'Groc', com s'ha il·lustrat la lluita per la independència\n'Groc', o com s'ha il·lustrat la lluita per la independència\nFoto: Bernat Solsona\nBarcelona. Dimarts, 11 de Setembre 2018. 05:25\nToni Galmés ha dibuixat algunes de les principals campanyes d'Òmnium Cultural. Però a més a més, és professor d'història de l'art a la Universitat de Barcelona i un apassionat del cartellisme. L'editorial Comanegra li ha publicat Groc. Història gràfica d'una lluita, un anàlisi a través de la il·lustració de l'extraordinària creativitat que ha generat la situació política en els darrers anys. Una visió de la política, a través de l'art, un art que a vegades ha resultat tremendament participatiu. La creació d'icones no ha estat un fenomen menor. Toni Galmés parla de "l'estètica de les emocions", i és que realment, una de les claus de tota l'evolució política recent ha estat la capacitat de generar entusiasme mitjançant la publicitat. El llibre de Galmés es presentarà aquest dimarts, Diada Nacional de Catalunya, a les 12h, a l'escenari 2 de la Setmana del Llibre en Català.\nLa situació política dels darrers anys ha generat una dinàmica publicitària excepcional. Per una banda, molta gent s'ha involucrat, individual o col·lectivament en les campanyes polítiques (Galmés resalta que això s'ha produït, bàsicament, des de l'independentisme, perquè l'unionisme ha delegat molt més les seves posicions en l'Estat). La creació de símbols i icones ha sigut, realment una tasca col·lectiva de polítics, artistes i activistes. La participació popular en la propaganda del moviment independentista es va veure reforçada per un Estat que va tractar de bloquejar la publicitat del referèndum, amb incautacions de cartells, confiscació de materials a seus de moviments polítics, tancament de pàgines web, interceptació de trameses de correus... La impressora es va convertir en una eina de lluita i la mobilització general, l'única forma de compensar la repressió ideològica... Les organitzacions polítiques van posar a disposició dels ciutadans material de propaganda, però aquests, alhora, van fer gala d'una gran creativitat, generant nous materials i fins i tot nous símbols. A desgrat de tot, Groc se centra, bàsicament, en les campanyes majoritàries, encara que deixa constància de la imaginació popular.\nQui no recorda la samarreta negra amb la bombona del "Vull butà"? O el cartell de "Keep Calm and Speek Catalan"? O la boca tapada dels personatges de la Crida per la Democràcia? O l'onada de pintades i gràfics sobre els "Piolins"? O les banderes i domasos als balcons? O l'eclosió de llaços grocs per tanques, parets i passos de vianants? Des de la primera gran manifestació independentista del 2012 fins a l'actualitat, l'independentisme ha generat una gran campanya divulgativa (de la que les grans concentracions en formen part, amb la participació activa dels manifestants, transformats en actors). Groc repassa aquests vuit anys (també examinant, tot i que en lloc secundari, les il·lustracions unionistes). El 9-N, la Via Catalana, el referèndum de l'1 d'octubre, l'empresonament dels dirigents independentistes... Cada gir de l'evolució política ha anat acompanyat de la seva conseqüent creació gràfica. I Galmés ens les ofereix, tot respectant l'ordre cronològic...\nToni Galmés no para de fer paral·lelismes entre les produccions polítiques generades pel procés sobiranista i les que van generar altres moviments polítics. Inevitablement, un dels seus referents és el cartellisme de maig del 68, molt relacionat amb el del procés per la seva rapidesa i efectivitat, però també troba relacions amb el moviment contra la guerra del Vietnam a les universitats americanes. I no manquen referents locals; evidentment Galmés passa pels agitats temps de la guerra civil, però també per les cèlebres mobilitzacions de la transició. Groc no és només el relat d'una història gràfica, sinó també l'explicació d'aquesta aventura a través del nostre passat més immediat.\nEl llibre de Galmés no és una història de la lluita independentista, sinó només sobre les il·lustracions que l'han acompanyat al llarg dels darrers anys. Ben sovint hem admirat el cartellisme de la guerra civil, i potser ara per ara molts no som conscients de la riquesa de la il·lustració política dels darrers temps. El llibre de Galmés ens ajuda ser conscients del valor documental i artístic d'aquestes proclames pensades per a ser efímeres... És una llàstima que aquest estudi no incorpori els abundants materials propagandístics sorgits a internet, en bona part fruit de la prolífica creativitat popular. Però probablement, per a agrupar a tots aquests, caldria tota una enciclopèdia.\nLlibres S'obre la Setmana del Llibre en Català amb més títols Gustau Nerín


Utilizad este identificador para citar o enlazar este documento: http://hdl.handle.net/2072/290683\nL’any 2005 el CEJFE va publicar la primera recerca sobre la taxa de reincidència general en la justícia de menors, donant dades sobre els joves infractors des de que l’any 2001 havia entrat en vigor la Llei Orgànica de Responsabilitat Penal del Menor (LORPM 5/2000). A partir dels resultats d’aquella recerca es va fer palesa la necessitat d’introduir eines d’anàlisi clínic estructurat en les formes de procedir dels professionals que treballen en el sector de la Justícia juvenil. L’estudi que presentem ara actualitza la taxa de reincidència en la justícia de menors desprès de 10 anys de la 1a recerca, i per fer-ho s’han seguit tots els joves que l’any 2010 van finalitzar totalment una causa penal en la justícia juvenil a Catalunya (N=4.753). El període de seguiment de la reincidència va des de la finalització de la causa base fins al 31 de desembre de 2013, amb una mitjana de 3,5 anys de seguiment (mínim de 3 i màxim de 4 anys). Posteriorment es van actualitzar les dades de la reincidència amb un període de seguiment fins el 31 de desembre de 2015 (5,5 anys de mitjana) per tal d’avaluar si apareixien nous reincidents en el període ampliat que recomanessin ampliar el temps de seguiment. Per primer cop en els estudis de reincidència s’han recollit també les dades de l’avaluació del risc fetes amb el SAVRY. El nombre de casos dels quals es té informació són N=855 i pertanyen majoritàriament a joves a qui s’ha aplicat mesures de llibertat vigilada i internament, ja que no se sol utilitzar per a altres programes o mesures. Els resultats permeten actualitzar la taxa de reincidència de Justícia Juvenil, i tornar a examinar els perfils i característiques dels joves infractors i específicament dels joves infractors reincidents per poder orientar millors actuacions preventives de la reincidència.\nreincidenciaJJ_cat.pdf 2.190 MB PDF\nLa reincidencia en la justicia de menores (Fecha de creación: 2017)\nPrison recidivism rate 2014 (Fecha de creación: 2015)


