Capítol 1: Quan menys t'ho esperes\n-És vostè el pare de la Laia Cotes?\n-Sí, digui’m. –Va dir ell amb un fil de veu al qual es podia començar a notar certa preocupació i nerviosisme.\n-Truquem des de l’Hospital Mèdic de Barcelona, us volem informar de que la vostra filla acaba de tenir un accident amb moto i està en un estat molt crític. Us agrairíem que vinguéssiu el màxim de ràpid possible.\nEl telèfon li va caure de les mans i un calfred li va recórrer tot el cos. Mirà la seva dona, va ser una mirada freda, plena de pànic i les llàgrimes començaven a abundar en els seus ulls, no varen fer falta les paraules, només amb aquella mirada ja en va tenir prou per entendre el que havia succeït. El silenci ocupava tots i cadascun dels racons de l’habitació, era un silenci que parlava per si sol, semblava com si el temps s’hagués aturat per un moment i res més existís en aquest món.\nEs vestiren ràpidament, agafaren les claus i anaren cap al seu cotxe, el qual estava aparcat davant la porta. Per sort, aquella nit no era molt transitada però de totes maneres el trajecte els va semblar etern. No van pronunciar ni una paraula, l’únic que es sentia era el soroll del motor i les llàgrimes no paraven de regalimar galtes avall. Mestres ell conduïa ella només desitjava que tot fos un simple somni i res estigues passant de veritat.\n7 hores 24 minuts\nEstaven a la sala d’espera, al fons, assentats en unes cadires de fusta no massa còmodes. Ell no parava de donar cops al terra amb els peus, cosa que indicava que estava completament envaït pels nervis i constantment estava mirant el rellotge però no sé si realment arribava a veure l’hora. Ella, a la cadira del costat, tenia la mirada perduda, no li quedaven llàgrimes per plorar i aferrava amb força la mà del seu marit.\nUn munt de portes obrint-se i tancant-se, lliteres passant a tota pressa pels passadissos i els ascensors anaven carregant i deixant gent, murmuris entre metges i el so del telèfon d’emergències, però d’entre tot aquest enrenou ells nomes esperaven una resposta que semblava que encara no arribava i que no arribaria mai.\n7 hores 35 minuts\nEls minuts passaven i allí continuava la parella, cada cop més preocupats i amb molta incertesa, els nervis els havien envaït completament i ja no soportaven més aquella silenciosa i interminable espera. Ell es va aixecar de la cadira, cansat de no obtenir cap tipus d’informació sobre l’estat de la seva filla i anava decidit cap a una de les infermeres que estava dreta al costat d’una màquina de cafès, quan de sobte va notar que una mà l’estirava pel braç en direcció contrària, es va girar i va veure la seva dona, paralitzada, estrenyent-li el braç amb força i amb la mirada fixa a una de les portes que s’obria i de la qual en sortia un metge. Aquest metge es dirigia directament cap a ells, amb una mirada seria però en la qual es podia percebre cert grau de preocupació. Finalment es va aturar davant d’ells, es va presentar amb el nom de Jordi Serra i es disposava a començar una llarga i difícil conversa amb els familiars.\n- M’han informat de que vostès són els pares de la Laia Cotes, estic aquí per explicar-vos que ha succeït però per desgràcia les notícies no són massa bones...\nCapítol 2: Espera sense fi\nLa seva filla ha tingut un accident de moto, li ha provocat ferides bastant greus i ara està en un estat molt crític. Un conductor que passava pel costat ha baixat en veure-la i ha trucat al telèfon d’emergències, nosaltres hi ham arribat el més aviat possible i li hem fet les operacions més urgents. De moment no podem fer gran cosa més que esperar.\nAltre cop els dos varen començar a plorar desconsoladament, van estar abraçats, una abraçada que tots dos necessitaven per demostrar-se l’un a l’altre que no passarien sols per aquell infern. Tot seguit l’home, dirigint-se al metge preguntà entre plor i plor:\n- Podríem veure-la?\n- Em sap greu, en aquest precís instant resulta impossible. En pic puguin us vindrem a avisar.\nNo va haver-hi resposta, només es miraren mútuament i es dirigien altre cop cap a les cadires del fons de la sala quan de sobte senten una veu que els hi diu:\n- Farem tot el que estigui a les nostres mans, això ni ho dubtin.\nLa dona es girà, mirà al doctor i li va fer un petit i tímid somriure d’agraïment.\n9 hores i 12 minuts\nLa parella no s’havia mogut d’allà, esperaven ansiosos alguna que altra notícia, que algú tornés a informar-los de l’estat de la Laia i de si ja podien veure-la. Just en aquell instant va tornar a aparèixer en Jordi, el mateix doctor amb el qual havien estat parlant unes hores abans. Semblava que el cor els hi anés a sortit per la boca, com aquell que diu quasi es van oblidar de respirar esperant només que aquest cop les notícies fossin una mica millors. Ell arribà fins on estaven assentats, els va saludar, amb el seu típic somriure tranquilitzador i digué:\n- La seva filla està lluitant molt per a sobreviure, nosaltres estem fent tot el possible i de moment va donant resultat. Per desgràcia ella segueix en vida però sembla que ha entrat en un estat de coma. No sabem quan en despertarà ni quines repercucions pot arribar a tenir. Tot i així no perdin l’esperança, estic segur que amb lo forta que es la vostra filla seguirà endavant.\nEl cor se’ls aturà per un segon, van trigar uns instants en entendre el que els hi acabaven de dir i quan ho van digerir, l’angoixa els hi va recórrer cada mil·límetre del seu cos. L’únic que volien en aquell moment era veure a la seva filla, la qual no sabien quan podrien tornar a parlar o a riure junts, i en els pitjors els casos, potser no ho podrien tornar a fer mai.\nFinalment va ser ella qui s’aclarí la gola i preguntà amb un quasi inapreciable fil de veu:\n- La podem veure?\n- Normalment encara no deixem fer visites però crec que puc fer una exepció. - Respongué el doctor. - Està a l’habitació 111, si voleu acabo us assumptes i en cinc minuts us hi puc acompanyar.\n- De veritat que ens faria un gran favor.... Moltes gràcies. - Aquest cop va ser ell qui amb gran esforç agafà la paraula.\n9 hores i 37 minuts\nFeia una estona que havien arribat a l’habitació. El pare estava a la butaca, agafant amb força la mà de la Laia i culpant-se a ell mateix de l’accident, sempre havia dit que les motos eren molt perilloses i no entenia perquè li havia hagut de deixar treure’s el carnet, si li hagués prohibit res d’això hagués succeït, la seva filla no estaria en un coma que ningú sap quan en despertarà i estarien tots tres a casa, feliços i somrient com acostumava a ser. Ella en canvi estava assentada al llit al costat de la noia, plorant com si no hi hagués demà, la situació la superava, no sabia per on començar a afrontar-la.\n-Desperta, siusplau, no puc imaginar-me una vida sense tu, no ens facis això, de veritat… -Va dir-li a cau d’orella amb una veu molt dolça i desesperada entre plor i plor mentre li apartava el suau cabell de la front i li acariciava el rostre amb molta tendresa.\nEra la persona que més estimaven en aquell món i cap dels dos seria capaç de seguir endavant sense ella, una nena que feia 17 anys enrere els havia fet les persones més felices del món, es negaven a que tots els moments viscuts acabessin així i es convertís tot en un record impossible d’oblidar.\n10 hores i 3 minuts\nA l’habitació 111 regnava el silenci, l’angoixa i les llàgrimes no desapareixien. Semblava que el temps s’hagués aturat des de feia estona i res més en aquell cruel món existia per ells.\nTruquen a la porta, no esperaven visita però tot i així demanen que passin. Quina gran sorpresa, van entrar la Jana i l’Albert, els millors amics de la Laia com aquell que diu des de que tenen memòria i sempre s’han fet costat en tot moment.\n-Com està? - Preguntà la Jana després d’haver fet una forta abraçada a la seva amiga.\nEntre els pares els hi van explicar l’estat en el qual es trobava i que no tenien altre remei que esperar. La Jana no suportava veure a la seva amiga així, incapaç de moure’s, de parlar, de riure com sempre feien plegades i només desitjava poder tornar a gaudir amb ella com tants moments havien fet.\nA l’Albert li passava més o menys el mateix, tenia la mirava clavada en aquella noia de cabell castanys i ulls verds, tot i que els ulls els tenia tancats ell els recordava a la perfecció. Tenia por, por de perdre-la, de que no tornés a despertar i que no pogués continuar vivint el seu dia dia al seu costat.\nCapítol 3: Simplement gràcies\n31 hores i 48 minuts\nLes hores havien anat passat, els metges havien anat entrant i sortint de l’habitació, visites a totes hores i l’habitació era plena de flors i regals... però res, ella seguia allà, al llit sense fer cap tipus de moviment, tan sols se la veia respirar amb l’ajuda de totes aquelles màquines. Tant els pares com els amics no s’havien mogut del seu costat, volien passar tot el temps que poguessin amb ella fins que despertés. La situació començava a superar a alguns, aquells silencis, les mirades perdudes, les eternes esperes i els dubtes sense resoldre. Tots tenien algo en comú, cap havia perdut l’esperança i tots sabien que la Laia podia amb això i més.\nL’Albert no podia aguantar més necessitava menjar alguna cosa.