la salvació de la darrera jornada del curs passat. En més d'una ocasió, Hidalgo ha destacat la massiva presència d'aficionats d'aquell dia com la base per créixer però també com un punt de referència per tenir consciència que, un dia, el Sabadell va tocar fons i això no es pot tornar a repetir.\n11. "El dia que estem molt bé, què volem? Patir o gaudir d'això?" - 23 de febrer\nDos dies més tard, i després d'un gran partit de futbol, atípic de Segona B, el Sabadell veu com li volen dos punts en el temps de descompte. Una tònica generalitzada de la temporada, la de deixar escapar punts a última hora. Hidalgo fa una defensa a ultrança del bon joc que estan exhibint els seus homes i prefereix veure el got mig ple, tot i que l'equip es queda sense marge de maniobra al capdavant.\n12. "La salut ha d'estar per sobre de tot i és moment per pensar què fem com a ciutadans" - 13 de març\nEsclata la crisi de la Covid-19 i el futbol passa a un segon marge. Encara queden 11 jornades per disputar-se, tot per decidir, però el Sabadell, com la resta d'equips, s'enfronta ara a una situació inèdita. En les seves últimes declaracions a Ràdio Sabadell, Hidalgo envia un missatge de responsabilitat: el primer és la salut.


Avantatges dels Productes Ecològics - Granja Bufulà\n13 gen. Avantatges dels Productes Ecològics\nPosted at 10:25h in ECOPRODUCTES, GRANJA BUFULÀ\tby\tEric Garcia Villanueva 0 Comments\nSegurament el concepte de menjar ecològic no et sona a japonès. A l’actualitat, els productes ecològics han suposat la revolució i una gran alternativa als productes tradicionalment comprats a grans magatzems. És més, grans cadenes cada vegada aposten més per aquest tipus de producte degut a la gran demanda dins el mercat.\nTot aquest canvi té un motiu, bé, varis.\nEn aquest post us explicarem quins són els avantatges i desavantatges dels productes ecològics perquè pugueu valorar vosaltres mateixos la seva compra.\nEls productes ecològics no contenen cap tipus de residu tòxic provinent de pesticides, antibiòtics, fertilitzants sintètitcs, conservants o aditius. Tots aquests elements sovint han estat utilitzats en l’agricultura i ramaderia convencional i intensiva, on el què es busca és el màxim guany, per eliminar plagues i combatre enfermetats. Sotmetre’ns al consum diari de productes que contenen residus químics pot malmetre el nostre organisme i sobretot malmetre l’organisme dels animals que es crien. Els productes ecològics disposen de molts més nutrients, antioxidants que els productes normals (per anomenar-los d’alguna manera), es deu a l’alimentació dels animals amb menjar totalment natural que conté vitamines, calci, ferro, magnesi i que ens transmeten quan els mengem prevenint enfermetats degeneratives i càncers.\n2.- Sense manipulació genètica:\nEls aliments transgènics són aquells que han estat modificats genèticament per obtenir unes característiques determinades. Els científics extreuen els gens desitjats i els inserten a altres individus per tal que la descendència adquireixi la mateixa genètica. Aquest procés, però, durant els últims anys ha estat utilitzat sense control i de forma abusiva i encara ara hi ha una desconeixença de si els productes resultants són totalment inocus per la humanitat.\n3.- Ajuden a la sostenibilitat:\nCom ja hem esmentat en la producció de productes ecològics no s’utilitzen químics ni fertilitzants i per tant no contaminen l’entorn i el territori. Consumint productes ecològics estem contribuint en la millora de la terra, de les aigues i de l’aire, és a dir, estem respectant el medi ambient.\n4.- Màxims nivells de qualitat:\nEls productes ecològics estan subjectes al Reglament Europeu 2092/91 que regula la producció agrícola i les indicacions i característiques dels productes obtinguts.