La llegenda d'en Fry Juníper Serra. Episodi 6. Sacramento (Part III)\nrupurrup | 20 Octubre, 2009 10:21\nEl president Barack Obama s’acotà per arreplegar d’enterra una clau d’automòbil amb un clauer de plàstic verd amb forma de fulla de marihuana. Li mostrà d’amagat a la cancellera alemanya i li demanà, fent broma, si per casualitat li havia caigut a ella. Just després, encara rient, li passà a un guardaespatlles dient: “Acab de trobar aquestes claus damunt la vorada. Segur que són del sergent”.\nEn Fry entrava, forçat pels dos membres de seguretat del president, a un cotxe de la Policia Local de Sacramento, i es disposava a embrutar tota la tapisseria de sang.\nVint-i-tres minuts més tard, una infermera tancava la finestra de la sala de cures número 6 del Sutler General Hospital. Encara portava a la mà una rasta que li havien hagut de tallar a en Fry per poder netejar el seu espantós trenc al cap.\nEl jove Dr. Kowalski intentava dissimular que estava atacat dels nervis. No obstant això, com sempre li passava, el delatava el seu tic al turmell esquerre. Provava de tancar la ferida amb punts americans, però no aconseguia retenir la sang. S’havia queixat que no podia concentrar-se amb tot aquell rebombori de sirenes de policia i manifestants, tots cridant als carrers del voltant.\nA la infermera, just quan acabava de tancar la finestra, se li reflectí un somriure al doble vidre. Ella sabia cert que el que li passava al doctor d’origen polac és que estava cagat, perquè veia que hauria de cosir amb fill i agulla i mai no ho havia fet amb un pacient de veritat. També sabia que, en el fons, l’inexpert metge no passava pena de clavar l’agulla al lòbul frontal del mallorquí, deixant-lo subnormal, sinó més bé de quedar ell com a tal en presència de la infermera que li agradava.\n- Are you ok? – demanà la infermera a en Fry.\nEl jove de Petra aixecà les celles sense ganes de contestar i el Dr. Kowalski li suggerí que a partir d’ara procurés no aixecar-les, perquè la pell del front s’arrugava, i si volia que la ferida quedés ben tancada hauria d’estar totalment estirada.\nPer sort, al final, el xap que s’havia fet en Fry amb el parquímetre, a poquetes passes dels líders mundials, suturà amb quinze punts sense anestèsia i ningú tornà subnormal. El metge deixà l’agulla i els guants damunt una safata i li demanà a la infermera si volia sopar amb ell aquell vespre de dissabte. Afegí que havia pensat convidar-la a un restaurant que es deia “Jiw”, un japonès de tres lletres que estava agafant molt de nom. Ella ni tan sols el mirà de cara i posà una excusa per cada una de les set voltes de gasa que va fer al cap d’en Fry. Per acabar de destrossar l’autoestima del Dr. Kowalski, li ordenà, com qui parla a un ca, “passa’m l’esparadrap!”.\nEn Juníper, en aquell moment, encara no era del tot conscient que estava detingut per intent d’agressió a un president. Li pareixia exagerada la presència d’un policia local a la sala, allà dret a davant la porta. Era un policia baixet, amb pocs cabells i gran bigot, que segurament devien haver utilitzat de doble d’en Danny De Vito al Hollywood dels 90. Tenia un dit botifarronet passat per un dels triangles de la insignia de la pau que na Dianne havia regalat a en Fry, i li feia fer voltes com a un al•lot beneit. A l’altra mà sostenia una bossa transparent amb els altres objectes personals del petrer: 20 dòlars en bitllets, 2’30 dòlars en monedes, i el seu passaport espanyol. Amb els morrets de pinyó, en De Vito xiulava el tros final de “On the water” dels Walkmen, fent més cara de reputa que de bona gent. Probablement, mentre xiulava, maquinava que si ningú li reclamava aquell penjaroll-símbol de la pau, seria un bon regal per a la seva filla de 9 anys.\nDe sobte s’obrí la porta de la sala de cures i el policia es regirà com si l’acabessin d’aplegar cometent un delicte. Aparegueren dos homes molt més alts que ell, amb camisa i corbata, cada un amb placa brillant a la mà. Anaven junts, però no pegaven massa. Per començar, no tenien ni les plaques iguals. El més vell dels dos tenia la placa platejada i vestia uns vaquers verds i una americana negre que, sens dubte, era del segle passat. Tan sols li quedaven quatre cabells a cada costat de closca i competien en llargària amb els pels que li sortien de les orelles i amb els pels blancs de la frondosa barba. L’altre agent, més jove i prim, tenia uns 38 anys i una placa daurada. Era més modern. La seva americana era gris marengo, entallada, i portava unes ulleres de sol de marca i unes sabates de pell imitació de cocodril.\nEl policia local, en un acte reflex, mostrà als dos agents el símbol de la pau i la bossa transparent que contenia els 22’30 dòlars i el passaport d’en Fry. Inconscientment, volia demostrar que ell era un professional i que mai se li havia ocorregut apropiar-se dels objectes personals d’un detingut. L’agent més jove i modern li demanà, amb un marcat accent texà:\n- Which one is Miguel José?\nEn Miguel José se sometia als darrers retocs d’esparadrap, que remataren la transformació del seu cap en un fasser. No és difícil d’imaginar: un envoltori de gasa blanca que li cobria tot el front, com un turbant, i ben damunt, un ull espès de rastes que creixien per amunt i queien cap als costats, tipus font.\n- Look what we have here! Sideshow Bob! – exclamà l’agent passat de moda, fent esclatar de riure tot el personal de la sala de cures. I tots el pacients, menys en Fry, que va veure que tothom el mirava, però no va entendre la broma.\nLa infermera signà l’alta d’en Juníper amb un toquet a l’espatlla del mallorquí capdefasser, i tot seguit els dos agents l’agafaren un de cada colze i el tragueren de la sala. Just abans de sortir per la porta, en Fry reclamà al policia local el seu símbol de la pau.\n- Hey! This is mine!\nEn Danny de Vito li donà la bossa transparent i el penjaroll de na Dianne a un dels agents, i aquest s’estudià l’entramat de fils vermells i verds detingudament, mentre recorria, amb l’altre agent i en Fry, els passadissos estibats de manifestants i policies copejats. Baixaren amb l’ascensor fins al pàrquing soterrani de l’hospital i allà assegueren en Fry dins una monovolum negre amb seients de pell, empenyent suament la seva font de rastes cap abaix, per evitar el clàssic suco amb al marc de la porta. Després li emmanillaren un canell a l’agafador de dalt. Justament el canell que encara li feia mal per culpa de na Kota i el seu salvatgisme sexual. Els agents s’assegueren davant, i el conductor accelarà per un corredor que la policia acabava d’habilitar per entrar i sortir de l’hospital.\nEls antidisturbis eren darrera les barreres que delimitaven el corredor, amb tot el seu equipament: casc, escut, porra, escopetes de pilotes de goma, granades de gas lacrimògen i protector d’ous. Els anti-sistema s’amagaven cent metres enfora, darrera els contenidors, i tiraven objectes contundents contra ells. En Fry, per exemple, va veure volar una gerra de cervesa exactament igual que una que havia vista un vespre a la BierStrasse de S’Arenal, d’aquelles de fang amb tapadora de metall.\nArribaren a la comissaria de policia a devers les tres i deu. A l’esplanada, sembrat, un màstil enorme amb la bandera americana onejant. El William J. Kinney Police Facility, aquest era el seu nom, era un edifici construït a l’estil d’hisenda mexicana, tot ben pintadet de blanc, amb alguns detalls color de terra, porxada amb bigues de formigó a la vista i un gran arc de mig punt a l’entrada. A en Juníper li recordà un restaurant mexicà de San Diego on havia sopat amb en Tim i na Lucy. Normal que li vengués al cap aquella imatge, perquè estava ben desanat el pobre. Per uns “totopos con carne” hagués pagat els 22’30 dollars que l’agent li consignava. És que a les nou del matí s’havia fotut dues llesques de pa bimbo amb foie-gras, però de llavors ençà no havia mossegat res comestible, només el tros de tela que li havien fet mossegar quan li cosiren la ferida.\nL’interior de la police facility quedava embarassat per la claror d’un claustre central amb quatre arcs a cada costat. Els dos agents i en Fry entraren dins un petit despatx que malgastava llum artificial. Allà dins, els funcionaris que l’havien de fitxar no varen saber si riure o plorar quan veren arribar aquell element amb la palmera de capell, la camiseta dels quintos bruta de sang, els calçons de bufes mastegats, els ullets vermells i el nassot pelat.\nUn funcionari va fer un comentari en veu baixa a un company de taurell, i aquell va haver de sortir del despatx per xapar-se el cul a un racó més discret. El fotògraf que li va fer les fotos de front i de perfil tampoc havia rigut tant mai amb un detingut.\nA en Juníper li pareixia estar dins una pel•lícula. Primer aquella escena amb en Danny de Vito xiulant, després els dos agents amb la placa brillant a la mà, ara les fotos de front i de perfil, aguantant al pit una placa amb el número 10.437... Ja només li faltava ser interrogat per un policia bo i un de dolent, dins una sala aïllada, amb un gran mirall i una taula rectangular, i compartir cel•la amb un personatge estrany.\nDevall tot l’embenatge que l’infermera li havia enroscat, els raonaments del cervell aconsellaven tranquil•litat i confiança en la seva absoluta innocència i en el bon funcionament de la justícia als països desenvolupats. Només l’inquietava una mica la fama d’exagerats que s’han guanyat, a pols, els americans, i la mania que li tenen els polícies als hippies i a les persones amb pinta de comunistes. Confiava que, com a màxim, el retendrien un parell d’hores dins la comissaria, li farien tres preguntes per comprovar que no era terrorista i l’amollarien tot d’una que s’acabessin els disturbis a la ciutat. Amb aquelles set capes de gasa, no li entrava de cap manera al cap que la seva història es pogués complicar tant com per publicar-se als diaris, o a un bloc com aquest, o a una cançó protesta d’en Bob Dylan. Era impossible que li passés pel cap que podia ser víctima d’una injustícia com, per exemple, la d’en Hurricane Carter, el boxeador negre “put in a prison cell, but one time he could-a been the champion of the world”. Què bona aquella cançó que el mallorquí havia escoltada i traduïda a una classe d’Intermediate One, a l’Escola Oficial d’Idiomes de Manacor!\nAcabada la sessió de fotos, en Fry fou formalment informat que tenia dret a una telefonada. Va pensar: “joder, de puta mare”. Marcà el telèfon de ca seva: zero zero tres quatre, nou set u, cinc sis u, vuit pip pip. Tuuuuuu Tuuuuuu Tuuuuuuu.... No hi havia ningú.\n- What time is it?-li demanà a l’agent que el vigilava.\n- Four o’clock.\n4 + 8 = A Mallorca eren les 12 de la nit del dissabte = son pare i sa mare eren, probablement, a “Los Melones”, a la carretera de Manacor, sortint de Villafranca, ballant com a descosits un foxtrot o un pasdoble.\nEn Juníper no recordava de memòria el número de mòbil de son pare. Ni cap altre. El tenia apuntat al seu mític i destartalat Nokia 3310 que, per desgràcia, no portava damunt, perquè l’havia deixat dins una rinyonera, davall el seient de la Volkswagen aparcada al parc. Aquell mateix matí, na Dianne li havia recomanat deixar el mòbil i la cartera dins la furgoneta, perquè tanmateix tallaven la cobertura a tot el centre de Sacramento durant la cimera del G-8, i s’arriscava a perdre les coses inútilment entre la massa de gent. En Juníper li havia dit que el pensava deixar igualment, perquè tanmateix no funcionava. Des de que havia trepitjat l’aeroport de Los Angeles no havia pogut fer ni rebre cap telefonada.\nPensant amb na Dianne, va recordar que de memòria també sabia el número de ca na Cati d’Ariany. Marcà el nou set u, dos set tres, quatre pip pip. Tuuuu, tuuuuu, tuuuuu… Tampoc no hi havia ningú.\n- “Per ventura és millor així”- va pensar. Tanmateix hauria d’haver dit mentides a sa mare. No li podia dir: “Mamà, soc a la comissaria de Sacramento amb un trenc al cap. M’han detingut per causar disturbis a pocs metres de n’Obama”. Si li diu això, aquella doneta sofreix tal curtcircuit a la glàndula del passar pena que l’han de dur corrensos a Son Dureta. No, no li podia dir de cap manera. Si sa mare, en lloc de ser a “Los Melones”, hagués estat a ca seva, el fill s’hauria limitat a contar que li havien deixat un telèfon per cridar gratis a Espanya, i que simplement volia parlar amb ella per saber com estaven.\nL’agent que el vigilava a tres passes del telèfon, quan va veure que el detingut tan sols rebia tuuuuu tuuuuus, li va fer una oferta per trucar més tard. Era el mateix agent de barba blanca i vaquers verds que havia fet aquella broma dins la sala de cures de l’hospital, i també el que havia agafat la insignia de la pau, la qual, per cert, encara duia a la mà. Devia ser el bon al•lot dels dos agents que tot seguit l’anaven a interrogar. L’altre, el més modernet, encara no s’havia tret, ni per un segon, les ulleres de sol de damunt el nas. Ni s’hi havia posat cap somriure davall.\nLa pel•licula de Hollywood se seguia projectant per al jove de Petra, potser ara, fins i tot massa previsible. I quan pensava en pel•lícules, sempre se’n recordava de na Sara, la hispana que s’havia anat aprimant màgicament i virtualment (uns 20 quilos, aproximadament), allà dins el bus de Los Angeles a San Diego. Pensava que si la tornava veure un dia, li havia de recomanar el William J. Kinney Police Facility, com a localització perfecte per a pel•lícules de policies.\nLa següent escena tenia com a decorat una sala d’interrogatoris freda i austera, de planta quadrada, amb una taula rectangular, dues cadires i un fluorescent que engroguia el rostre d’en Fry. Talment com ell havia imaginat minuts abans. Només faltava el típic mirall trampa amb aquell panell de comandaments ocult a l’altra banda. I sobrava una capsa vermella d’Ikea, a un dels extrems de la taula, contrastant amb l’austeritat de la sala.\nL’agent bon al•lot li demanà si entenia bé l’anglès o si s’estimava més que li duguessin un intèrpret hispà. En Juníper va dir que de moment ho provaria en anglès, que era als Estats Units per practicar.\nAquell agent, més vell i més simpàtic, va amollar el símbol de la pau damunt la taula i es va asseure davant en Fry. Amb certa parsimònia, deixà també, damunt la taula, una carpeta grisa amb el logo de la policia, i es presentà:\n- Soc el detectiu Franzen de la unitat anticriminal de Sacramento, i ell és el sergent Rodríguez, que treballa per a la seguretat del president Obama.- referint-se al seriot de les ulleres de sol que era dret devora la porta.\nEn Fry va esborrar el somriure de cortesia que mantenia des de l’oferta d’intèrpret hispà, però no va perdre la tranquil•litat mallorquina ni el saber estar. El detectiu trobava que aquell jove estava com a massa relaxat, tenint en compte el que li podia caure. No estava acostumat a veure persones tan tranquil•les assegudes a aquella taula. Segurament era el primer mallorquí que topava.\n- Bé, comencem- digué el detectiu Franzen, mentre treia de la bossa transparent el passaport del jove-. El teu nom és Miguel José Serra Ferrer... 20 anys.. espanyol... natural de... Petra, Mallorca. Correcte?\n- I què hi fas aquí, a Califòrnia?\n- Aprofites les vacances per anar a manifestacions...\n- No, no, senyor. Realment és la primera manifestació de la meva vida. I m’hi han portat! A mi no m’agrada massa això de...\n- Com que t’hi han portat? T’hi han obligat a venir?\n- No, tant com això, no. Però me varen convèncer que a Sacramento m’ho passaria bé, i com que no tenia altres plans...\n- Qui et va convencer?\n- La senyoreta Dianne Dresser?\n- Una altra\n- Nom de l’amiga, per favor.\n- Kota. Bé, Dakota\n- No el sé\n- D’on la coneix?\n- Treballa a un bar de Redondo Beach.\n- Nom del bar?\n- Indico. Indico Bar\nEl detectiu va apuntar el nom de na Kota i el del bar a un bloquet de merchandising dels Sacramento Kings, l’equip de bàsquet de la ciutat. S’havia posat les ulleres de mirar a prop i ja no resultava tan simpàtic com abans.\n- Està arrestada també na Dianne?- demanà en Fry, preocupat.\n- Ho hauria d’estar?\nEl detectiu Franzen va fer una petita pausa per pegar-se uns toquets a les dents amb el bolígraf.\n- Aleshores vares arribar a Sacramento amb aquesta Kota. Correcte? Com anàveu? Amb el seu cotxe?\nEn Fry returà una mica.\n- Sí... Bé, no, amb la caravana d’un amic seu.\nEl mallorquí es fregà els pels de la barba mentre amollava la minúscula mentida. Nervis urticants ballaren el “Fandango de sa somereta” dins la seva barbeta. No podia permetre que l’interrogatori es bifurqués cap al tema “mitjans de transport”. No convenia que els policies coneguessin l’existència de la Volkswagen, ni, per consegüent, l’existència d’en Tim Bergmann.\n- Miri senyor, -alegà en Fry- jo no volia fer mal a ningú. No sóc terrorista ni res d’això. Si telefona a la policia allà a Espanya veurà que no tenc antecedents i que mai m’he aficat en cap moguda rara. Jo només volia donar-li aquesta insignia de la pau al vostre president. Ja sé que no es pot fer, però amb l’emoció d’aquell moment... no sé, no me va pareixer tant greu...\n- Això ho discutirem després. Cada cosa al seu temps.\nEl detectiu va alçar una mà i va fer una senya a l’agent que tenia darrera perquè s’acostés.\n- Sargent, doni’m la clau.\nEl sargent es va treure, d’una butxaca de l’americana gris marengo entallada, aquella clau d’automòbil amb el clauer de plàstic verd amb forma de fulla de marihuana, que havia recollit d’enterra n’Obama.\n- És teva aquesta clau? – demanà el detectiu a l’interrogat.\nEn Fry va tornar blanc com el referit i, molt tímidament, va fer que no amb el cap i amb un dit.\n- Segur que no és teva?- afegí el policia.\nEl jove petrer va sentir el lliscar de les plaquetes, derrapant a un cap de cantó per devers el cor, i va notar com els glòbuls vermells s’aturaven de sobte de circular. Tantes hores sense menjar i amb tota la sang que havia perduda... Es va començar a marejar.\n- Are you ok?- li demanà el sargent Rodriguez, ara dret a devora ell.\nEl manat de rastes començà a inclinar-se cap a un costat, com tomben les palmeres del Passeig Marítim de Palma amb el vent de llevant. Els ulls varen perdre el nord i se li anaren tancant poc a poc. El sergent va fer dues passes ràpides i li subjectà el tronc, quan ja trebucava cap a l’esquerra.\n- Oh shit, now he’s blacked out- va dir el detectiu tot tranquil•lot.\nEntre els dos agents l’allargaren d’esquena enterra i li aixecaren els peus. En Franzen li va pegar dues galtades per veure si el reanimava. Després li va demanar al sergent que dugués un tassó d’aigua i alguna pasta dolça de la cantina.