\n- Tinc gana, vaig un moment a la màquina. Voleu que us porti algo?\n- Sí, siusplau. La meva panxa ja fa estona que m’ho demana. - Respongué la Jana amb una rialla.\nEs van quedar tots tres a l’habitació. “La meva filla és molt afortunada de tenir amics com ells, sempre li han fet costat i en un moment així era quasi evident que no la fallarien, és pot dir que la Laia és una nena amb molta sort de comptar amb ells dos.” Pensava la mare mirant amb tendresa a la Jana mentre aquesta estava sentada al costat de la Laia i jugava amb els seus suaus cabells.\n34 hores i 21 minuts\nEs va obrir la porta, era el doctor Serra, venia a fer-li alguna prova a la Laia i va aprofitar per per donar ànims als familiars. Van estar xerrant una estona i fins i tot va aconseguir treure’ls-hi algun petit somriure. Parlar amb els pares va provocar-li una sensació extranya, va veure que era una família molt unida i que no podia permetre que la seva filla es quedés en aquell estat. Ells ja havien fet tot el que estava a la seves mans i només els quedava esperar però sentia que havia de fer algo, que aquella jove encara havia de viure un munt de coses a la seva vida i que havia de sortir-se’n com fos. Era cert, li havia agafat un apreci especial a aquella adolescent que no parava de lluitar per sobreviure.\n35 hores i 52 minuts\nEls pares deien a la Jana i l’Albert que si volien anessin a les seves cases a descansar unes hores però ells, tossuts, deien que no volien moure’s del costat de la seva amiga, que els necessitava i que no es mourien d’allí fins que despertés, ja tardés minuts, hores o dies. Se’ls veia tant convençuts de les seves paraules que això va meravellar als pares.\nPassaven les hores com podien, parlaven, s’explicaven coses, jugaven, de tant en tant anaven menjant alguna cosa i rebien les nombroses visites d’amics i familiars, tots plens d’esperança i desitjant que la Laia despertés aviat.\nEls dos joves ja era com si fossin de la família, els pares agraïen molt la seva companyia.\nPicaren a la porta i entrà un nen petit acompanyat d’una dona, era en Pol, el cosí de la Laia que més que un cosí el considerava un germà, el qual estimava amb bogeria.\n- Hola! Quina alegria veureu’s.- Digué el pare\n- Tiet, tiet! Mira quin dibuix he fet per la Laia! - Va dir el petit Pol amb una rialla d’orella a orella.\n- Que bonic! Segur que li encantarà. Mira posem-li aquí damunt. - Va dir la mare tot agafant el dibuix amb un gran somriure.\nEn Pol anà directe a abraçar a la seva cosina amb totes les seves forces, no entenia el que li estava passant però, el que sí que sabia, era que volia que despertés ja i que jugués amb ell com tantes tardes havien fet.\nEl petit de la família no es va separa d’ella, li agafava la mà, li feia carícies i jugava amb els llargs cabells. De cop i volta, el nen va començar a cridar el nom de la seva estimada cosina i es va llençar damunt seu. A tots els hi va fer un salt el cor i es van dirigir al costat del llit. De seguida van veure aquells preciosos ulls verds que brillaven com mai i un bonic i tendre somriure. No s’ho podien creure, aquell infern havia acabat i per fi podrien tornar a riure al seu costat. Eren les persones més felices del món i res i ningú els podia treure aquella gran felicitat que sentien tots en aquells instants.


Trillium II: una comunitat global per la pràctica de la innovació en salut digital | TIC Salut Social\nTrillium II: una comunitat global per la pràctica de la innovació en salut digital\nActualment ens trobem a l’equador del projecte Trillium II. Iniciat el gener del 2017, està previst que finalitzi el juny del 2019.\nL’objectiu principal de Trillium II és crear una comunitat global per la pràctica de la innovació en salut digital, ampliant l’adopció de resums de pacients en tot el món per al benefici dels individus.\nEs pretén avançar amb un estàndard internacional de resum de pacient per permetre accedir i compartir informació de la salut de les persones en casos d’emergència o d’atenció no planificada en qualsevol territori del món començant amb immunitzacions, al·lèrgies, medicaments, problemes i procediments clínics.\nEn aquest projecte es compta amb la participació de 20 socis de diferents regions d’Europa com d’Estats Units (i de sis organitzacions que participen en el projecte però no són beneficiaries).\nPel que fa a la Fundació TIC Salut Social estem col·laborant en quatre paquets de treball dels set que s’estructuren al projecte. Les principals accions i tasques que estem treballant són:\nAnalitzar el domini de problemes del pacient, així com el de procediments que se li han realitzat, per representar-los de manera estructurada.\nIdentificar i comparar els principals vocabularis controlats utilitzats per representa els conceptes d’aquests dos dominis.\nElaborar el model de referència on es representa el conjunt de dades en el context de l’escenari general d’atenció no planificada.\nElaborar els perfils FHIR per a obtenir els recursos a intercanviar entre sistemes d’informació.\nFHIR, el qual és el nou estàndard elaborat per HL7 per intentar superar les barreres que ocasionen HL7 V2.x i V3 amb les tecnologies actuals i per cobrir els nous casos d’ús que van apareixent en l’actualitat, com poden ser les tecnologies web i mòbils, els nous personal health records o el “cloud”.\nEl projecte EU MODEX present al darrer número d’HL7 Europe


Espores - Botànic del mes: Pablo Ferrer\nDes que vaig fer el batxillerat, i sobretot des de 3a de BUP, vaig començar a interessar-me per les Ciències Naturals. Li ho dec a un professor de ciències que vaig tindre aqueix any, Juan Antonio de la Torre García, amb el qual vaig fer la meua primera eixida “naturalista” a la muntanya. Va ser una ruta per Benagéber (a la comarca Utiel-Requena, perquè vaig estudiar el BUP i COU en l'Institut d'Utiel, que en l'actualitat es diu IES Albereda Utiel), vam estar tot el dia caminant, i em van encarregar ser el fotògraf de l'excursió; havia de portar una pesada càmera de fotos a coll i documentar tot el que anàrem veient aqueix dia, animals, plantes, minerals, fòssils, etc. Aqueix va ser un moment important i d'inflexió, en aqueixa excursió, el que jo fóra l'encarregat de documentar l'eixida, es devia a les meues bones notes en aqueixa assignatura. No així en les altres, ja que més aviat era un estudiant mediocre i amb bastants suspensos, però en ciències naturals treia molt bones notes.\nA més del meu professor de ciències, Juan Antonio era el meu tutor i això em va permetre un acostament major a ell. Recorde una conversa en privat que vam tindre, en la qual em va vindre a dir que m'esforçara a aconseguir el que m'agradava, per damunt de les dificultats que poguera trobar pel camí. Amb això es referia a la resta d'assignatures, que en aqueix moment per a mi resultava una vertadera pèrdua de temps, tenia una gran falta de motivació. Amb els anys vaig comprendre molt bé per què era així. A mi el que m'agradava eren les ciències naturals!\nEn acabar el Batxillerat tenia clar que volia estudiar ciències, però no sabia molt bé el que més m'agradava, estava indecís entre la Geologia, la Biologia i la Química. Tal vegada hauria estudiat Geologia, però al no estar la llicenciatura a València i haver de desplaçar-me més lluny, em vaig decantar per la Biologia. De fet, un dels camps que més m'atreia en aqueix moment era la fisiologia i anatomia humana, però no volia estudiar Medicina i vaig creure que a través de la Biologia podria accedir a aquesta disciplina.\nAixí que, vaig començar la universitat i això va implicar anar a viure a València. Haver de viure a la ciutat va ser un canvi molt radical per a mi, perquè venia d'un llogaret d'una mica més de cent habitants. El començament va estar bé, el primer any d'estudis el que més m'agradava continuava sent la química, vaig traure molt bones notes en algunes assignatures i tot va millorar molt en el segon quadrimestre, quan comencem a estudiar matèries més relacionades amb el que jo creia en aquell moment que s'havia d'estudiar en la carrera.\nEl segon any en la Universitat va ser decisiu. Tenia l'assignatura de Botànica i recorde perfectament la part teòrica impartida pel professor Juan Alcober, em va fascinar. Però el moment determinant, en el qual vaig decidir que volia estudiar les plantes, va ser durant la primera classe de pràctiques de l'assignatura de Botànica, que vaig cursar amb el professor Juan Teodoro Corbín Llorente. La identificació que vam fer de les mostres de plantes en classe va ser una cosa que em va cridar molt l'atenció i va despertar una gran curiositat en mi. Des d'aquell moment, amb la compra del meu primer llibre de claus (“el Bonnier”), recorde que no parava de recol·lectar plantes i identificar-les. M'encantava determinar espècies desconegudes per a mi, arribar a conéixer el seu nom i com eren, va ser una cosa que em va meravellar des del primer moment i encara ara ho continua fent.\nFent un dels primers herbaris que vaig tindre, en concret per a l'assignatura de Briòfits i Cormòfits, que vaig cursar en 4t de Biològiques.