\nTota la cadena de producció està totalment controlada, des de la inspecció de les materies primeres fins a l’envasat i l’etiquetatge.\nEls productes obtinguts disposen d’una altíssima qualitat i com a tal són molt més gustosos.\n5.- Respecte cap als animals:\nA tots ens agrada veure animals sans i lliures. Els productors ecològics som els primers interessats que els animals visquin amb el millor nivell de vida, a part de les regulacions que existeixen.\nLes granjes de productes ecològics crien els animals en llibertat o semi llibertat, eliminant així l’estrès dels animals per sentir-se tancats. Creixen al seu ritme i en condicions òptimes i saludables. Normalment la cria d’animals és autòctona o si més no es procura que els animals disposin d’una adaptació natural al terreny on viuran.\n6.- Fomenten el consum de proximitat:\nActualment i amb l’evolució científica i tecnològica el món rural s’ha vist despoblat. Consumint productes de proximitat contribuim en un desenvolupament sostenible del territori, i tornem als pobles la seva vida i la seva economia.\n1.- Mà d’obra:\nL’elaboració i obtenció de productes 100% ecològics és molt més lenta que la d’un producte normal, no se’n modifiquen els temps de criança i creixement.\nPer tal de poder obtenir el producte i que aquest disposi de les millors característiques es necessita una feina a jornada completa els 365 dies l’any. Els animals volen menjar i han de menjar quan toca així com les plantes necessiten ser cuidades i regades dia a dia.\nEls conreus intensius estan 100% mecanitzats, tot funciona sol i com que se’n rep una gran producció, si se n’ha de descartar no s’hi pateix. A l’agricultura extensiva i productors ecològics no funciona així, sovint no es disposen de grans volums i el creixement, l’alimentació i el benestar de les plantes i els animals depèn exclusivament dels granjers que s’hi dediquen.\n2.- Preu elevat:\nEl preu del producte final sol ser més elevat. Primera per l’elevat cost que té l’obtenció natural de les materies primeres, segona per la dedicació de les persones que el produeixen i tercera per la qualitat de la que disposa.\nAmb aquest resum podreu opinar i valorar vosaltres mateixos la qualitat de la vostra alimentació i és que raons per consumir productes de proximitat i ecològics n’hi ha per parar un tren.\nLa sostenibilitat del territori i del món està a les nostres mans.\nFins aquí aquesta publicació, que s’ha acabat fent més llarga del que esperavem.\nEsperem que hagueu disfrutat la lectura i recordar-vos que si us ha agradat el contingut us agrairem que el compartiu a les vostres xarxes per tal que a poc a poc algú més coneixi la Granja Bufulà.


L'Hospital d'Igualada recupera "la seva capacitat assistencial" amb 171 reincorporacions\nDisminuirà la xifra de pacients anoiencs traslladats a Sant Cugat, a l’Hospital General de Catalunya\nDivendres, 3 abril 2020. 14:00. Redacció AnoiaDiari.\nL'Hospital d'Igualada agafa aire. La consellera igualadina de Salut, Alba Vergés afirmava aquest migdia que el centre sanitari, epicentre d'un dels brots de coronavirus més virulents de Catalunya, ha recuperat gairebé la seva anterior capacitat assistencial. Sobre l'impacte en la població, Vergés apuntava que "cal que siguem conscients com a societat de com afecta aquest virus que no ens permet acompanyar les persones quan es posen malaltes o perden la vida".\nSegons Alba Vergés "hem recuperat la capacitat assistència de l'Hospital d'Igualada amb 171 professionals" després de la quarantena i que hi ha hagut 42 noves contractacions, 20 de les quals infermeres. La consellera de Salut de la Generalitat avançava que en total a Catalunya s'han incorporat 1.200 persones. Vergés també afegia que es disminuirà el trasllat de pacients cap a l'Hospital General de Catalunya i s'ampliarà la capacitat del centre en espais annexos\nLa igualadina compareixia junt a Miquel Buch, conseller d'Interior, i la portaveu Meritxell Budó. El Govern ha tibat de nou aquest migdia les orelles a l'administració estatal per la situació dels veïns de la Conca d'Òdena que no són considerats "treballadors essencials" i que no tenen garantida encara la baixa per contingència laboral. També perquè encara no s'ha rebut cap test ràpid.