\nQuan el sergent Rodríguez es va presentar amb el tassó d’aigua i dos donuts de xocolata, en Fry ja s’havia incorporat i tornava seure a la cadira dels arrestats, ara amb els colzes damunt la taula.\n- Menja un poc, boy!- oferí el detectiu Franzen-. Mentre menges, el sergent i jo anirem a cercar un cafè. Et deixarem aquesta clau damunt la taula. Ves pensant si et sona de res, perquè en tornar volem respostes. Do you understand?\nEn Juníper desitjà haver romàs acubat durant quatre setmanes més i despertar a l’aeroport de Son Sant Joan. I és que aquella clau que li havien deixat damunt la taula, amb la fulla de mariahuana de plàstic, era la clau de la seva Volkswagen!\nEs tocà els calçons per assegurar-se que, efectivament, la clau li mancava dins la butxaca, i tot d’una va pensar:\n“Com pot ser mai? No tenc el record d’haver-la donada a cap policia. Me deu haver caiguda per dins el cotxe de camí a l’hospital. O quan s’han tirat damunt jo els dos guardaespatlles. Merda puta! Bé, ja està, la qüestió és que tenen la puta clau... Jodeeeerr, i jo he dit que havia arribat a Sacramento amb la caravana de na Kota...Sóc ben subnormal... M’he posat en evidència. Ara pensaran que amag alguna cosa... Clar! Beneit! Els policies han parlat amb na Dianne! Ella els hi haurà dit que me va veure arribar al parc conduïnt la furgoneta... Hauran investigat i hauran trobat el propietari. Segur que en Tim m’ha denunciat! Aiiii, així com són els americans, d’aquesta me tanquen vint anys... Noooo, tranquil Fry! o Juníper! o Miquel! o sigui quin sigui el meu nom! No he robat res! Tenc un mail a l’Ebay que demostra que en Tim em va deixar voluntariament la seva van.”\n- Com estàs? Millor? Què? Ja recordes aquesta clau o encara no?- demanà el detectiu, entrant a la sala.\nSe’l notava confiat amb el seu cafè amb llet, com qui comença una partida d’escambrí amb el rei, l’as i el tres del pal important. En Juníper volia contestar que sí, però va notar, també, un cert accent retòric a les preguntes d’en Franzen i no contestà. El detectiu va deixar el cafè damunt la taula i va obrir la carpeta grisa al mateix temps que s’asseia. El sargent entrà darrera ell i romangué dret a devora la porta, pegant petits glopets a un expresso.\n- Ara et mostraré una cosa que crec que t’ajudarà a recordar- afegí aquell policia pelat per damunt i pelut pels costats, que abans pareixia simpàtic.\nDe dins la carpeta va treure una foto de devers 15x20 cm. i la va exposar damunt la taula, encarada cap a l’arrestat.\nEra una foto de na Lucy Bergmann, dreta a la porxada de ca seva de San Diego, amb n’Atlas enfilat damunt la balaustrada.\nI ara me sap greu, però no puc definir la cara d’en Fry quan va veure la foto. De veritat, no tenc experiència literària suficient per definir aquest tipus de cares. El detectiu, en canvi, quan va veure l’expressió facial, per a mi indescriptible, del detingut, l’hagués pogut descriure perfectament com “la típica cara de persona culpable”.\n- Crec que podem tornar a començar de zero amb l’interrogatori.- va dir - Però aquesta vegada vull la veritat. Començarem per allò més bàsic: el teu nom. Miguel José o Fry?\nEl detectiu estava convençut que acabava de perpetrar una jugada de mestre mostrant la clau i la foto, i s’escoltava orgullós a si mateix, tot retòric. El mallorquí, per contra, havia quedat tan fulminat amb aquella foto que li mancaven uns quinze fonemes bàsics.\n- Contesta! Miguel José o Fry?- repetí el policia, pujant el to de veu i el volum, deixant clar que abandonava la retòrica.\n- És una llarga història- contestà en Juníper, encara amb els ulls clavats a la foto de na Lucy, cercant detalls a la fisonomia de la rossa, detalls que el poguessin induir a pensar que podria tractar-se d’una altra persona. Però no, era ella, i estava bastant guapa, per cert, allà dreta dins aquella foto.\n- Tenim temps. Explica-n’s com és això del teu nom.\nEn Fry explicà als agents un resum del primer capítol: que a Mallorca alguns li deien Miquel, altres Miguel, uns Pep, uns altres José, i ,emprenyat per tanta confusió, decidí canviar-se el nom per Juníper. Però aquí als Estats Units, quan deia Juníper tothom entenia Júpiter, així que al final va haver de canviar-se el nom per Fry, que era més fàcil d’entendre i de pronunciar.\nEl detectiu badà uns ulls com a plats. El sergent segurament també, però no se li veien amb les ulleres de sol. En vint-i-pico d’anys que duia detectivant per Sacramento, mai havia escoltat una excusa tan original per justificar el que ell considerava una falta greu d’ocultació de la identitat.\n- Molt bé, doncs, et direm Fry. Següent pregunta, Fry- prosseguí- per la cara que has posat fa un moment, s’entén que la senyora de la foto et resulta familiar. Saps el seu nom?\n- Sí. Lucy. Lucy Bergmann.\n- I de què la coneixes, a la senyora Bergmann?\n- Vaig estar a ca seva alguns dies.\n- Et va convidar ella? La coneixies d’abans?\n- Ella no, el seu home, en Tim. En Tim em va convidar. Si vol li explic...\n- Miri, jo tenia planejat venir a Califòrnia a fer un tour, i cercava una caravana o una furgoneta com la Volkswagen T1, per tenir llibertat de moviments, poder dormir a dins, i no pagar hotels. Vaig trobar per Ebay aquest senyor de San Diego que en venia una molt barata. Me va dir que tenia un problema a la junta de culata i li vaig proposar un pacte: jo, que soc mecànic allà a Mallorca, aniria a ca seva i li arreglaria la junta, i ell, a canvi, me la deixaria un parell de setmanes per anar de ruta. Vaig viure a cals Bergmann fins que vaig arreglar la furgoneta. Per això conec en Tim i na Lucy.\n- Això es contradiu amb la declaració del senyor Bergmann, que afirma que li has robada- assegurà el detectiu mentre treia la denúncia del robatori de la carpeta grisa i la posava damunt la taula.\n- No, no!! No way! No he robat res, jo! Vos puc mostrar els mails que tenc, en els quals en Tim escriu clarament que me la deixa.\n- Tens un número de contacte del Senyor Bergmann?\n- Sí. El tenc a la cartera. Però la cartera és dins la Volkswagen.\nEl detectiu obrí la capsa vermella d’Ikea que desentonava dins aquella sala i tregué una rinyonera. Obrí la cremallera i mostrà a en Fry una cartera verda que regalen amb la divertargeta de “Sa Nostra”.\n- És aquesta?\nEn Juníper afirmà amb el cap i, amb aquell suau moviment, dues rastes li pegaren davant els ulls. Les tirà cap enrerra amb un dit, contrariat, perquè el seu tour turístic per Califòrnia s’anava complicant a passes de gegant. Per començar, amb aquella denúncia, acabava de perdre el seu únic allotjament i mitjà de transport.\n- El Senyor Bergmann ens deixà el número de ca seva, però hem cridat i ningú agafa el telèfon- seguí el policia- Hem enviat una patrulla i no l’hem trobat. També ens va donar un número de mòbil, però el té aturat. Tu no tens un segon número de mòbil, per casualitat, dins aquesta cartera?\n- No, només tenc el número de ca seva.\n- I no t’ha provat de cridar ell a tu? No tens cap cridada ni cap sms seu? Potser des d’un altre mòbil? Si, com dius, teníeu aquest pacte amistós, seria el més normal, no?\n- No. Vàrem quedar que els la tornaria en acabar la ruta. Potser m’ha cridat, però el meu mòbil espanyol no funciona des de que he arribat als Estats Units. És de targeta pre-pagament, i crec que no me basta el crèdit.\n- I el poc que tens l’estàs esgotant...\nEl detectiu agafà la foto de na Lucy i la denúncia del robatori i les aficà dins la carpeta d’on havien sortides.\n- Les coses no em quadren, Fry -continuà-. Primer et canvies el nom, després ens amagues la possessió de la van, afirmant que has vengut amb la caravana de l’amic d’aquesta Kota, llavors parles d’un pacte amistós amb una persona que t’ha denunciat per robatori, i quan et deman si tens contacte amb ell dius que el teu mòbil no funciona... Supòs que tu també ho veus, que alguna cosa falla. El que resulta més curiós, però, i potser serà la clau per resoldre aquest cas, és que el mateix dia que el senyor Bergmann denuncià el robatori de la Volkswagen, també denuncià la desaparició de la seva dona.\n- Com? Na Lucy? Ha desaparegut? D’això no en sé res jo!\n- Els meus vint-i-sis anys d’experiència em diuen que sí que en saps alguna cosa. I vint-i-sis anys no s’equivoquen.\n- Li dic que no sé res de na Lucy! No l’he vista ni he parlat amb ella des que vaig sortir de San Diego!-s’alterà en Juníper.\n- Ei, calm down! Jo ara intentaré contactar amb el senyor Bergmann una altra vegada. Segur que té ganes de recuperar la seva Volkswagen i parlar amb tu d’alguns assumptes. El sargent Rodríguez quedarà aquí i et farà un parell de preguntes.\nEl detectiu Franzen agafà la cartera verda, la bossa transparent amb els 22’30 dollars i el passaport espanyol, la rinyonera i la insignia de la pau d’en Fry, i ho ficà tot dins la capsa vermella d’Ikea.\n- Espera, no amaguis la insignia de la pau!-s’apressà a dir el sergent.\nEl detectiu va deixar la insignia damunt la taula i va sortir de la sala amb la capsa vermella davall un braç, la carpeta grisa a una mà i la tassa buida del cafè a l’altra.\nEl sergent Rodríguez ocupà la cadira que en Franzen havia deixat calenta. A la fi es tregué les ulleres de sol i acostà els ulls nuus al símbol de la pau, per inspeccionar-lo amb cura. Com si es tractés d’un trencaclosques comprat a fira, començà a desfer els fils vermells i verds, cercant alguna forma per poder convertir aquell entremat de cables en una arma mortífera per assassinar presidents. En Fry comprovà estorat que aquell home tenia els ulls més vermells que ell, i just després s’empipà veient com l’agent ja havia desfilat completament la Y de dins la O.\n- Només és un símbol de la pau. No és cap arma!- remugà el detingut.\n- Tu parles quan jo t’ho digui. M’has entès?\nEn Fry va fer que sí amb el cap i li tornaren caure les dues rastes davant el front. El sargent deixà la insignia de la pau damunt la taula i enfocà els ulls vermells cap al jove.\n- You are fucked, you know that?- digué el policia, que començava retòric també- Si no et tanquen per robatori et tancaran qualsevol dia per possessió d’estupefaents. Què fumes? Marihuana? Crack?\n- Com? No, no. No fum jo.\n- Comencem malament, my friend, si a la primera pregunta ja em dius mentides.\n- No, de veritat que no fum. Per què pensa que fum? És perquè tenc els ulls vermells? Que tengui els ulls vermells no vol dir res. Vosté també els té i m’imagin que no fuma.\n- Sí, sí que fum. Massa.\nEl sergent Rodriguez agafà el clauer de plàstic amb forma de fulla de marihuana i li tornà a mostrar a en Fry, movent-lo un poc.\n- Saps com hem trobat aquesta clau? El president Obama, en persona, l’ha recollida de damunt la vorada.\n- Puta Obama... quan ha vist aquest clauer amb la fulla de maria me l’ha fet arribar a mi tot d’una, pensant que la clau era meva. Com que sap que sóc el que més fum de tota la guarda... Després en Zarkozy ens ha dit que l’havia vista caure de la butxaca del hippy de les rastes, però que ell no l’havia volguda arreplegar per evitar fotos compromeses.\nEl policia va fer el primer somriure del dia. Un somriure massa perllongat per a una persona que vol inspirar por i respecte. Després va seguir:\n- Puta Obama... es fica molt amb mi però ell bé que fumava també, no fa gaire.\n- Idò jo no he fumat mai -repetí en Fry.\n- Calla! - cridà l’animal, pegant un cop de puny damunt la taula- T’he dit que tu parles quan jo et digui que pots parlar!\nEn Fry va pegar un bot de la cadira i va fer que sí amb la palmera de rastes, per tercera vegada. El sargent col•locà els morros en la posició original, emprenyat per no haver pogut reprimir la reproducció d’aquell somriure tan gran, i prosseguí amb el seu monòleg.\n- En condicions normals pensaria que ets un pobre freak amb baixa autoestima, el clàssic jackass que es capaç de beure’s el pixat del seu millor amic, just per convertir-se, durant uns segons, en el centre d’atenció del seu grup. No obstant, t’he de dir que m’has sorprès. No et veia amb el perfil per robar un automòbil ni per inventar-te totes aquestes històries.\n- Cagoncrostol, que putes diu? – se li escapà, fluixet, al mallorquí.\n- Ara haurem d’investigar si tens connexions amb grups d’extrema esquerra, amb els anarquistes, amb els comunistes, potser també amb algun grup islamista, que mai se sap... T’ho demanaria directament però sé que tanmateix ho negaràs. També haurem d’esperar a saber què li ha passat a la senyora Bergmann per poder jutjar el teu nivell de perillositat. Està clar que ha passat alguna cosa entre tu i ella. Depenent de com es resolgui el cas “Van Bergmann”, analitzarem si el que volies era matar el president, agredir-lo o donar-li la pau. La meva hipòtesi, mentrestant, serà molt més simple: tu el que volies era follar-te na Dianne.\nEl mallorquí va fer que no amb el cap, cansat de sentir bajanades, i també li varen caure dues rastes per davant.\n- No tens mal gust -seguí delirant el sergent- Té un bon culet aquesta nina... Però està massa bona, no trobes? Conec desgraciadets com tu i sé que teniu la creença que s’ha d’impressionar una dona per dur-la al llit. Vos han dit mil vegades que el millor és ser un mateix, però no ho enteneu! No! Vosaltres heu d’impressionar perquè penseu que no teniu valor com a persones humanes. I quina millor manera per impressionar una dona que acostar-se a l’home més poderós del món, no? Segur que pensaves que amb aquest acte heroic de donar la insignia de la pau a n’Obama ja estaries, a hores d’ara, barrinant amb la moreneta dins la seva caravana pintada a quadres. I, en canvi, mira’t aquí desgraciat, esperant presó com en Sideshow Bob. Tot per no saber ser tu mateix.\nEn Fry bufà. Començava a relacionar la conseqüència “el sergent no s’ha tret les ulleres en tot el dia”, amb la causa “va més fumat que en Bob Marley”. En canvi, encara no sabia qui putes era aquell “Sideshow Bob” que relacionaven amb ell.\nPassats quinze minuts, el detectiu Franzen aparagué per la porta amb uns documents. El sergent, tot en gros, duia una pregunta formulada i un sac d’estranys arguments.\n- No he pogut contactar amb el senyor Bergmann, però he trobat una coseta interessant -digué en Franzen entrant.\nEl sergent Rodriguez acostà l’espatlla a una de les orelles peludes del detectiu i els dos llegiren la fitxa d’una al•lota que de front pareixia skin i, en canvi, hippy, de perfil. Tenia els cabells tallats al zero i una rasta que naixia al clotell i moria més avall del que donava l’enquadrament de la foto. La fitxa deia així:\n- Data de naixement: 12 maig 1982\n- Lloc de naixement: Temecula (Ca)\n- Lloc de residència: Aviation Blvd., 34. Redondo Beach (Ca)\n- Antecedents penals:\n- Alteració de l’ordre públic i resistència a l’autoritat. Sea Island (Georgia). 2004.\n- Alteració de l’ordre públic. Destrucció de mobiliari urbà. San Francisco (Califòrnia). 2004.\n- Resistència a l’autoritat. Santa Mònica (Califòrnia). 2007\n- Agressió. Danys físics i morals. Víctima: Marc Sinclair. Los Angeles (Califòrnia). 2008\nEn Franzen es llevà les ulleres de mirar a prop per veure la cara de’n Fry mentre parlava amb ell.\n- Té un bon historial la teva amiga del bar. Saps on la podem trobar ara?\n- Potser encara la trobareu dins la caravana del seu amic. Varen aparcar al costat de la Volkswagen, allà al parc.\n- Nom del seu amic?\n- No me’n record. És un grasset amb una camiseta de Motorhead.\n- Hem de trobar na Kota i el senyor Bergmann- va dir el detectiu al sargent.\nEl sergent va dir “yes” i es tornà posar les ulleres de sol. El detectiu pegà un crit de “Philip!” i un policia va caure del cel.\n- Philip, per favor, acompanya el detingut a la cel•la i recorda-li els seus drets.\nEn Philip era jovenet. Uns vint anyets. Just abans d’entrar a l’acadèmia de policia, havia treballat un any com a caixer de supermercat i no aconseguia reprimir el tic de mirar als ulls i somriure cada vegada que es topava amb un desconegut. De bades li deia el seu sergent: “interpreta! actua! mentre duguis l’uniforme no vull veure aquesta cara de bona gent! Intenta separar el Philip “persona” del Philip “agent”.\n- Però com s’amaga una cara de bona gent? –pensava en Philip, enmanillant el detingut.\nEn Fry li va demanar per favor que no estrenyés massa les manilles, perquè li feia mal un canell, però en Philip volia arribar enfora com a policia local i cridà: “shut up!” i va estrènyer un poc més. Mentrestant començà a llegir els drets de l’arrestat: “Tens dret a guardar silenci, tot el que diguis podrà ser utilitzat...”\nEn Juníper l’escoltava atent. Volia saber si a la vida real deien el mateix que diuen a les pel•lícules. Se n’adonà que el policia es botava el tros de “Tens dret a un advocat. Si no en tens cap...” i només deia: “Et serà assignat un advocat d’ofici”.\nEs dirigien per un corredor cap a la cel•la i en Juníper ja s’imaginava el seu company de llitera: un home d’una quarantena d’anys, alcohòlic, amb marques juràssiques de grans a la cara, i quatre pels mal afaitats allà on toca anar la barba, malparlant sobre les injustícies que ha sofert des que la seva dona el va treure de casa. I tot per una beneitura sense importància. Quina? Confondre un biberó amb una botella de bourbon “Four Roses” .\nLa imaginació pel•liculera d’en Fry es va equivocar de company. La cel•la, això sí, estava imaginada a la perfecció, amb els barrerons negres redons i les dues lliteres dobles a cada costat, però a dins no hi havia aquell bala perduda de quaranta anys. A dins, hi havia na Dianne.\n- Oh, are you ok?- demanà ella botant de la llitera de dalt.\n- I’m alive – digué ell.\nL’al•lota, amb el bot, perdé el mocador vermell del cap, i abraçà el mallorquí amb tots els seus cabells arrissats. Dotze segons més tard seguien abraçats i el mallorquí es gratà el nas i demanà fluixet:\n- Tu saps qui és en “Sideshow Bob”?\nNa Dianne es va desferrar dos pams per ampliar la seva perspectiva. Va enquadrar el front embenat i les rastes amb forma de fasser d’en Fry, i els seus ulls se li obriren, empenyent les celles un centimetret cap a dalt. De sobte, es detonà una explosió dins els colzes d’aquella nina. Brollaren d’aquella articulació unes bones rialles: fresques, vigoroses, maravelloses, com les Fonts Ufanes. En Fry agafà na Dianne dels colzes i les rialles se li escaparen per la boca, dificultant la comprensió de les sil•labes que hi sortien barrejades. Tot i això, el mallorquí fou capaç de desxifrar la paraula “Simpsons”.\n- Hòstia clar: en “Sideshow Bob” és el “actor secundario Bob”!- pensà ell en veu alta.\nI els dos varen riure pels colzes fins que ella li va fer una carinyosa besada entre la boca i la galta.