\nA més, en aquesta assignatura calia fer un herbari, una col·lecció de plantes seques. Aquesta pràctica la veia com una cosa manual, en el seu moment no li vaig donar molta importància encara que li vaig dedicar un bon temps. Però a més de no tindre les eines adequades perquè quedaran ben premsades i preparades les mostres (premsa, paper adequat, cartons, coixinets, etc.), sentia que una vegada identificades les plantes la resta era fer treballs manuals que em feien perdre el temps. (Vull deixar una nota ací: actualment continue fent plecs d'herbari i cada vegada sembla que m'agrada més).\nLlavors, si pogueres triar, quina època d'aquesta disciplina t'haguera agradat viure i per què?\nL'actual està molt bé, però m'hauria encantat formar part d'alguna expedició a bord d'algun HMS anglés, per exemple del primer viatge del Capità James Cook de finals del segle XVIII al Pacífic Sud a bord del HMS Endeavour, o acompanyar com a botànic l'expedició americana d'Alexander von Humboldt també de finals del segle XVIII i principis del XIX. Em considere un vertader fan de les expedicions científiques que es van realitzar amb els viatges de circumnavegació del Capità Cook, sobretot de les aportacions a la Botànica d'aquestes expedicions i els materials d'herbari. Tant és així que, vaig estar obsessionat per estudiar algunes de les plantes que més m'han cridat l'atenció des de sempre d'aquestes expedicions, i fruit d'aquell estudi vam poder aportar alguna cosa a la ciència per part nostra.\nA l'esquerra, il·lustració del tipus de Sitodium altile (Artocarpus altilis o arbre del pa) realitzada per Sydney Parkinson en la primera expedició de James Cook al Pacífic (©). A la dreta, article on va ser designat el tipus de referència del nom d'aquesta planta.\nA partir de tercer de carrera vaig començar a treballar als matins, vaig trobar un treball que em permetia compatibilitzar els estudis amb el treball. Es tractava de treballar per a la Regidoria d'Educació de l'Ajuntament de València, en uns tallers educatius que oferia a escoles de Primària i Secundària. El treball era des d'abril fins a juliol, i consistia a visitar els col·legis i estar una hora per curs realitzant quaderns didàctics relacionats amb el medi ambient. Recorde especialment dos d'aquests tallers, un sobre la conservació d'animals i un altre sobre els carrers arbrats de la ciutat de València. A més, el treball incloïa també un programa per a escolars en el qual havia de fer de guia en el Zoo de València i en el Museu de Ciències Naturals de València (Museu Paleontològic), tots dos en el seu moment als jardins del Real (Els Vivers).\nEn quart de carrera, recorde que per incompatibilitat amb el treball, no vaig poder assistir en el segon quadrimestre a l'assignatura de Cormòfits, una cosa lamentable, però resultava del tot impossible poder arribar a un acord perquè poguera assistir a les classes sense deixar de treballar, vaig haver de decidir i com bé imagineu… vaig deixar d'anar a les classes, clar. Havia de comprar-me aquella lupa fos com fos!\nL'últim any de la llicenciatura em vaig assabentar que el Departament de Botànica oferia una plaça per a col·laborar amb el professor Miguel Guara en l'estudi de la flora de la Reserva Valenciana de Caça de la Muela de Cortes de Pallás. Aquell lloc m'interessava molt i, encara que volia acabar bé els meus estudis i no distraure'm massa amb altres coses, vaig considerar que era una oportunitat molt interessant. Amb ajuda d'Esther, la meua parella en aquell moment i en l'actualitat, que em va animar i ajudar a presentar-me, vaig preparar un currículum ràpid i vam anar a entregar-lo al professor Guara. Però en aquell moment no estava al seu despatx i en ser l'últim dia per a entregar-lo, recorde molt bé que el vaig ficar per davall de la porta. No sé per què se'm va quedar gravat en la memòria aquell moment i, encara que supose que no és la millor manera de presentar-se, així ho vaig, i al final vaig ser triat pel professor Guara juntament a quatre estudiants més.\nComencem les eixides de camp i les visites a Cortes de Pallás. En la primera eixida vam ser cinc estudiants, però després ens quedem només dos. La beca tenia una duració de dos mesos, que començaven al maig de 2002, però recorde estar fins a final d'any treballant en el projecte. Miguel em deixava treballar en el seu laboratori, em va donar unes claus i va disposar per a mi la seua biblioteca. Anava tots els dies en acabar les classes al laboratori a continuar amb la identificació de les mostres, que portàvem en les nostres visites i herboritzacions a la Muela de Cortes, i la preparació d'un herbari que confeccionem amb totes aquelles plantes que havia recol·lectat en la campanya de 2002. A l'any següent, Miguel em va oferir una beca d'investigació per a tot un any i vam poder continuar amb l'estudi de la flora vascular d'aquell territori.\nEn acabar la beca d'investigació, considerem que seria molt interessant continuar aprofundint en l'estudi de les plantes d'aquell lloc. Pensem que el millor seria emprendre una tesi doctoral, així que em vaig matricular en els cursos de doctorat del programa Biodiversitat i Biologia Evolutiva, que oferia l'Institut Cavanilles, i comencem a demanar beques. Sol·licitem unes quantes, però van ser denegades per “escàs interés científic de la proposta”. No obstant això, eixa situació en comptes d'afligir-me, em va animar molt més a continuar. Així, al cap d'un any presentem el Treball de recerca i vaig defensar el Diploma d'Estudis Avançats (DEA). Una vegada superat aquests dos passos, i defensats tots dos treballs davant sengles tribunals, l'objectiu era la tesi doctoral.\nConsultant plecs d'herbari en diferents col·leccions, herbari de l'Orto Botanico de la Università degli Studi di Catània (CAT), herbari de Florència (Museu di Storia Naturale dell’Universitá di Firenze, FI) i hrbari del Real Jardín Botánico de Madrid (MA)\nAixí, donada la situació del moment, vaig decidir realitzar la tesi doctoral sense finançament i em vaig llançar de ple a l'estudi de la flora vascular del Lloc d'Interés Comunitari Muela de Cortes y Caroche. Durant els anys 2003 i 2004 vaig realitzar un gran nombre de visites a la zona, herboritzant de sol a sol, omplint premses i premses de plantes. Portava el cotxe dels meus pares, una furgoneta Fiat Fiorino, que em permetia carregar amb les pesades premses i pernoctar en el seu interior en aquelles nits de primavera i estiu en meitat de la muntanya. Acabava la jornada de recol·lecció, premsava, sopava i m'anava a dormir per a poder estar treballant l'endemà només eixir el sol.\nRecorde una anècdota graciosa d'aquells dies. Una jornada en la Mola de Bicorp, després de premsar les plantes i ja de nit, estava dins de la furgoneta i em disposava a ficar-me al llit quan vaig veure unes llums que semblaven procedir de dues llanternes. Les llums s'acostaven cada vegada més al cotxe, no entenia molt bé que estava passant però reconec que vaig arribar a sentir una mica de por. Les llums van arribar al cotxe i al mateix temps que tocaven en la finestreta lateral de la furgoneta van dir que eren de la Guàrdia Civil. Vaig eixir del cotxe i em van fer unes preguntes, els vaig mostrar les premses, les bosses amb plantes fresques, tot el material que portava per a herboritzar i els llibres, i els vaig contar el que feia per allí. Pel que sembla, van anar en la meua cerca perquè algú del poble els havia comentat que rondava des de feia uns dies una furgoneta blanca pel terme, així que van voler esbrinar qui era. Després d'una estona xarrant van marxar i jo vaig continuar allí, amb les meues plantes, enmig de la muntanya.\nDesprés de dos anys d'intensa recol·lecció i preparació de mostres, començava a flaquejar de diners. Havia estalviat bastant d'aquella beca que vaig tindre anys arrere, però sobretot eren els meus pares els que m'estaven ajudant i recolzant en tot moment. No obstant això, notava que necessitava accelerar l'estudi o aconseguir alguna beca (la qual cosa veia complicat) o en cas contrari, tal vegada, no podria acabar la tesi.\nAl juny de 2005, camí a la zona de tesi, eixint del poble de Quesa, vaig rebre una trucada telefònica, era el professor Rafael Currás. Coneixia a Rafael, perquè passava algunes estones en el laboratori on jo estava i sobretot perquè compartia despatx en el Departament de Botànica amb Miguel Guara. Érem amics en aquell moment i ho continuem sent. Rafael em va cridar i em va dir que hi havia una plaça de treball que oferien per a un lloc de botànic en un centre de la Conselleria de Medi Ambient, concretament en el Banc de Llavors Forestals (actualment dins del CIEF, Centre per a la Investigació i l'Experimentació Forestal de la Generalitat Valenciana). Aquest va ser un moment important en la meua carrera.\nEm vaig presentar a l'entrevista de treball i aquell dia vaig conéixer Toni Marzo, el director tècnic en aquell moment del Banc de Llavors Forestals i del CIEF. Recorde especialment comToni m'ensenyà el centre i l'amabilitat que va tindre amb mi, i com al cap d'uns dies em notificaven que entrava a treballar allí. I així va ser, l'1 de juliol de 2005 vaig començar el meu camí en el Banc de Llavors Forestals, en un projecte internacional de conservació de germoplasma d'espècies vegetals del Mediterrani. Vaig tindre de company a Christophe Zreik, amb qui encara treballe en el mateix centre i és amic, i junts vam tindre l'oportunitat de viatjar a diversos països del Mediterrani per a conéixer institucions on es treballa la conservació de la flora.