\nEls ajuntaments de la Conca posposaran el cobrament de l'IBI per quan passi la crisi del COVID19\nLa majoria dels quasi 300 ingressats per COVID19 a l'Hospital General de Catalunya són de la Conca\nLa UEA i els sindicats UGT i CCOO critiquen el Real Decret perquè "no dóna garanties a tots els treballadors"\n1 Mor l'empresari i exregidor de l'Ajuntament d'Igualada, Pere Rodrigo 5050 lectures\n5 El vigilant apunyalat a l'estació d'Igualada havia retingut l'agressor minuts abans de l'atac 565 lectures


La Universitat d'Alacant i l'Acadèmia Valenciana de la Llengua renoven el seu compromís de col·laboració. Actualitat Universitària\nLa Universitat d'Alacant i l'Acadèm..n el seu compromís de col·laboració\nEl rector, Manuel Palomar, i el president de l’AVL, Ramon Ferrer, han signat aquest matí el conveni per a la realització conjunta d’activitats de promoció de la llengua\nAlacant. Divendres, 5 de juliol\nEl president d’Acadèmia Valenciana de la Llengua, Ramon Ferrer, i el rector de la Universitat d’Alacant, Manuel Palomar, han formalitzat aquest divendres la renovació del conveni de col·laboració entre les dues institucions en un acte que ha tingut lloc al despatx rectoral i al qual han assistit també la secretària general de la UA, Esther Algarra, el vicerector de Cultura, Esports i Llengües, Carles Cortés, i el vicepresident de l’AVL, Rafael Ramos, la secretària, Verònica Cantó, i el secretari general lletrat de l’AVL, Agustí Colomer.\nL’acord que s’ha renovat tindrà una durada de quatre anys i entre els objectius destaca la realització d’activitats conjuntes en els àmbits cultural, formatiu i científic de promoció de la llengua.\nEl rector ha destacat «la importància d’un conveni que permet a les dues institucions unir sinergies per a dur endavant activitats de promoció de la llengua» i ha assenyalat que «la Universitat d’Alacant està molt ben representada en l’acadèmia amb quatre acadèmics en l’actualitat».\nPer la seua banda, el president de l’AVL ha apuntat la rellevància d’un acord que «ens ha de dur a establir estratègies comunes de promoció de la llengua i potenciar la presència del valencià tant en els àmbits acadèmics com en el conjunt de les comarques del país».\nPle de l’AVL\nAprofitant la signatura del conveni, l’Acadèmia Valenciana de la Llengua, per primera vegada, ha mantingut una sessió plenària, en aquest cas a la Universitat d’Alacant. El vicerector Cartes Cortés ha donat la benvinguda als acadèmics per reunir-se en la seu universitària.\nEn l’orde del dia del Ple, els membres de l’AVL han aprovat el programa de l’estada lingüística d’estiu per a estudiants universitaris dels lectorats de valencià en universitats europees i americanes. En l’estada, que començarà dilluns a València, participen enguany trenta alumnes procedents de dotze països i en representació de vint universitats.\nIgualment, l’AVL ha acordat celebrar a la tardor la sisena edició de la Jornada d’Escriptors Valencians Actuals, dedicada enguany a dos poetes alacantins de reconeguda trajectòria literària com són Emili Rodríguez-Bernabeu (Alacant, 1940) i Gaspar Jaén (Elx, 1952).\nFinalment, el president de l’AVL, Ramon Ferrer, ha tancat el ple agraint a la Universitat d’Alacant les facilitats per a celebrar aquesta sessió de la institució normativa i la voluntat de col·laborar amb la tasca de promoure activitats culturals per a fomentar el valencià.