Un model de circulació general( en anglès: general circulation model,GCM) és un model matemàtic de la circulació general de l’atmosfera planetària o de l’oceà basada en les Equacions de Navier–Stokes sobre una esfera rotativa en termestermodinàmics per diferent fonts d’energia (radiació, calor latent). Aquestes equacions són la base per a complexos programes d’ordinador que es fan servir per a la simulació de l’atmosfera o els oceams de la Terra. S’aplique enls models GCMs (AGCM i OGCM) en la predicció meteorològica i per les projeccions sobre el canvi climàtic. H i ha versions per a l’escal de dècades i de segles. Aquests models numèrics estan basats en la integració d’una gran varietat d’equacions de la dinàmica de fluids, la química i de vegades de la biologia.\nModels de clima a internet[modifica]\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Model_de_clima_global&oldid=17259028»


Més enllà dels energúmens de les xarxes, hi ha gent que ens mira i ens veu com som\nActualitzada 01/03/2017 a les 21:42\nLamentar-nos amargament del fet que el recent partit entre les seleccions de futbol d’Andorra i San Marino es convertís en la riota universal a les xarxes socials, via infantilització dels dos petits estats europeus, pot servir com a pal·liatiu per al nostre consum intern, però no canviarà ni una engruna la manera com ens veuen des d’amples capes socials d’arreu del món. Constatar que les xarxes socials són plenes d’energúmens, i que per això no cal fer-ne cas, pot insuflar una dosi d’autoestima en el nostre cor ferit, però no variarà gens la imatge d’insignificança que se’ns atribueix. I és que som petits, i els petits –ho aprenem a l’escola– no es poden sostreure de la mirada prepotent dels grandolassos, especialment d’aquells que veuen la palla a l’ull del veí sense reparar en la biga que obtura el seu. Aquí escauria recordar els versos que Hölderlin va dedicar als seus compatriotes alemanys, que fan així, en versió catalana de Carles Riba: “No us rigueu de l’infant / si encara el beneitó / sobre el cavall de fusta es creu el rei, / oh amics, / que nosaltres també som / pobres de fets i rics de pensaments.”\nPobra de fets i rica de pensaments ho és la humanitat sencera, ai las!, però, com diu George Orwell a La rebel·lió dels animals (excusi el lector, avui és dia de citacions), “tots som iguals, però n’hi ha uns que són més iguals que els altres”. I això val tant a escala local com a escala universal.\n“Pels fets els coneixereu”, diu l’evangeli (Mt 7,20) (tercera i última citació). I, efectivament, és pels fets que se’ns coneix (quan se’ns coneix). La comissió contra el racisme del Consell d’Europa ens acaba de recordar que, entre els pecats del passat que encara no hem rentat, hi ha el de l’obtusa negativa a la doble nacionalitat, que nega un dret per afavorir un privilegi. I en l’ínterim, Suïssa i Liechtenstein ens donen una lliçó de dignitat i d’independència preservant a casa seva la seguretat jurídica, mentre que nosaltres hem obert la porta sense rubor a inquisicions judicials poc fonamentades instades per la policia patriòtica espanyola. Tot això també compta per a la imatge exterior, més enllà del futbol, de les xarxes socials i dels energúmens que s’hi crien.