\nVisita a una de les poques poblacions mundials d'Artemisia molinieri (Marsella, 2006)\nExpedició al Marroc realitzada en 2006, destinada la recol·lecció de llavors d'espècies d'interés per a la conservació. Part dels objectius d'aquesta expedició va ser començar la creació d'un banc de germoplasma a Rabat. L'expedició es va realitzar entre el CIEF, el Conservatori botànic nacional mediterrani de Porquerolles de França, l'Institut Botànic de Barcelona i la Universitat Mohamed V de Rabat. En la imatge s'aprecia la recol·lecció d'un exemplar de Senecio giganteum en el Mitjà Atles Marroquí. A la foto de grup apareixen, d'esquerra a dreta (Pablo Ferrer, Henri Michaud, Myriam Virevaire, Mohamed Fennan, Samuel Pyke, Jalal El Oualidi i Josep María Montserrat).\nDesprés d'aquest projecte continuem amb un altre de temàtica similar, també internacional, però amb la participació de més països, en aquesta ocasió amb presència alguns africans. La implicació del Marroc en el projecte em va permetre viatjar en diverses ocasions a aquest país i col·laborar en diverses expedicions dedicades a la recol·lecció de llavors d'espècies d'interés per a la conservació i l'estudi de mostres vegetals. En acabar, vaig passar a formar part de l'equip de conservació de flora amenaçada del Servei de Vida Silvestre de la Generalitat Valenciana, coordinat per Emili Laguna i Juan Jiménez, com a Cap de Servei. Part d'aquest grup, en concret el dedicat a la flora terrestre, tenia el lloc de treball en el CIEF.\nI la tesi doctoral? El treball m'ocupava tot el temps i no tenia cap buit per a continuar invertint en ella, fins a l'any 2010, moment en el qual la vaig reprendre per fi. Així, després de sospesar i dissenyar al meu cap com seria la tornada, i sobretot gràcies a l'ajuda de la meua amiga Inma Ferrando que no parava d'animar-me, vaig decidir acabar el que havia començat. El mes de desembre d'aquell any vaig desempolsar els arxius i vaig començar de nou, decidit a acabar. Després de quatre anys de treball molt intens, ajudat per moltes persones, el 14 de desembre de 2014 presentava i defensava la tesi doctoral.\nDesprés del solemne acte d'investidura de nous doctors en el Rectorat de la Universitat de València, any 2016, amb els meus pares (Isidro i Pilar) i la meua filla Julia.\nVaig ser triat per a representar a la Facultat de Ciències Biològiques en l'acte d'investidura de nous doctors en el Rectorat de la Universitat de València, cosa que em va fer sentir molt honrat. A més, gràcies a tot el treball en la tesi i les aportacions que féiem en forma de publicacions, em vaig presentar a la candidatura per al premi extraordinari de doctorat i el vaig aconseguir, la qual cosa em va procurar un moment de gran felicitat en la meua vida. En aquest sentit, vaig acudir amb tota la meua família, dos anys després de la lectura de la tesi, de nou al Rectorat, a un acte solemne que va fer que em sentira humilment molt orgullós de la meua labor i de tant d'esforç, sacrifici i dedicació.\nEn L'ACTUALITAT, TREBALLES EN EL CIEF. EN què consisteix el teu treball?\nAmb motiu de l'any de les orquídees, proposat pel Servei de Vida Silvestre en 2017, es van realitzar diversos treballs enfocats a la conservació de germoplasma d'algunes de les espècies d'orquídies més interessasnts en la flora valenciana.\nL'equip de treball del qual forme part és l'encarregat de gestionar el germoplasma d'espècies en perill d'extinció així com la conservació i recuperació de poblacions de plantes que estan desapareixent. Des de la localització de poblacions d'aquestes espècies amenaçades fins a la recol·lecció i maneig del seu germoplasma per a la seua conservació en el Banc de Germoplasma de la Flora Silvestre de la Generalitat Valenciana, passant per l'estudi de la fisiologia de la germinació de les llavors i la producció de planta, per als diferents plans de conservació, recuperació i maneig d'aquestes espècies en el medi natural. Tota aquesta cadena de treball exigeix una dedicació important, no sols des del punt de vista tècnic i pràctic sinó també des d'una perspectiva més intel·lectual.\nLa teua especialitat és la conservació d'espècies vegetals en perill d'extinció. Què et va interessar d'aquest camp d'estudi?\nLa meua activitat professional i la meua carrera laboral se centren en aquesta àrea, i és un camp de treball que m'interessa molt, ja que planteja importantíssims reptes i exigeix una preparació i actualització de la informació constant. Un context laboral de gran complexitat i responsabilitat, en el qual vull aprofundir encara més i en el qual m'agradaria aportar moltes coses.\nEquip del Departament de Botànica de la Universitat de València i el CIEF que formava part del projecte Filmed I, per a l'estudi de la filogeografía d'algunes espècies integrants de la vegetació de la màquia mediterrània. A la foto, d'esquerra a dreta: Pablo Ferrer, Toni Marzo, Rafael Currás, Toni Aguilella, Fernando Boisset, Joan Pedrola, Miguel Guara, Felisa Puche i Isabel Mateu.\nA més de treballar per a la Generalitat Valenciana, no he deixat de col·laborar amb el Departament de Botànica de la Universitat de València, amb diversos dels professors d'aquest departament, del Jardí Botànic (Miguel Guara, Rafael Currás, Isabel Mateu, Fernando Boisset, José A. Rosselló, Felisa Puche, Gonzalo Mateo, Jaime Güemes, etc.) o de la Facultat de Farmàcia (Juan B. Peris, Gerardo Stübing, etc.), així com de la Universitat Politècnica de València i altres universitats espanyoles amb les quals porte molts treballs de col·laboració des de fa temps.\nQuin tipus de projectes d'investigació duus a terme?\nM'interessa molt i m'apassiona la biologia de la conservació, però també la taxonomia d'alguns grups. Em fascinen gèneres de plantes comTeucrium, Sideritis, Thymus, Limonium, Centaurea, entre molts altres. Un camp d'estudi que també m'entusiasma i amb el qual em sent molt còmode treballant és la nomenclatura botànica.\nImatges d'una planta recentment descrita per a la flora valenciana, una varietat albina de la Silene d'Ifac; a l'esquerra, una planta en la seua localitat clàssica (Illot de la Mona). A la dreta, el plec d'herbari que contenen el seu tipus, conservat en l'herbari del Jardí Botànic de la Universitat de València.\nEstic col·laborant en diversos projectes de diversa índole i temàtica. Em resulta molt gratificant la col·laboració en l'Inventari Nacional dels Coneixements Tradicionals, tant en el relatiu a la biodiversitat silvestre com en el de les plantes cultivades. També en una altra mena de projectes de convocatòria més humil, com l'estudi fisiològic de la resposta d'algunes espècies adaptades a ambients d'estrés salí o el dedicat a la genètica i cariologia d'espècies vegetals valencianes i processos d'hibridació, així com d'índole més pràctica com el dedicat a la restauració ecològica forestal i la participació social en ambients alterats per pertorbacions i àrees post-incendie, en el qual codirigisc una tesi doctoral.\nA més d'aquests projectes consolidats, en l'actualitat col·labore amb diversos equips de treball de diferents universitats i centres d'investigació, alguns estrangers, des de la direcció de projectes final de Grau i Màster, fins a la coautoria d'estudis dedicats a la nomenclatura o descripció de noves espècies de plantes.\nEt consideres deixeble d'algun botànic o botànica especialment?\nEm considere un biòleg conservacionista i en aquesta branca he aprés molt de diversos botànics, persones amb les quals he estudiat i amb les quals he treballat durant tot aquest temps en els diferents projectes en els quals he col·laborat. Especialment, destaque a Emili Laguna. He treballat amb ell molts anys i encara ho faig en l'actualitat, m'agrada considerar-me un apòstol de la seua doctrina de conservació, tant de la figura de Microreserves de flora com la de conservació a ultrança dels endemismes vegetals.\nFoto de grup durant la visita del professor Vernon H. Heywood a València amb motiu de l'acte de celebració del 25 aniversari de l'aprovació de la figura de Microreserves de flora valencianes. De dreta a esquerra: Ana Pons, Pablo Ferrer, Emili Laguna, Vernon Heywood, Angelo Salsi, Joan Mayol i Jaime Güemes.\nA més, durant eixos primers anys després de la carrera vaig aprendre moltes coses amb Miguel Guara i també, sobretot en aquella primera etapa del meu treball, amb Toni Marzo i Rafael Currás, dels qui vaig aprendre certes habilitats i tarannàs que m'han servit molt en la meua vida professional. Altres persones m'han ensenyat a treballar i moure'm en el món de la Botànica, com Juan B. Peris, Roberto Roselló, Josep A. Rosselló, amb ells he compartit importants moments que m'han fet aprendre molt.\nFinalment, vull agrair a més als meus caps, Emili Laguna, Rafael Currás i Toni Marzo, l'oportunitat que m'han oferit en moltes ocasions de conéixer a persones molt importants per a la meua vida professional i la meua carrera intel·lectual.\nD'altra banda, treballes també en un projecte més personal relacionat amb la viticultura. PARLA'NS una mica d'ell.