MERITXELL TEIXIDÓ I ARNAU MARTÍNEZ, CAMPIONS DE CATALUNYA INFANTIL – Federació Catalana de Tennis\nEl passat diumenge 23 de maig, el CE Sánchez Casal va acollir les finals del Campionat de Catalunya Infantil Trofeu Manuel Alonso. En el quadre femení, la victòria fou per la lleidatana i tercera cap de sèrie, Meritxell Teixidó. La tennista del RCTB1899, va superar en una dura la final a la principal favorita, la barcelonina Neus Torner, per 7/5 3/6 6/4. Per la seva banda, en el quadre masculí, la victòria fou per Arnau Martinez (RCTB1899), segon cap de sèrie, que en la final va superar al tercer favorit, el tennista del CT Barcino Valentín González-Galiño, per 6/3 5/7 6/1.\nTambé es varen celebrar les finals del quadre B del torneig, amb victòria per Martina Vázquez (RC Polo) sobre Carla Anton (Topten Tennis Club), per 6/3 6/4 en el quadre femení i per Victor Miquel (CT Els Gorchs) sobre Daniel Fraile (CN Lleida) per 6/1 6/4 en el quadre masculí.\nFinalment, en els quadres de dobles, victòria per Christopher Christophe/Álvaro Jimenez sobre José Ignacio Cuevas/Arnau Martínez per 6/1 6/4, de Mertixell Teixidó/Neus Torner i de Natalia Madrid/Lluis López sobre Arantxa Rodrigo/Arnau Martínez per 6/1 6/7(4) 10/5.


Jordi Navarro: Cal un gir social del procés sobiranista\nCal un gir social del procés sobiranista\nFa una setmana recomptàvem vots i tot el món ens mirava. L'alegria que recorria Catalunya encomanava a mig món i la democràcia va assolir una nova fita en aquest país petit del sud de la mediterrània, país tossudament alçat i encaparrat a conquerir la seva llibertat.\nPerò la ressaca va passar de pressa i en qüestió de 48 hores els partits polítics van ensenyar les seves urpes tàctiques. CDC i UDC maquinen per refredar l'onada sobiranista i guanyar temps per resituar-se, una típica maniobra de partit que a aquestes alçades de la pel·lícula ja s'intueix com acabarà. Les promeses de convocar eleccions per a complementar el procés participatiu se les ha endut el vent i els directors de màrqueting i comunicació de CiU tornen a la càrrega. S'han apuntat a la maniobra d'altres partits com ICV, PSC i PP. Les contradiccions d'uns, les ambicions electorals d'altres i la por dels de més enllà han tirat aigua al vi a la gran borratxera democràtica del 9-N.\nPerò personalment estic molt tranquil perquè no és la primera vegada que els partits fan trontollar el procés sobiranista i fer-lo descarrilar. I com sempre el poble els passarà pel damunt i tornarà a encarrilar l'onada, que cada cop és més potent. Estic convençut que no trigarem gaire a veure nous moviments i la data de les eleccions es farà pública. El procés continua viu i el moviment independentista pressionarà fort des de baix, com sempre.\nI en aquest temps mort imposat crec que és el moment per fer una reflexió sobre l'orientació del propi procés sobiranista. Fins ara ha primat el discurs econòmic, democràtic, econòmic i cultural i en certa manera el procés ha estat revestit d'una certa neutralitat ideològica que més d'un cop l'ha ancorat al centre i cap a postures molt tímides des d'una perspectiva social.\nI soc del parer que cal capgirar això perquè el país viu una vertadera situació d'emergència social que no es resol amb la clàssica reivindicació del dèficit fiscal. No vull ser injust i cal reconèixer que la campanya "Ara és l'hora" s'ha dotat de potents missatges socials que fan referència als problemes que viu ara mateix una bona part del país castigat per la crisi.\nPerò sóc del parer que anar més enllà i dotar el discurs ideològic del procés sobiranista de més contingut social. Només d'aquesta manera aconseguirem arribar a més sectors de la societat catalana. Sectors que han estat molt castigats per la crisi i es miren el propi procés des de la distància. Si enfortim les demandes de més justícia social serem més clars i deixarem clar que volem un país millor que el que tenim ara, un país on les elits i les desigualtats no formin part de la centralitat, un país disposat a combatre la pobresa infantil, els desnonaments, la pobresa energètica i la privatització de la sanitat i l'educació públiques.\nUn país exemplar en la lluita contra la corrupció i l'enriquiment d'unes minories antidemocràtiques. Un país en definitiva que no vol perdre la seva sobirania econòmica enfront d'uns mercats embogits i disposats a desposseir les classes populars de quelcom tant bàsic com és el pa, el treball i el sostre. Aquest país que jo somnio es diu Catalunya, Països Catalans, i vol llibertat, dignitat i justícia social!


La casa natal d'Israel va canviar de "Jerusalem" a "Territoris ocupats" amb el nou passaport del Regne Unit - EU Reporter\nEl Ministeri d'Afers Exteriors d'Israel investiga un informe segons el qual una dona israeliana va canviar el seu lloc de naixement de "Jerusalem" a "Territoris palestins ocupats" en renovar el passaport del Regne Unit. escriu Yossi Lempkowicz.\nAyelet Balaban, una ciutadana britànica i israeliana que ha mantingut el passaport britànic tota la vida, va dir que estava sorprès en rebre el nou document, segons el document d'Israel Kan.\nSegons Balaban, va enviar el seu antic passaport a Anglaterra fa aproximadament dues setmanes i el va rebre dilluns. En descobrir el canvi, Balaban va consultar amb el seu germà, que va renovar el passaport britànic fa dos anys i que encara enumerava "Jerusalem" com el seu lloc de naixement.\nEl seu germà, que treballa a Nefesh B'Nefesh, una organització que ajuda els jueus de països de parla anglesa a emigrar a Israel, va dir que és la primera vegada que l'organització troba el canvi, segons l'informe.\nBalaban va enviar una carta a l'ambaixador d'Israel al Regne Unit, Tzipi Hotovely, dimarts, però va dir que encara no ho ha sabut.\nTambé s'han enviat consultes a l'ambaixada britànica a Israel.


L'envestida de la policia viscuda des de dins - Empordà\nEl Col·legi Dalmau Carles de Girona va quedar sense portes, van segrestar les urnes i va haver de tancar com a punt de votació\nEl vídeo mostra la irrupció violenta de la policia rebentant la porta del Col·legi Dalmau Carles de Girona, on van segrestar les urnes i va quedar tancat abans de les 12 del migdia com a punt de votació del referèndum. És un dels quatre punts de votació que van quedar inutilitzats al matí a la ciutat de Girona.\nAmb la por posada al cos, els que estàvem a l'interior del col·legi vam viure diferents falses alarmes, fins que ja els teníem a sobre. I vam viure per uns minuts a l'infern. Una trentena de policies antiavalots, fortament armats, van colpejar sense miraments els ciutadans que protegien l'accés a la porta per la part exterior d'aquesta. Alguns van quedar contusionats de consideració.\nMentrestant, des de dins, vam amagar les urnes, cosa que resultaria finalment en va, i vam asseure agrupats a terra a la sala de votació, com donant-nos escalf els uns als altres, com un ramat condemnat a les portes del sacrifici. Vam començar a cantar "L'Estaca" i vam seguir amb consignes pacifistes com ara "Som gent de pau".\nLa contemplació de la porta esmicolant-se indefensa i l'entrada un rere l'altre d'una quinzena d'homes armats als qui no veies la cara, va deixar-nos completament desemparats i terroritzats. Sortosament a l'interior no van carregar, però vam haver de veure impotents com segrestaven les urnes carregades de paperetes que la gent d'un barri humil com Santa Eugènia havia dipositat, conjurant-se en la defensa del dret a la democràcia participativa.\nLa policia va marxar. La porta de l'escola va quedar destruïda. Havíem perdut les urnes plenes de vots. Ens vam dispersar per anar a donar suport a altres punts de votació. De sortida vam veure la frontissa del Güell ocupada de policies i furgonetes de policies. Estaven rebentant altres centres de votació. En aquells moments pensàvem que el referèndum no es podria dur a terme. No sabíem l'abast de la repressió. Va ser tota una sorpresa reconfortant escoltar al final de la jornada representants del Govern català anunciar que més de 2'2 milions de persones havien aconseguit votar. Semblava un miracle.


Posted on 14/09/2015 AuthormciLeave a comment\nDesprés de l’aturada estiuenca el certamen Català d’Asfalt tornava el 12 de setembre amb la disputa del Ral·li Open d’Avià, que enguany complia la desena edició. La prova va ser puntuable per la Copa de Catalunya de Ral·lis d’Asfalt, l’Open Catalunya i Trofeu Júnior de Ral·lisprints d’asfalt i la Copa de Catalunya de Regularitat Sport i Super Sport. Els Amics del Motor d’Avià, entitat organitzadora de la prova, van triar un recorregut amb set especials, amb dues passades pel Gall i Coforb i i tres per tram Cronometrat anomenat Cal Rosal.\nMiquel Marsol i Llorenç Martin, Equip del Moto Club Igualada, amb el seu Mitsubishi Lancer Evo IX van ser els vencedors absoluts d’aquesta proba després de que Albert Orriols i Manel Muñoz, amb un Porsche 911 GT3 Cup Rallye, van haver d’abandonar fruit d’una sortida de carretera a la segona passada per Coforb. Marsol, que a mes es va apuntar l’scratx a la sisena especial del dia només va haver d’administrar el marge sobre els seus perseguidors per finalment adjudicar-se la victòria. Jordi Costa, amb Renault 5 GT Turbo i Sergi Sauquet amb un Renault Clio 16v van completar el Podi amb la segona i tercera posició respectivament.\nL’Open Catalunya de ral·lisprints d’asfalt el van guanyar Aleix Vila i l’Igualadí Jaume Poch, amb un Peugeot 206. La parella es situaria líder després del tercer tram, que es va disputar sota una intensa pluja, i en que van aconseguir un marge de 18 segons sobre els seus perseguidors. Angel Bonavida i Anna Tallada, equip del Moto Club Igualada, van finalitzar en la meritòria 5ª posició scratx de l’Open, guanyadors del Open 1 i van ser segons del Trofeu Junior, tot plegat en la seva primera aparició en la Competició després de l’aparatós accident, sense conseqüències físiques, sofert al passat Ral.li Osona.\nEn la modalitat de Regularitat Súper Sport del MCI Joan Miquel Sanchez i Joan Font, amb el seu Volkswagen Golf GTI, van finalitzar en la 5ª posició de la General i van ser segons del Grup H1, conservant el lideratge al Campionat. Jaume Planell i Daniel Sagués, que van participar a Avià amb el seu Seat 124 van acabar 7ens del Grup H4 en la seva primera participació en aquesta cursa.\nLa propera prova prevista del Campionat de Catalunya de ral·lis d’asfalt és el Ral·li de Valls, que es disputarà el 10 d’octubre.\nFont i Fotografies, Canal FCA.\nMiki Marsol i Llorenç Martin.\nEl Peugeot 206 copilotat per l’Igualadí Jaume Poch.\nAngel Bonavida i Anna Tallada amb el renovat Citroën Saxo VTS\nJoan Miqeul Sanchez i Joan Font a la RSS\nL’equip del Moto Club Igualada format per Jaume Planell i Daniel Sagués.\n← Previous Previous post: Dani Vilà vencedor absolut de la “Bassella Race Verano” 2015


TAC12 TV - Goldar: 'Hem de deixar de jugar com a nens'\nGoldar: 'Hem de deixar de jugar com a nens'\nDijous, 07 Novembre 2019 08:32\nEl capità del Nàstic, David Goldar, demana a l'equip que demostri caràcter, aquest diumenge, i coincidint amb la visita al camp del Badalona. El futur de l'entrenador pot dependre, en gran mesura, del resultat que es produeixi contra el cuer de la Segona B.\nSerà el primer dels dos desplaçaments consecutius del Nàstic, en zona de de descens; el següent es produirà a Sabadell: sis punts en disputa en què Bartolo i la plantilla ha de completar un pas endavant per convèncer el Consell d'Administració que l'actual projecte és viable. I, després de l'empat a casa davant l'Espanyol B, Goldar exigeix maduresa al vestidor.\nMés en aquesta secció: « La Mitja Marató de Tarragona amplia els serveis als corredors Les obres del nou Centre Penitenciari Obert començaran abans d'acabar l'any »


Augmenta el nombre de crèdits per a la compra d'habitatges | Canal Reus TV\n14:10 - 6 març 2019\nAixí ho ha assegurat CaixaBank en constatar que han incrementat les seves operacions en un 17%, el que suposa més de 58 milions d'euros. Un augment en què els préstecs hipotecaris són els que més destaquen. I és que en els últims 3 anys, la venda d'habitatges ha augmentat prop d'un 30%.\nDurant el 2018, i només a la ciutat de Reus, les entitats financeres han augmentat el seu finançament a clients particulars. Concretament a CaixaBank, s'ha produït un increment del 17%, sent els préstecs hipotecaris els que més destaquen, amb un total de 36 milions d'euros concedits. De fet, durant els últims 3 anys, la venda d'habitatges a Reus ha augmentat un 30%.\nSegons el director d'Àgorax Immobiliària de Reus, Dídac Rodríguez, "malgrat que encara estem lluny del que es va arribar a vendre durant els anys 2005 i 2006, sí que és veritat que el nombre d'operacions ha augmentat".\nTot i que les hipoteques són les que s'emporten la major part d'aquest finançament a particulars, l'augment de la venda de vehicles també ha contribuït a aquest increment dels crèdits.\nUn increment del finançament que les entitats bancàries atribueixen a les bones dades d'ocupació dels últims mesos, així com a les millors condicions econòmiques dels seus clients.\nRecupera la secció d'economia sencera:\nCaixaBank entitats financeres habitatge


COSTUMARI DURBÀ: de maig 2011\nFont de Mora, go home!\nHaguera estat bé, però que molt bé, dedicar aquesta entrada especial número cent cinquanta a un prohom, a un d’aquells personatges que, per unes causes o per unes altres, són admirats pel secretari que gestiona aquest espai. Però no. No ha estat possible. Aquesta és, tot al contrari, una entrada que s’allunya de qualsevol propòsit relacionat amb els principis d’un costumari que, des de fa temps, té com a norma no valorar la incompetència i l’antivalencianisme com a forma de governar. Una entrada dedicada a un personatge nefast, profundament capbussat en deliris incomprensibles i molt, molt capaç de causar calfreds a qui es mira l’ensenyament públic com una realitat empírica i no com un circ. Encara ara em resulta difícil posar límit a la incontinència verbal que es mereix un home xicotet i cabudet, d’arrels cristianes però posseït per una estranya ira diabòlica que li ha fet, entre d’altres, pensar en xinés més que no pas en català, la llengua que parla i odia al mateix temps. Tot un portent. I per a més desgràcia, pèl-roig, com si també pretenguera retre homenatge al conegut refrany home roig i gos pelut, primer mort que conegut. La comunitat educativa sospira avui tot pensant en el pròxim conseller que arruïnarà els fonaments d’aquest país convertit en gatera i refugi de malfactors.\na 22:38:00 5 Comentaris Temes Antivalencians\nAra que s’acosta l’estiu i molts valencians es traslladen a les zones més fresques del territori, em ve de gust recomanar una petita franja litoral que té una curiosa i interessant història etimològica: Almardà, una partida del terme de Morvedre de la qual ja he parlat en algunes ocasions gràcies a les estampes pobletanes que encara conserva. El cas és que el topònim Almardà, segons les informacions que m’han facilitat algunes ments privilegiades que analitzen a fons l’origen de les paraules, pareix provenir d’un antropònim: Marrà, o més concretament de la variant occidental Mardà, un terme que significa mascle de l’ovella no castrat i que també, és pura hipotesi, podria fer al·lusió al cognom o al malnom del propietari d’aquelles terres: El Mardà. En aquest sentit, s’explica la forma actual, Almardà, bé perquè al terme se li ha aglutinat l’article aràbic “Al-“, tal com explica J. Coromines al seu grandiós Diccionari Etimològic; o bé perquè l’article “El” s’ha neutralitzat com passa en nombrosos noms valencians: ascola, ascala, astudi,... Una altra història seria aquella segons la qual la paraula Mardà en àrab significa malalts, cosa que explica que alguns experts hagen conclòs que Almardà, aquesta vegada sí amb l’article aràbic afegit, signifique els malalts o lloc de malalts, un espai apartat de la població en temps de la lepra o la pesta. En qualsevol cas però, tot hipòtesis filològiques, coses que avui m'han vingut al cap perquè algun bon amic m’ho ha preguntat encuriosit i algun altre m'ha facilitat tota aquesta informació que espere que us resulte profitosa. Almardà, la mar de Sagunt.\na 22:11:00 3 Comentaris Temes Llengua viva, Mediterrània, Sagunt


Sembla ser que després de tanta comèdia comença a canviar alguna cosa entre l’oposició de Cort. Aquest cap de setmana es finalitzava el culebrón de la moció de censura més anunciada i menys feta de la...\nLa moció de censura és el procediment pel qual el plenari pot exigir la responsabilitat política al poder executiu, per així, poder forçar la substitució, en aquest cas de la batlessa, Aina Calvo. La moció de censura sorgeix de...\nIlles Balears, Banda sonora del dia, Corrupció\nDiuen que el “bestseller” d’aquestes vacances serà el de Jaume Matas i els seus amics o el que és el mateix l’ auto del jutge Castro sobre l’ affaire Matas. Té 174 pàgines, però per als qui no...\nAquests dies estan succeint coses d'importància de cara a la situació institucional. Primer de tot, la exitosa manifestació d'ahir al Born , i segon, els suposats contactes de Nadal amb el PP que semblen no tenir gaire èxit. Aquests dies...