\nA més de la Botànica, m'interessa molt la viticultura i l'enologia. Forme part d'un projecte familiar, som tres germans (Miguel Ángel, Raúl i jo) que al costat dels nostres pares treballem la vinya de la família i elaborem vi natural orgànic procedent d'una viticultura ecològica i absolutament respectuosa amb el medi ambient. Des que tinc memòria he treballat com a agricultor ajudant la meua família a cultivar la vinya, he crescut entre vinyes i tota la meua infància està lligada al món rural i l'agricultura. Des de l'any 2012 elaborem els nostres propis vins d'una manera artesanal, tradicional, ecològica i alternativa al corrent actual.\nAconseguim un producte amb el qual estem tots molt satisfets, ens ompli i ens complau saber que es pot fer un producte de gran qualitat respectant la natura, aconseguir un vi d'alta gamma amb una elaboració que no requereix cap additiu, que pot ser realitzat solament mitjançant la fermentació que realitzen els propis llevats que porta el raïm del camp en la verema i que no necessita res més. Aquest és el nostre vi (ENDEMIC) i la manera que tenim d'entendre la viticultura, l'agricultura i la vida en general.\nEl respecte a la natura ho és tot per a poder tindre un ambient sa en el qual viure i on fer una agricultura sostenible. El patrimoni cultural (tangible o intangible) lligat a la natura i el patrimoni botànic o mediambiental van lligats. Al meu entendre, tenen sentit si es conserven i mantenen junts, no l'u sense l'altre. Crec que hem maltractat durant molt de temps el medi natural, hem sigut molt agressius, fins i tot en la manera de fer agricultura que ara podríem considerar com a ecològica.\nEn aquests moments la situació és crítica i com es comença a dir per ací, estem en situació de “emergència”. Per això, és necessari no sols una important conscienciació mediambiental per part de la societat, cosa que crec que no arribarà fins d'ací molt (si és que en algun moment ve), sinó polítiques ambientals destinades a salvar i conservar el que ens queda de naturalesa. Però més important encara, crec que és necessari recuperar naturalesa, recuperar part del que hem perdut per les nostres males pràctiques i abusos sobre el mitjà. En aquest sentit, la biologia de conservació i la restauració ecològica té un important repte, és el que a mi m'agrada denominar com la “biologia de la recuperació”.\nM'encanta el Jardí Botànic de la Universitat de València. Per a mi és un espai de vida i diversitat. Des que era estudiant i em vaig vindre a viure a València, que ja passejava pel Jardí. M'encanta veure les plantes que conserva in vivo i ho trobe un espai molt agradable.\nA l'esquerra, mostra tipus de la carrasca (Quercus rotundifolia) conservat en l'herbari del Jardí Botànic de la Universitat de València i designat com a espècimen de referència mundial en un estudi recentment publicat sobre la nomenclatura d'aquesta espècie. A la dreta, imatge dels cromosomes d'una espècie en estudi fruit de la col·laboració amb l'equip de Biologia Evolutiva del Josep A. Rosselló i Marcela Rosato.\nD'altra banda, actualment em sent molt bé col·laborant amb diversos dels investigadors del Jardí i aportant en la mesura de les meues possibilitats tot el que puc, des de plecs d'herbari i mostres de llavors fins al meu treball en diferents estudis que estem duent a terme conjuntament.\nA quin botànic o botànica t'hauria agradat conéixer en persona?\nSens dubte m'hauria agradat conéixer Heinrich Moritz Willkomm, a qui considere una figura gegant de la Botànica. Admire el seu Prodromus Florae Hispanicae i crec que és l'obra més relevant realitzada fins al moment per a la flora espanyola. També m'hagués agradat molt conéixer Carlos Pau, per descomptat.\nA vegades la biologia de la conservació i sobretot la restauració ecològica d'espais, hàbitats i poblacions amenaçades és una cosa molt complicada. Resulta summament complex arribar a establir una població d'una espècie amenaçada en el medi natural, hi ha molts factors i condicionants amb els quals has de comptar per a aconseguir l'èxit. Aquesta part és a vegades molt desmoralitzadora i frustrant, però per això aquestes espècies necessiten la nostra ajuda. Supose que si fóra més fàcil, la biologia de la conservació, no tindria tant de sentit ni seria tan necessària. Tanmateix, és molt gratificant arribar a veure treballs reeixits, projectes que aconsegueixen fer que poblacions d'espècies realment amenaçades d'extinció arriben a establir-se, que les plantes cresquen i es reproduïsquen amb èxit.\nPablo i Julia recol·lectant plantes en el Pirineu, algunes d'elles arribaran a l'herbari del Jardí Botànic de la Universitat de València, unes altres potser no.\nTambé és molt enriquidor treballar en equip. Considere que molt poques coses es podrien aconseguir sense una bona faena en xarxa, els assoliments saben molt millor quan s'aconsegueixen entre tots. A més, també m'agrada molt veure com persones que al principi estaven alienes a determinats treballs de conservació, gràcies a converses, eixides al camp junts i, en definitiva, a un acostament, una comunicació efectiva i un coneixement de les espècies amenaçades, poden arribar a implicar-se i a preocupar-se com el que més en aquestes tasques, i sobretot arribar a sentir realment la importància i la necessitat d'allò que fan.\nMés en aquesta categoria: « Vernon Heywood: «Si arribem a 2050 igual que fins ara, la destrucció serà massa gran per a poder recuperar-la»\t10 preguntes verdes a... César Barceló »


La presentació de l'esborrany de la llei de llibertat sexual ha indignat a les juristes que portaven temps treballant en aquesta matèria. Segons informa 'El Independiente', el Ministeri d'Igualtat no ha contactat amb les expertes de Justícia que havien proposat idees sobre com modificar el Codi Penal respecte als delictes sexuals.\n"No només no han escoltat les nostres recomanacions, sinó que les han menyspreat", traslladen al digital. Aquest retret se suma a les reticències que en les pròpies files socialistes va provocar l'avantprojecte de l'equip d'Irene Montero, que no va ser vist amb bons ulls pel PSOE a causa de les seves nombroses deficiències tècniques.\nDurant l'etapa de Rafael Catalá a el front del Ministeri de Justícia, es va impulsar a un grup d'expertes que havien de reforçar aquest àmbit des de la Comissió General de Codificació. No obstant això, aquest grup es lamenta que "ens trobem que s'ignora el nostre treball i llegim a la premsa, perquè no hem pogut llegir l'esborrany, els traços d'una llei plena de tòpics i amb un discurs excloent a tots els nivells i de manera radical".\nAquestes juristes veuen incompatible la presumpció d'innocència amb la definició àmplia que estableix l'esborrany sobre el consentiment. D'una banda, "s'inverteix la càrrega de la prova", havent de demostrar l'acusat que no va realitzar els actes que li imputa la víctima.\nDe l'altra, consideren que la llei acabarà davant del Tribunal Constitucional per la seva possible vulneració de l'articulat de la Carta Magna. El Govern ha expressat que el consentiment s'entén com "la manifestació lliure i per actes exteriors, concloents i inequívocs d'acord amb les circumstàncies concurrents la seva voluntat expressa de participar".\nA l'igual que al PSOE, aquestes juristes esperen que el pas de la llei pel Consell General de Poder Judicial, així com per altres òrgans consultius, modificarà el text fins a aconseguir una versió més acabada que sortegi aquests problemes jurídics.


salvatblog: La gran novel·la de Puigpelat\nFa pocs dies que he acabat de llegir Els Llops, el darrer llibre de Francesc Puigpelat. No m'estranya gens que hagi guanyat el Premi Carlemany. Han estat quinze dies de lectura àvida, d'immersió en la Terra Ferma i en diferents èpoques de la història recent. Puigpelat ha teixit un relat que qualificaria de gairebé rodó i que et fa pensar en moltes coses, sobretot en els sentiments humans i el primigeni estadi de l'evolució que ens trobem actualment. Combina a la perfecció el gènere policiac i la novel·la històrica.\nEl llibre m'ha servit per conèixer com va ser la construcció del Canal d'Urgell, la cruesa de la Guerra del Marroc i detalls sobre l'ocupació de Balaguer per les tropes franquistes. En aquest rerefons històries es desenvolupen les lluites entre diferents membres d'una família molt complicada en la seva estructura i en la seva forma d'actuar. El final també està molt ben aconseguit. No l'explicaré perquè des d'aquí animo a tothom a llegir-lo.\nL'autor del llibre, un balaguerí nascut el 1959, és un dels escriptors catalans actuals amb una trajectòria ascendent més sòlida. El vaig descobrir amb la novel·la que va fer fa mitja dècada sobre Roger de Flor i també pel llibre de viatges sobre la ruta que van seguir els almogàvers en la seva campanya a l'Àsia Menor, un dels moments històrics que més m'ha fascinat des de petit. Per quan una pel·lícula?\nTornem a Els Llops. En les seves més de 450 pàgines Puigpelat dóna un salt més en la seva carrera literària i fa que molts estiguem ansiosos per saber quina serà la seva nova aventura i ens animem a repassar algunes de les seves obres anteriors.


Textos de un antisistema: Adéu Kevin, activista divina\nUna part de la que sabia molt poc era la vida que havia deixat enrere, fa molts anys; la de contable o expert en finances o no sé què, en una multinacional voltor que seria millor no anomenar. Aquest passat sorprèn… però bé, com gairebé tot el del Kevin.\nLa part que més coneixia (i tampoc el coneixia tant) era la d’activista polític. I aquí qui vegi els vídeos de Pluton podria imaginar que la política era una actuació més, però s’equivocaria.\nEl Front d’Alliberament Gai de Catalunya (FAGC) va dir, l’endemà de la seva mort, que Kevin era “molt compromès amb la lluita pels drets i llibertats del col·lectiu LGTBI. Va donar suport a diferents campanyes del FAGC…”. Això és cert. Però com també va dir el FAGC, Kevin va ser “una persona extraordinària i absolutament compromesa amb totes les lluites i desigualtats… va participar activament en les lluites del barri del Raval i Ciutat Vella com la campanya Justicia Juan Andrés.” També és cert. Aquesta cara de la seva activitat política potser combinava bé amb el personatge Pluton. Però també n’hi havia altres, com la d’activista de la Plataforma Aturem la Guerra.\nA principis dels anys 2000, Kevin participava al grup antiglobalització de Ciutat Vella; part de l’auge anticapitalista que va viure Barcelona llavors. Aquest grup cabia dins de la zona de confort; gent alternativa, uns quants “guiris” autònoms… Llavors, després de l’11-S nord-americà, Bush (i Blair i Aznar) van iniciar la seva llarga “guerra del terror”. Kevin era una de les 1.500 persones de Catalunya que vam passar unes 36 hores en autocar —el viatge d’anada i tornada a Florència— per participar al primer Fòrum Social Europeu, el novembre de 2002. A Florència es va acabar de debatre i acordar la crida per a la jornada de mobilització contra la guerra del 15 de febrer de 2003. (Vam coincidir a la massiva assemblea del moviments socials —realment massiva, unes 8.000 persones potser— on es va decidir la data: Kevin, sempre impacient, pensava que el 15F era massa tard…).\nDoncs bé, de les 1.500 persones que vam viatjar a Florència, ens vam presentar mitja dotzena a la següent assemblea de la Plataforma Aturem la Guerra (crec que el Kevin era l’únic d’aquesta petita delegació que no militava a En lluita). Després de poc debat es va consensuar la convocatòria amb les altres 10 o 12 persones presents. Durant els següents mesos i anys, tant Kevin com jo vam treballar molt amb aquestes persones que llavors coneixíem poc.\nI cal dir que, en molts sentits, la Plataforma Aturem la Guerra cau lluny de la zona de confort. En Aturem —sobretot a la primavera de 2003— topaves amb representants del PSC, dels sindicats majoritaris, gent francament poc assambleària. Però Kevin es va convertir en un activista clau d’aquest moviment. Una vegada va representar Aturem en una trobada internacional contra la guerra. Definitivament, se li podria haver dit, “ja no estàs a Kansas, carinyo”. Diu molt de tota la gent d’Aturem que, per molt republicana que fos, no se li va acudir a ningú posar cap pega al fet que una reina com Kevin els representés. Kevin va ser un activista compromès, seriós quan feia falta, i tothom tenia confiança en ell.\nNomés una anècdota més sobre el seu activisme. Poca gent de Barcelona deu saber que quan estava de visita al seu país natal, Irlanda, l’any 2007, el Kevin va inspirar una campanya popular contra la pujada salarial de 38.000 euros que el llavors primer ministre irlandès, Bernie Ahern, es va atorgar. El Kevin va visitar les oficines del partit governant per queixar-se, però el local estava tancat. Així que va agafar un rotulador i va escriure “Far Too Much Bertie” (“És massa, Bertie”) en lletres grans sobre la finestra. A poc temps, la pintada es va convertir en 200.000 adhesius que es van enganxar per tot Dublín, en una pàgina web, i en Kevin va sortir entrevistat a la radio nacional. Típicament, tot i ser una activitat col·lectiva, el cost dels adhesius el va cobrir el propi Kevin. Estava content, però sobretot molt sorprès per aquests “15 minuts de fama”.\nI potser és això. No va ser un activista famós. Sí que va sortir a la radio irlandesa aquella vegada, però no l’anaven a convidar a les tertúlies de la Sexta; ni tan sols de Barcelona TV. Pujava a l’escenari com Pluton, però no recordo que pugés mai com a ponent en cap gran acte polític. Poso la ma al foc que no el volien fitxar per a cap llista electoral d’aquestes noves coalicions que van canviant de nom més sovint que ell canviava de perfil de Facebook (que ja és dir).\nPerò va ser una de les persones que fan funcionar els moviments socials. De les persones que van a les assemblees, no només per parlar (que també), sinó per assumir tasques i complir-les. O (i aquest és un exemple real) de les persones que aconsegueixen que hi hagi un equip de so a la concentració (encara que impliqui que ell ho hagi de comprar). De les persones que et fan pensar que sí, un altre món és possible, perquè nosaltres el farem possible.\nAdéu Pluton. Però sobretot, adéu Kevin.


Jornades decisives en la Copa Diputació de València | PilotaValenciana.com\nInicio / Professional / Escala i corda professional / Jornades decisives en la Copa Diputació de València\nPublicado por: Frediesport Redacció 18/06/2015\ten Escala i corda professional Deja un comentario\nFélix colpeja de volea durant una partida de la Copa Diputació de València. Foto: Frediesport.\nEl trinquet de Bellreguard reprèn este dijous (18.30 hores) la segona ronda de la Copa Diputació de València amb el duel entre les formacions d’Alcàsser (Santi de Silla, Félix i Víctor II) i Genovés (León, Javi i Monrabal). L’equip amb majors urgències quant a la classificació és el de Santi, que ocupa l’última posició en la taula amb el comptador de punts a estrenar. Tot el que no siga guanyar significarà l’eliminació.\nQui s’ha salvat per poc de quedar-se fora, pel moment, ha sigut la parella de Massamagrell, formada per Soro III i Héctor. Este dimecres, al trinquet de Vila-real, queien per la mínima (60-55) davant Miguel, Dani i Conillet (Alzira) en una magnífica partida que entusiasmava a la càtedra castellonenca. Soro III haurà d’esperar a la resta d’eliminatòries prèvies per veure si pot ser l’equip repescat per a les semifinals de ronda. Miguel, per la seua banda, sumava dos punts i continua endavant.\nEl trinquet de Vilamarxant viurà divendres l’última eliminatòria abans de les semis parcials. Puchol II i Nacho (Vinalesa), invictes després de sis partides i amb la presència en la següent fase del campionat assegurada, s’enfronten a Fageca, Raúl i Héctor II (València), necessitats de la victòria.\nAlcàsser i Borriana acolliran diumenge i dilluns les semifinals de la segona ronda, mentre que Sueca espera la final el divendres 26 de juny.\nbellreguard copa diputacio de valencia Félix Javi León Monrabal pilota valenciana Santi de Silla Víctor II\t2015-06-18\nTemas: bellreguard copa diputacio de valencia Félix Javi León Monrabal pilota valenciana Santi de Silla Víctor II\nPrevio: Guadassuar, punt de partida de la Lliga de raspall\nSiguiente: Fageca, Raúl i Héctor II tanquen el quartet de semifinalistes absoluts


Gent gran i família - Ajuntament de Sarrià\nGent gran i família /\nProfessionals de l’Oficina Municipal d’Atenció a la Gent Gran i Famílies\nPsicòleg coordinadora de l’Oficina\nEducadora Social i Dinamitzadora de l’Oficina\nDilluns de 9h a 13 h\nDimarts de 15h a 18 h\nDimecres de 14h a 19 h\nDijous de 10h a 14h i de 15h a 18h\nPer contactar podeu trucal al:\nOficina Municipal d'Atenció a la Gent Gran i Famílies\nC/ Firal, 92 – 17840 – Sarrià de Ter\nRepartits de dilluns a divendres Més informació: Tel. 972 17 14 61 gentgran@sarriadeter.cat\nActivitats i serveis especialitzats\nInformem i assessorem a les persones grans i a les seves famílies de quins són i com poden cedir als diferents serveis i activitats que s’ofereixen al municipi\nUn espai dirigit per professionals on s’ofereixen dinàmiques d’activació física, cognitiva i de socialització per persones grans amb necessitats específiques de nivell lleu i moderat.\nOferim temps lliure a familiars i/o cuidadors\nAcompanyament i tractaments no farmacològics a pacients i a les seves famílies\nAtenció psicològica a familiars, seguiment i suport als processos d’ingrés a residències i centres de dia.\nSuport emocional a usuaris i famílies.\nGrups de suport de cuidadors/es.\nTallers d’estimulació cognitiva per alteracions de la memòria associades a l’envelliment i/o per malalties neurodegeneratives\nTallers de manteniment de la memòria. Diferents nivells\nGimnàstica de manteniment en grup. Diferents nivells.\nCursos i tallers formatius.\nProgramació de conferències mensuals amb experts.\nPsicòlegs, Fisioterapeutes, Educadors Socials, Dinamiitzadors, Auxiliars de Geriatria i talleristes especialitzats pels diferents cursos i tallers formatius.\nEntrevista prèvia personalitzada per recomanació de l’itinerari més idoni\n*Activitats que es realitzen a la zona del Pla de l’Horta (Local Social)\n**Activitats organitzades pel CC La Cooperativa\nPer a més informació: gentgran@sarriadeter.cat o bé 972171461 (deixi un missatge al contestador)