L’episodi de pluja general va deixar més de 100 mm a molts punts del país\nMapa de precipitacions acumulades a Catalunya pel pas de l'exhuracà Leslie\nEl front atlàntic que havia absorbit les restes de l’huracà Leslie es va reforçar en arribar a la Mediterrània, formant una nova depressió sobre Catalunya\nMapa de precipitacions acumulades a Catalunya pel pas de l’exhuracà Leslie | Servei Meteorològic de Catalunya\nL’episodi de pluja que va afectar Catalunya entre diumenge i dilluns va ser un dels més generals i abundants dels últims anys. La precipitació acumulada va superar els 50 mm a la majoria de comarques, amb un màxim de més de 200 mm a Viladrau (Osona) i més de 100 mm a bona part del prelitoral i en alguns sectors de la Catalunya Central i del Pirineu Oriental. El mapa mostra l’estimació de la precipitació acumulada entre el diumenge 14 i el dilluns 15 d’octubre fins a les 10 del matí i es va obtenir mitjançant la combinació del camp de precipitació vist per la Xarxa de Radars de Catalunya i els pluviòmetres de la Xarxa d’Estacions Meteorològiques Automàtiques. Les quantitats més escasses, inferiors als 20 mm, es va correspondre a punts del litoral Central i de la Costa Brava.\nLa pluja més extensa i en molts casos intensa i acompanyada de tempesta va arribar diumenge a primera hora de la tarda per les comarques de Ponent i de l’Ebre i al llarg de la tarda i vespre es va anar estenent per la majoria de comarques. De nit va ploure de manera general, però al llarg de la matinada la precipitació es va anar concentrant al nord-est del país i a mig matí havia deixat de ploure gairebé a tot arreu. Per tant, el gruix de l’episodi va durar poc més de 12 hores, però abans ja s’havien produït xàfecs més localitzats, tot i que puntualment intensos. Per exemple, dissabte a la tarda es van recollir 37,9 mm a Solsona i la nit de dissabte a diumenge es van acumular 63,3 mm a Fornells de la Selva (Gironès) o 50,8 mm a Cabrils (Maresme).\nLes primeres hores del cap de setmana va ser notícia l’aproximació a la península Ibèrica de l’huracà Leslie, que dissabte va tocar terra a Portugal ja en forma de tempesta post-tropical, amb fort vent, notable alteració marítima i precipitació localment intensa. L’exhuracà es va afeblir molt ràpidament en la seva trajectòria cap al nord de la Península, fins a quedar desdibuixat al mar Cantàbric, absorbit per la circulació general. El Leslie va quedar immers en un solc a nivells mitjans i alts, amb reflex en superfície en forma de front, que és el que posteriorment ens va afectar directament. Just en arribar a la Mediterrània, aquest solc es va convertir en una petita baixa gairebé sobre Catalunya, dibuixada també a nivells baixos, que va afavorir l’abundant precipitació. El mar encara càlid va facilitar la formació de tempestes, que la circulació de sud i sud-est enviava directament sobre el Principat.\nGairebé una cinquena part de les estacions de la XEMA (36 de 183 estacions) van mesurar més de 20mm en 30 minuts, superant així el llindar de Situació Meteorològica de Perill per intensitat de pluja. També en 30 minuts destaquen molt especialment els 41,3mm mesurats al Montmell (Baix Penedès) i els 40,0mm a Tarragona – Complex Educatiu (Tarragonès), que són registres torrencials. La precipitació va arribar a ser intensa a gran part del país. Ara bé, el desplaçament relativament ràpid dels nuclis més actius de pluja, primer de sud a nord i després de sud-est a nord-oest, va evitar un major nombre de grans acumulacions de pluja en pocs minuts. Els 209,3mm mesurats entre diumenge i dilluns al matí a Viladrau són una quantitat excepcional, però amb diversos precedents en episodis relativament recents en aquesta mateixa ubicació a 953m d’altitud, que recull molta aigua en aquesta mena de situacions.\nMalgrat no rebre les quantitats més elevades del país, l’episodi de pluja va ser excepcional a les comarques de ponent, sobretot a la seva meitat nord. En poc més de 8 hores, entre diumenge a la tarda i la nit, l’estació de Tarragona – Complex Educatiu va mesurar més de 100mm, incloent-hi una de les tempestes més intenses del país de les últimes hores, que va deixar l’esmentat màxim de 40,0mm en 30 minuts, amb un màxim de 2,9mm en 1 minut.\nFins diumenge al vespre, la cota de neu era molt alta a tot el Pirineu, entre 2.800 i 3.000 m. De totes maneres, al llarg del vespre i la nit la temperatura va baixar ràpidament al sector occidental de la serralada, situant la cota de neu entre els 2.000 i els 2.200 de matinada, lleugerament inferior a la Val d’Aran i més alta a sectors del vessant sud. Les estacions automàtiques d’alta muntanya, situades a altituds entre els 2.000 i els 2.500 m, van mesurar 16 cm de neu nova a Bonaigua (2.266 m, Pallars Sobirà), 8 cm a Certascan (2.400 m, Pallars Sobirà) o 5 cm a Boí (2.535 m, Alta Ribagorça). En canvi, al Pirineu més oriental tota la precipitació es va mantenir en forma líquida fins a cotes molt altes (2.600 – 2.800 m), de manera que només va nevar als cims culminants de la Cerdanya i del Ripollès. Així, els més de 150 mm recollits a la capçalera del Ter van anar ràpidament a alimentar el cabal del riu, provocant la important crescuda al curs alt i mitjà.\nTota la informació del temps, al portal de la Méteo de Catalunya.\nCatalunya pluja temporal


Josep Coll: "Palamós s'ha estancat al 2015" • Ràdio Capital de l'Empordà\nEl PSC ha escollit Josep Coll com a candidat a l’alcaldia de Palamós, amb l’objectiu de recuperar la ciutat després d’una legislatura de govern republicà i convergent. Coll ha passat pel Supermatí de Ràdio Capital i ha apostat per recuperar “una gestió de mires més altes”, perquè considera que en aquests quatre anys s’ha perdut “una mica de volada del que era Palamós”.\nConsidera que ERC no ha tingut un projecte més enllà del que ja van realitzar els governs socialistes de Teresa Ferrés.\nEl candidat socialista espera que a la legislatura vinent es pugui concretar una solució per l’ampliació de l’hospital de Palamós, però no ho veu gaire probable.\nColl manté l’opinió negativa que el seu grup municipal ha expressat durant tota la legislatura cap al projecte de restauració ambiental que l’executiu republicà ha realitzat a la platja de Castell.\nI també reclama a l’Ajuntament “valentia” per aturar el sòl industrial a la Pietat, perquè assegura que ja no hi ha prou necessitat empresarial.\nArticle anteriorS’obre la convocatòria de la V edició del Premi Josep Pallach\nArticle següentEl buidatge de l’abocador de Vacamorta podria superar el cost de 100 milions d’euros


Plataforma per la dignitat del tupper: Una nova "espècie"\nUna nova "espècie"\nAra que ha arribat la primavera, a més a més de tenir la sang alterada, el bon temps ens ha permès constatar un nou cas d'estudi: els TUPPER-EXECUTIUS!\nEntre les 14h i les 15h els jardins interns de l'Illa Diagonal es poblen d'aquesta nova espècie: ramats de nois encorbatats i noies "trajades", que seuen com bonament poden a les voreres del parc (no sabem si sota el cul hi posen un tovallonet o no!) i mengen els seus tuppers! Si senyor!\nNo sabem si el bon temps els convida a deixar enrere el menú per fer un picnic, o si el dia que els vam veure en realitat feien un experiment sociològic a veure com era el dia a dia de la classe mileurista-tupperista... però des d'aquí els volem donar la BENVINGUDA al món dels tupperistes, i els animem a compartir les seves experiències amb nosaltres!\nPublicat per Tupperistes a 13:12\nEtiquetes de comentaris: CASOS D'ESTUDI\nJo que treballo a prop del Turó Park passa el mateix, els bancs, els racons, començen a ser plens de gent amb el tupper... Jo, un dia a la setmana, també.\n16 d’abril de 2008 a les 13:47\nNosaltres també començarem a fer el mateix quan la caloreta sigui una mica més forta! La veritat és que canvia molt menjar en un office tancat ( Recordem: http://tupperistes.blogspot.com/2008/02/el-nostre-pa-de-cada-dia.html )que a l'aire lliure!!\nAixó em recorda a les fuetades que feiem... amb concurs de gazpacho i formatges. Ummm\n18 d’abril de 2008 a les 0:27\nÉs ben cert que cada cop som més "tupperistes" o carmayoles com li dic jo. Com a mostra la meva empresa, vaig començar jo amb el tupper i ja som 5 que dinem cada dia allà. I amb aquesta crisi, cada cop serem més...\n5 de maig de 2008 a les 23:17


voluntariat estudiants recerca Badalona lloguer cursos habitatge emprenedoria estiu universitat mobilitat europea Treballar a l'estranger formació Voluntariat a l'estranger L'Hospitalet de Llobregat cultura Idiomes europa art treball cooperació ocupació casal concurs tallers pràctiques participar estranger Estudiar a l'estranger Santa Coloma de Gramenet formació ocupacional premis ofertes de treball a l'estranger solidaritat educació pràctiques a l'estranger beques ajuts feina ofertes de treball\nTorna Time to Move, activitats sobre mobilitat europea!\nPer tercer any consecutiu, arrenca a Europa la campanya "Time to move", organitzada pels experts en informació juvenil especialitzats en mobilitat internacional de la xarxa Eurodesk. Un ampli nombre d'esdeveniments, que van des...\nJornades, mobilitat europea\nEl principal objectiu de l'Esdeveniment és que els voluntaris tinguin l'ocasió, una vegada finalitzat el seu projecte, d'avaluar i debatre les seves experiències junt amb altres persones en la seva mateixa situaci...\nestranger, europa, Jornades, voluntariat\nAquest any se celebren els XXXIV Trobades Internacionals de Joventut de Cabueñes 2016 sota el lema: Joves en moviment: espais físics i espais virtuals. 2016 és l'any europeu de l'esport a Gijón i tota la ciutat s...\nLa Xarxa Joves i Inclusió Social celebrarà els dies 8 i 9 de setembre a Santiago de Compostel·la la seva primera Trobada Internacional, que porta per títol "Joventut en risc, un risc per Europa". L'...\nTrobada: Situació política i moviments socials a Amèrica Llatina.\nQueda poc perquè comencin els 21 Camps de Solidaritat SETEM d’aquest estiu, dotze dels quals són a l’Amèrica Llatina. Per aquest motiu SETEM ha volgut organitzar una trobada informativa i d’intercanvi d’...\nXX Jornada de Mediació. Migracions i Mediacions\nLa XX Jornada de Mediació: Migracions i Mediacions està dirigida pel Dr. Carlos Villagrasa i organitzada per la Fundacó Internacional Olof Palme. Enguany la jornada tractarà el tema de les migracions des de la perspectiva...\ncooperació, cursos, estranger, Jornades, solidaritat\nFòrums juvenils a Rússia\nRússia acull dos importants fòrums on la joventut serà protagonista aquest estiu.\nSota el lema Refugiades, migrants, exiliades o desplaçades, VIDES I PERSONES aquesta setmana se celebren les XIX Jornades Solidàries a Sant Adrià. El dissabte durant tot el dia a la plaça de la Vila podràs assistir...


1883. ARRIBADA DE L'AIGUA POTABLE A MUTXAMEL\nBassil carrer la Mar. Anys 50\nL'arribada de l'aigua potable a Mutxamel l'any 1883 va suposar tot un esdeveniment. Una terra tan seca com la nostra i la dedicació a l'agricultura, que aquí es donava, havia propiciat des de temps antics que els veïns utilitzaren tots els recursos possibles per arreplegar, conservar i distribuir de manera racional el valuós líquid.\nTenim notícies que el poble de Mutxamel als segles anteriors utilitzava l'aigua que passava per la sèquia Major com a potable; en temps de calor o de sequera, aquesta no era abundant, no corria i es corrompia, i provocava nombroses malalties intestinals, tifus, tercianes, etc. Era normal, també, que es construïren aljubs, que s'omplien de l'aigua de la pluja; solien estar dins de la casa, o bé si es vivia en el camp, a prop del camí i proveït d'un safareig.\nAl vontant de la font d'aigua potable de la Plaça Nova\nTot aquest món, on no hem d'oblidar que s'anava a la sèquia Major a llavar la roba, es va veure modificat per l'arribada de l'aigua potable i de la construcció de fonts públiques. Aquesta iniciativa va ser possible gràcies als esforços dels veïns, representats per l'alcalde Felipe Antón i la Societat d'Aigües anomenada “La Inspiración”.\nContrate signat l'any 1882 entre la "La Inspiración" i l'Ajuntament de Mutxamel\nL'any 1882, aquesta entitat va comprar una parcel·la de quatre mil huit-cents metres quadrats aproximadament a la partida del Collao, ja que volia construir una bassa i una sèquia per a traure aigua de la mina del Juncaret. El líquid arribaria al poble a través d'una canonada de ferro, a més, “La Inspiración” va concedir a perpetuïtat a la vila de Mutxamel un litre d'aigua per segon gratuïtament.\nEs van ubicar els primers recipients per a distribuir l'aigua. Hem de pensar que, a finals del segle passat, les necessitats dels veïns eren diferents a les actuals. En totes les cases hi havia animals domèstics; els pastors eixien de bon matí amb els ramats de cabres i ovelles; els llauradors anaven cap a la faena amb els carros tirats per bestiar. Per a ús dels animals s'utilitzaven uns abeuradors de pedra rectangulars anomenats popularment “Bassils”.\nEs van col·locar alguns bevedors grans, un a la plaça Nova (més tard es traslladaria al carrer la Mar),i un altre al final del Passeo, perquè per aquests llocs passava gran quantitat d'animals. Un altre més xicotet es trobava a l'entrada del Ravalet. Les primeres fonts de ferro i amb dos brolls es van instal·lar al Poble Nou, al Ravalet i a la plaça Nova.\nPrimer dipòsit aigües potables al camí dels Plans\nEl poble va anar creixent i les instal·lacions es van quedar curtes. L'any 1925 la situació havia arribat a ser molt dolenta, ja que l'estat del material que conduïa l'aigua era ruïnós i la distància a recórrer de sis quilòmetres feia que es perdera molt de líquid.\nLa corporació municipal, presidida per José Antón, davant de l'estat d'urgència que suposava que el poble arribara a estar quatre o cinc dies sense aigua, pren l'acord de canviar totes les instal·lacions. Se suposava que un litre per segon devia ser quantitat més que suficient per al veïnat, si l'estat de les canonades estiguera en bones condicions. Es van fer peticions als organismes oficials, es van demanar ajudes, i al final es va haver de recórrer a un préstec amb el Banc de Crèdit Local d'Espanya de cinquanta mil pessetes en 1927.\nEl mes de març d'aquest any, quan ja pràcticament l’obra estava acabada, va dimitir José Antón i el va succeir en el càrrec Carlos Soler. Al programa de les festes de setembre d'eixe any podem llegir: “El dia nueve, de once a doce, bendición e inauguración de las fuentes públicas y de las nuevamente construidas en la calle de San Antonio y Plaza de Alfonso XII, para el consumo y servicio de la población”. Al carrer Sant Isidre, es va instal·lar un nou bassil ja que era camí de pas per a ramats i carros. En agraïment el veïnat del Cadavall li va dedicar a Carlos Soler una cançó.\nDibuix de les fonts i bassils, a Mutxamel. Autor: Rafael Sala i Pastor\nSi observem la distribució de les noves fonts, trobarem que coincidien amb el que va ser l'estructura del poble fins als anys trenta. Estaven ubicades als llocs estratègics o de nova construcció. Les noves sols tenien una aixeta, ja no eren de ferro sinó de ciment i eren anomenades fontetes de piló. Se'n van col·locar al carrer Sant Vicent, al carrer Sol (enfront del Convent), a la placeta de la Soledat, al final del Passeo, a la placeta de Sant Roc, i l'any trenta-cinc es va canviar el bassil de la plaça Nova i es va instal·lar al carrer la Mar al costat d'una fonteta de piló. Les últimes fonts construïdes van ser les del Grup Escolar El Salvador, una dins i l'altra fora del recinte.\nFont instal·lada davant l'ajuntament, any 1946.\n"La Magenta" davant l'ajuntament, any 1946\nAl vespre era tot un espectacle d'olors i de sorolls veure als voltants dels bassils els animals abrasits que tornaven dels camps, cara al recipient per poder refrescar-se i beure, cavalls, cabres, ovelles, gossos, etc. Com a anècdota festiva comentarem la utilitat refrescant que adquirien aquests abeuradors d'animals per a les persones. Els xiquets, els mesos de calor era normal que anaren allí a jugar a esguitar-se amb l'aigua; els dies de les festes de Moros i Cristians adquirien tota una altra dimensió. Després d'alguna copeta de més, algun fester que altre acabava dins del bassil, era el cas d'un personatge ja desaparegut dels nostres carrers, Pepe Tona, a qui vestien de Moro traïdor, el posaven damunt d'una escala i acabava dins del bassil del camí del Valencià.\nBassa del Collao\nPodem afirmar que la primera aigua potable que va arribar canalitzada al municipi va ser la provinent de la mina del Collao. Segons les referencies dels veïns més majors, estes aigües tenien un alt component de calç i eren demandades per persones d’altres localitats que tenien problemes estomacals. L’elevada composició calcària, produïa un efecte sorprenent i especial sobre les pedres que es trobaven submergides al fons de la bassa que recollia l’aigua. Estes adquirien formes capritxoses i eren molt buscades pel veïnat per utilitzar-les com a coves per a muntar els betlems.\nCronista Oficial de la Vila de Mutxamel\nMutxamel, juny de 1998\n(Llibre de festes de Moros i Cristians, 1998)


El Supremo ratifica que el manifest de la UPF contra la sentència del procés va "vulnerar la neutralitat política" La República\nEl Supremo ratifica que el manifest de la UPF contra la sentència del procés va “vulnerar la neutralitat política”\nDóna la raó a la JEC, que va dictar que una universitat pública no té llibertat ideològica\nTres noies amb estelades penjades al coll amb el rectorat de la UPF al darrere, el 17 d'octubre de 2019.\nEl Tribunal Suprem ha confirmat l’acord de la Junta Electoral Central (JEC) que va establir que el manifest del claustre de la Universitat Pompeu Fabra (UPF) contra la sentència del ‘procés’ va vulnerar la neutralitat política. El claustre de la UPF el va aprovar el 24 d’octubre de 2019 i expressava “rebuig de les condemnes dels presos polítics catalans i de la judicialització de la política”. La JEC va determinar en un acord del 20 de novembre que la iniciativa va vulnerar la neutralitat política. El Suprem ha rebutjat el recurs de la UPF contra la decisió de l’àrbitre electoral perquè considera que el claustre va utilitzar “expressions coincidents amb les utilitzades per alguna de les entitats polítiques concurrents a les eleccions”.\nA més, el Suprem conclou que “es va apartar de l’objectivitat que ha de presidir la seva actuació”. Per tant, l’alt tribunal afirma que la UPF va vulnerar l’article 50.2 de la llei electoral i l’article 103.1 de la Constitució. El Suprem cita doctrina del Tribunal Constitucional per determinar que una administració pública com la UPF no té llibertat ideològica, “ja que ha de servir amb objectivitat els interessos generals sense entrar en el joc partidista”.\nD’aquesta manera, el Suprem dona la raó a la JEC i rebutja els arguments de la universitat, ja que rebutja que el manifest es pugui emmarcar en l’autonomia universitària o la llibertat ideològica i d’expressió. Així ho afirma la sala contenciosa-administrativa del Suprem en una sentència feta pública aquest dijous.


Aïllar casa, pis i habitatge - Material d'aïllant tèrmic - Informació Legal\nEn compliment de la Llei 34/2002, de 11 de juliol, de Serveis de la Societat de la Informació i de Comerç electrònic, s'informa a l'Usuari que el titular de la pàgina web www.aislaecotres.es és de ROSTRE MÉNDEZ, OSCAR ( des d'ara i representació de, AISLAECOTRES), i les seves dades d'identificació són les següents:\nDomicili social: Av. Madrid, 101\nCP: 08227 Població: Terrassa Província: Barcelona\nDades del registre: la societat està inscrita al Registre Mercantil de [... ...] en el Tom [...], foli [...] i full número [...].\nL'usuari ha de llegir atentament l'Avís Legal i les polítiques de privacitat i de Cookies quan es proposi utilitzar la pàgina web, ja que AISLAECOTRES es reserva la facultat de realitzar, en qualsevol moment i sense necessitat de cap preavís, qualsevol modificació o actualització de els continguts i serveis, de les presents disposicions d'accés i ús i, en general, de quants elements integrin el disseny i configuració de la seva web. Si no accepta les condicions d'accés i ús, li preguem s'abstingui d'utilitzar el Web i el seu contingut.\nL'Usuari es compromet a fer un ús diligent de la pàgina web, així com de la informació relativa als seus productes, amb total subjecció tant a la normativa aplicable, així com amb la moral i els bons costums generalment acceptats i l'ordre públic, les condicions d'accés i ús i qualssevol altres condicions establertes a la pàgina web.\n3. Funcionalment de la pàgina web\nEn cas d'incompliment de les condicions de l'Avís Legal, o les polítiques de privacitat i galetes, AISLAECOTRES es reserva el dret a limitar, suspendre i / o excloure l'accés a la seva pàgina web, adoptant qualsevol mesura tècnica necessària al seu respecte. AISLAECOTRES farà el possible per mantenir la pàgina web en bon funcionament, evitant errors, o bé reparant-los i mantenint els continguts actualitzats Ara bé, AISLAECOTRES no garanteix la disponibilitat i continuïtat en l'accés a la pàgina web ni la inexistència d'errors en el contingut.\nAISLAECOTRES no es farà responsable de cap dany en el maquinari i / o programari de l'Usuari que es derivi de l'accés i ús de la pàgina web. Així mateix, tampoc es responsabilitzarà d'aquests danys i / o perjudicis que es puguin ocasionar per l'accés i / o ús de la informació de la pàgina web, i en concret dels que es puguin produir en sistemes informàtics o els provocats per virus / o atacs informàtics, caigudes, interrupcions absència o defecte en les comunicacions i / o Internet.\nL'Usuari serà responsable dels danys i / o perjudicis que AISLAECOTRES pugui patir com a conseqüència de l'incompliment de qualsevol dels obligacions a què queda sotmès a través del present Avís Legal, la normativa aplicable i Política de Privadesa i de Galetes.\nEls tercers que tinguin la intenció d'incloure en una pàgina web un enllaç d'aquesta pàgina web hauran de complir amb la legislació vigent i no podran allotjar continguts que siguin inapropiats, il·lícits, pornogràfics, violents, etc.\nEn cap cas AISLAECOTRES es fa responsable del contingut de la pàgina web, ni promou, garanteix, supervisa ni recomana els continguts d'aquesta.\nEn aquesta pàgina web es poden incloure enllaços de pàgines web de tercers que permetin a l'Usuari accedir. No obstant això, AISLAECOTRES no es fa responsable del contingut d'aquestes pàgines web enllaçades, sinó que serà l'Usuari l'encarregat d'acceptar i comprovar els accessos cada vegada que accedeixi.\nAISLAECOTRES o els seus llicenciants, són titulars de tots els drets de propietat intel·lectual sobre els continguts de la pàgina web, entenent com a tal tots els dissenys, bases de dades, programes d'ordinadors subjacents (codi font, inclòs), així com els diferents elements que integren la pàgina web (textos, gràfics, fotografies, vídeos, colors, etc.), estructura, ordre, etc. En relació a les marques i noms comercials ( "signes distintius") són titularitat de AISLAECOTRES o els llicenciants.\nL'ús de la pàgina web per part de l'Usuari no suposa la cessió de cap dret de propietat intel·lectual ni industrial. L'Usuari té totalment prohibit reproduir, copiar, distribuir, posar a disposició o de qualsevol altra forma de comunicar públicament, transformar o modificar els Continguts o els Signes distintius, llevat que es compti amb l'autorització del titular dels corresponents drets o això resulti legalment permès.\nAISLAECOTRES no serà responsable de cap error, inexactitud o irregularitat que puguin contenir els continguts publicitaris o dels patrocinadors.\nPer a la resolució de qualsevol conflicte que pogués derivar de l'accés al lloc web, se sotmetran als jutjats o tribunals pertinents de conformitat amb la normativa de consumidors i usuaris.


Okupat edifici x 5 families: Acció Oficina Habitatge de Badalona – Associació 500×20\nOkupat edifici x 5 families: Acció Oficina Habitatge de Badalona\n21 juny, 2013 19 juny, 2013 per 500x20\nAquest dijous 500×20 fem una acció juntament amb la PAH de Badalona y Agora BDN que requereix el máxim de gent possible per fer una “performance activa”\nAquest mati activistes de 500×20, Pah i Agora de Badalona han ocupat un edifici del BBVA que estava buit des de feia 4 anys i han allotjat a 5 famílies demostrant que si es pot llu.itar contra la Banca.\nAquest edifici acull aquestes 5 famílies de Badalona pendents de desnonament i a les que l’administració local del PP no dona cap sortida. Demanen suport sobretot pels primers díes.\nL’adreça es Isaac Peral, 21. metro Gorg. Un cop més: SÍ SE PUEDE.\nCategories Asamblea 500x20, Badalona, desahucio, desnonament Navegació per les entrades\nTrias posa només 19 pisos per a 3000 famílies en risc d’exclusió social.\nAcciona’t: dijous 27 accions contra els desnonaments