"La primera novel·la de Pol Guasch guanya el 6è Premi Llibres Anagrama"\n> Passa al sector... > “La primera novel·la de Pol Guasch guanya el 6è Premi Llibres Anagrama”, vist a l’Ara Llegim\n2021, Ara Llegim, Pol Guasch, Premi Llibres Anagrama\nArticle del Jordi Nopca publicat a l’Ara Llegim el 18 de gener de 2021. Fes clic per veure l’article original\nLa distopia ‘Napalm al cor’, del jove autor tarragoní, es publicarà al març\n“Aquest llibre evidencia la confiança infinita en el poder de la paraula i de la poesia per alliberar-nos de la monotonia cataclísmica que estem vivint”, ha explicat aquest migdia Imma Monsó en nom del jurat del Premi Llibres Anagrama, que ha escollit Napalm al cor, “distopia escrita amb ulls de poeta”. El seu autor, Pol Guasch, de 23 anys, es converteix en el guardonat més jove del palmarès. “És una novel·la molt valenta –ha afegit Mita Casacuberta, també membre del jurat, completat per Jordi Puntí, Guillem Gisbert i Silvia Sesé–. És una obra en què s’explica com es pot escriure després d’Auschwitz, pensant en les massacres que s’han produït des de llavors i que tenen a veure amb la presència del mal constant. La novel·la planteja també com el mal pot fascinar des d’un punt de vista de la bellesa”.\n“Com creem identitats col·lectives des dels marges? ¿Fa més mal, habitar els marges des d’un punt de vista sexual, lingüístic i cultural, o creure en una idea hegemònica i heretada de l’amor?”, ha dit l’autor per presentar Napalm al cor. “La dissidència sexual i cultural es troben al centre d’aquesta novel·la. L’amor pot ser llum contra l’ombra o pot ser un principi d’esperança que acabi amb l’esperança –ha afegit–. ¿L’amor ens salva, o la seva idea ens acaba fent mal?” Guasch assegura que no té res a dir sobre ell mateix però sí sobre la idea d’identitat, i és per això que s’inscriu en una aposta literària que “ficcionalitza el jo”, amb referents “poc coneguts aquí” –tot i que han sigut publicats– com Édouard Louis, Didier Eribon, Maggie Nelson i Ocean Vuong.\nAvançar cegament en un món sense espai ni temps\n“Quan escric em perdo físicament. Avanço cegament per camins cecs”, ha admès l’autor, abans d’apuntar que no podria descriure de manera precisa què es trobarà el lector a la novel·la, tot i que durant la seva intervenció ha plantejat més interessos presents al llibre, com ara el treball sobre “la idea posthumana de les tecnologies que ens fan així” i la pregunta sobre “quines diferències hi ha entre l’anyell i el llop que l’abraça, entre viure en una manada de llops al bosc o viure en una família en un lloc trist d’una ciutat”.\n“És una novel·la que no té ni un espai ni un temps determinat –ha afegit–. Podem transmetre un contingut de veritat sense que sigui un consol fàcil. No tinc la intenció de complaure ningú amb la proposta d’aquesta novel·la. Hi ha ecos d’una zona militaritzada, d’un espai on ha passat alguna cosa abans. És el món de després”. Els dos personatges principals són el narrador, sense nom, i en Boris, amb qui té “una relació d’amor i de dependència absolutes”. El narrador viu als marges. En Boris viu a ciutat. Entre un espai i l’altre queda una fàbrica misteriosa, d’on a vegades surt una llum inquietant. “És un món desèrtic, de declivi total”, ha precisat. Napalm al cor està escrita a través de fragments breus i barreja el llenguatge literari i l’artístic –també reflexions de caire teòric–. “Hi ha fotografies, il·lustracions, cartes, una espècie de testament… i tot té un sentit –ha dit–. M’agradaria que aquest llibre es llegís amb calma, amb atenció i lentitud”. Guasch ha precisat també que mentre escrivia aquesta “història hermètica” pensava en la possibilitat de jugar amb “els límits de la legibilitat”. “Així i tot, prometo que hi ha trama”, ha afegit.


Les estacions preparen noves demandes d’ajut conscients que fins ben entrat el febrer no obriran - Altaveu el diari digital d'Andorra\nLes estacions preparen noves demandes d’ajut conscients que fins ben entrat el febrer no obriran\nEl Govern està a l’expectativa de les exigències de les societats explotadores, que reclamen suport per poder mantenir en marxa una estructura mínima o en cas contrari donaran per acabada la temporada\n12/01/2021 (22:35 CET)\nPal-Arinsal ja ha indicat clarament quines són les seves intencions. vallnord pal-arinsal\nMantenir les estacions obertes sota mínims no surt a compte a les societats explotadores de camps de neu. Aquesta és la conclusió, el que tenen clar els responsables de les empreses. Davant d’aquesta situació, i conscients que el 30 de gener difícilment es podran posar en marxa les instal·lacions, les empreses, sota el paraigua d’Ski Andorra, preparen noves peticions per fer a l’administració. Cal suport, diuen des de les societats, per mantenir l’estructura actual, en cas contrari, si s’ha de tancar el que ara hi ha obert, s’optarà per donar la temporada per clausurada.\nLes expectatives en els països de l’entorn no són gaire esperançadores. L’evolució epidemiològica de la pandèmia no és gens encoratjadora, ans el contrari. I tant França, dijous, com Catalunya, divendres, diumenge o dilluns, poden endurir les mesures actuals per fer-les més restrictives. Davant d’això, diverses fonts de l’entorn de la patronal de les estacions han assegurat que si es poden obrir les estacions al turisme de forma general a partir de mitjan febrer ja faran prou. Però per arribar fins allà cal mantenir un mínim d’obertura després de decidir, amb la pressió de Govern, posar en marxa una part de les instal·lacions el 2 de gener.\nLes expectatives en els països de l’entorn no són gaire esperançadores; i tant França, dijous, com Catalunya, divendres, diumenge o dilluns, poden endurir les mesures actuals per fer-les més restrictives\nLes fonts consultades han assegurat que la facturació que s’està fent ara, si es pot dir així, és ridícula. Que tot són despeses. I que si no hi ha suport de l’administració i cal tancar la poca infraestructura que hi ha oberta, malauradament es donarà la temporada per closa, perquè seria més costós haver de posar en marxa posteriorment tota la maquinària. D’aquesta circumstància n’és conscient el Govern, segons que han admès fonts properes a l’executiu, que han reconegut estar a l’expectativa de quin serà el paquet d’ajuts que en forma de demanda posaran sobre la taula les estacions.\nEl Govern, amb el suport d’altres entitats com pot ser FEDA, ja han exonerat les estacions del cost de l’energia, per exemple, el mes de desembre. I també han possibilitat que els treballadors de pistes contractats amb posterioritat al 30 de setembre es puguin acollir durant tot el gener a suspensions temporals de contracte o reduccions de jornada. A totes les empreses s’han acollit, en major o menor mesura, als ERTOs. I una possibilitat és que es demani que aquesta fórmula de contractació laboral es pugui allargar en el temps. En cas contrari, també a les pistes, hi podria haver acomiadaments a partir de primers de febrer. Alhora, els responsables de les estacions saben que al seu entorn, com a motor que són, hi ha tot un teixit econòmic que en certa manera en depèn. I que les incerteses no són bones.\nA Pal-Arinsal haurien mirat de posar fi a aquest debat, a aquests interrogants, assenyalant el full de ruta que tenen i que no creuen que l’evolució de la pandèmia faci canviar gaire. Com a mínim no per anar a més. El sector Arinsal no obrirà com a seu d’esquí alpí, que és el que més volum de negoci genera. Difícilment aquesta decisió, controvertida segons alguns, difícil d’adoptar segons tots, es modificarà encara que des de l’estació massanenca són conscients de l’impacte que això pot tenir. Però s’hauria adoptat la decisió d’intentar salvar les engrunes abans que s’enfonsi tot el vaixell. La situació, i no només a la Massana, és extremadament complicada. Molt delicada.


pijama amb botons frontals ratlles verd meleé ::...\npijama amb botons frontals ratlles verd meleé\nhttp://www.limobasics.com/ca/front-fastening-pyjama-green-melange-stripes.html 19462 pijama amb botons frontals ratlles verd meleé http://www.limobasics.com/images/P/limobasics-59525R-MOS-pijama-front-moss-green-01.jpg 28.95 EUR InStock Pajamas & babysuits Pajamas & babysuits/Pijama amb botons frontals 28.95 PIJAMA AMB BOTONS FRONTALS RATLLES VERD MELEé.\nPijama amb botons frontals 100% cotó orgànic\nAquests encantadors pijames amb tancament frontal són nous a la nostra col·lecció. Per als més petits, que encara passen gran part del dia dormint, els servirà com a granota durant el dia. Aquest pijama té peus, de manera que no cal utilitzar mitjons, ja que els peus es mantenen sempre calents. Els botons de tancament s’han distribuït de manera que per canviar el bolquer del teu bebè només has d’obrir els botons que hi ha entre les cames. Per vestir el bebè obre els botons i embolica’l, sense necessitat de passar la peça de roba pel cap o girar el nadó. És molt pràctic i el teu bebè ho apreciarà.\nPreu (EUR) *\nAltres colors i estampats\npijama amb botons frontals groc\npijama amb botons frontals blau marí\npijama amb botons frontals beige\npijama amb botons frontals blanc\npijama amb botons frontals denim\npijama amb botons frontals fúcsia\nDisponible en canalé (rib, 100% cotó orgànic), vellut (velour, 80% cotó orgànic) i apelfat (sweat, 97% cotó orgànic)\npijama amb botons frontals gris\npijama amb botons frontals gris melange\npijama amb botons frontals gris fosc\npijama amb botons frontals lila\npijama amb botons frontals magenta\npijama amb botons frontals rosa vintage\npijama amb botons frontals turquesa\npijama amb botons frontals verd molsa\npijama amb botons frontals stripes gris\npijama amb botons frontals stripes magenta\npijama amb botons frontals stripes groc\npijama amb botons frontals ratlles denim meleé\npijama amb botons frontals ratlles rosa meleé\npijama amb botons frontals ratlles blanc meleé\npijama amb botons frontals ratlles groc meleé\nEncara no hi ha cap opinió sobre aquest producte.\nNomés pots deixar un comentari si estàs registrat. Registra't AQUÃ i afegeix el teu comentari!\nUsuaris en línia: 5 Clients(s) anònim(s)


Daikin presenta a Barcelona l'últim en calefacció: Daikin Altherma\nMadrid, 5 de febrer de 2018.- Daikin, com a primer fabricador a nivell mundial d'equips de climatització que utilitzen per al seu funcionament el refrigerant de nova generació R-32, ha presentat davant els professionals del sector de la zona de Catalunya, Llevant, Balears i Andorra els últimes avanços de la companyia en calefacció.\nEl lloc triat per la firma de climatització per a la presentació va ser l'emblemàtic Teatre Victoria de Barcelona.\nDurant l'esdeveniment els assistents van poder conèixer de primera mà les últimes solucions de la companyia, com la nova generació de Daikin Altherma: Daikin Altherma 3 amb R-32. El nou sistema de la gamma que va revolucionar el mercat de la aerotermia fa ja més d'una dècada que ofereix en un únic sistema calefacció, refrigeració i aigua calenta sanitària, ara amb una avançada tecnologia i uns elevats nivells d'eficiència gràcies al refrigerant R-32, que garanteix rendiment i estalvi.\nTambé es va parlar de la inclusió de la companyia en el segment de les calderes amb el llançament de la primera caldera mural de condensació de gas D2C de la signatura. Dissenyada i fabricada íntegrament per Daikin, aportant una alta eficiència i confort, en proporcionar aigua calenta de forma eficient i fiable, a més de garantir una temperatura idònia a tot moment. La seva estètica també és una dels seus principals avantatges, amb un disseny exclusiu, compacte i elegant, que la converteix en la caldera perfecta per a qualsevol llar. Les solucions Daikin per a producció d'ACS també van ser presentades de mà dels responsables de producte de calefacció de Daikin.\nLa presentació va transcórrer en un ambient proper i relaxat, on tots els assistents van poder compartir amb els professionals de Daikin opinions sobre els nous reptes que planteja el sector. Finalment, els assistents van poder gaudir de l'aclamat musical Cabaret, que actualment està de gira a la ciutat comtal i es representa en el Teatre Victoria.\nSINF_0461_DAIKIN_180205.pdf [ ] 21 kB


Poble Actiu reclama que es millorin les condicions laborals de les treballadores de l’Hospital d’Igualada\nDes de la candidatura municipalista de Poble Actiu, el desembre van fer pública la diferència de salaris entre les gerències del Consorci Sanitari de l’Anoia i el Consorci Sociosanitari d’Igualada i les treballadores. Segons Pau Ortínez, regidor de Poble Actiu, “la diferència de salaris és un escàndol i, per això, fa mesos que reclamem que l’Ajuntament d’Igualada garanteixi unes condicions laborals dignes a les treballadores perquè és l’única manera de poden garantir una sanitat pública i de qualitat”.\nL’Ajuntament d’Igualada té el 30% de la propietat del Consorci Sanitari de l’Anoia (CSA) i, per això, des de Poble Actiu exigeixen al govern Castells que treballi per millorar les condicions laborals de les treballadores de l’Hospital. Neus Carles, regidora de Poble Actiu, reclama que es reverteixin les retallades salarials per tal que totes les treballadores de l’Hospital d’Igualada i el CAP Igualada Nord recuperin el 100% del seu salari. “Però amb la millora dels salaris no n’hi ha prou”, des de Poble Actiu també reclamen incrementar la plantilla de facultatius per garantir el relleu generacional, reduir la quantitat de pacients atesos per professional per donar un millor servei i poden reduir les llistes d’espera. Per Poble Actiu, la millora de les condicions laborals de les treballadores és necessària per garantir la sanitat pública i de qualitat que volem.\nEl col·lectiu de professionals de la salut fa anys que han vist empitjorades les seves condicions laborals, segons han recordat els regidors de Poble Actiu. Les retallades que els governs de convergència van realitzar fa una dècada van suposar un atac contra la sanitat pública: retallada de salaris, menys temps per atendre els pacients, privatització de serveis, llistes d’espera… A aquest fet s’hi va sumar la falta de professionals d’infermeria i de medicina en el sistema sanitari català perquè “fa temps que no es cobreixen totes les places de professionals que es jubilen”. Durant els dos últims anys, i agreujat per la pandèmia, aquesta problemàtica ha obligat als professionals sanitaris a assumir molta càrrega de treball, cobrir les baixes dels companys i sense descans entre onades.\nDes de Poble Actiu recorden que durant el confinament es va fer una cridar a sortir als balcons per aplaudir els professionals sanitaris, però “només amb aplaudiments no es menja” per això reclamen una millora de les condicions laborals de forma immediata.\nAixí mateix, Poble Actiu comparteix les demandes dels sindicats de professionals sanitaris que reclamen:\nEnfortir l’atenció primària dotant-la amb una quarta part dels recursos de tot el sistema.\nRenovar l’equipament i les infraestructures.\nMillorar els serveis d’urgències hospitalàries.\nRevertir la privatització del 061, el servei d’emergències i d’atenció telefònica.\nGarantir el dret a l’avortament quirúrgic arreu dels Països Catalans.\nArticle anteriorIgualada Comerç prepara la segona edició del ForumComerç.cat\nPròxim articleDissabte concert de Xerrich a La Casa del Teatre Nu


Comença a Londres la World Travel Market, la fira de turisme més important del món | Consumer\nComença a Londres la World Travel Market, la fira de turisme més important del món\nProp de 200 països participaran en aquest esdeveniment repartits en 6.000 expositors\nLa World Travel Market (WTM) o fira de turisme de Londres obre avui les seves portes en el recinte firal Excel de la capital anglesa en el que serà, segons els seus organitzadors, l’edició més important de la seva història. No en va, aquest aparador mundial del turisme celebra el seu 25 aniversari.\nAquest fet ha portat a l’organització a promoure el major de tots els esdeveniments que s’han celebrat fins ara. Fiona Jeffery, directora de l’exposició, destaca la participació de 191 països, que ocuparan 39.000 metres quadrats d’espai, repartits en 6.000 expositors. Les previsions de l’organització apunten al fet que aquest any se sobrepassarà la xifra de 46.000 compradors internacionals i professionals del turisme.\nLes zones que més han augmentat la seva presència en aquesta fira són Europa de l’Est, Orient Pròxim i Àfrica. A més, Jeffery destaca que en aquesta edició la WTM ofereix als compradors i venedors espanyols una oportunitat incomparable que sorgeix una sola vegada a l’any i que les companyies, en la seva opinió, no han de deixar passar.\nPer commemorar la seva cambra de segle d’existència, la WTM ha organitzat un ampli programa d’esdeveniments, reunions informatives i presentacions, a més de conferències. Entre aquestes destaca un seminari d’alt nivell de dos dies, avui i demà, sobre viatges aeris, en el qual participaran els executius més importants del sector.\nL’inici de la WTM es deixa sentir també a la capital, on els hotels estan plens de professionals turístics i de responsables polítics amb agendes molt ajustades d’actes i contactes amb els quals esperen arribar a la conclusió que l’hivern serà menys fred del que preveuen els empresaris del sector.\nfira londres-ca turisme


Conferència de la European Health Management Association 2015 (EHMA): Sessió de grup d’especial interès sobre les millors pràctiques en gestió – AQuAS Blog\nPosted on 9 de juliol de 2015 20 de juliol de 2015 Author AQuAS\t0\nL’Observatori d’Innovació en Gestió Sanitària a Catalunya va presentar les tres millors pràctiques seleccionades a partir de les experiències innovadores durant aquesta sessió de GIS:\nAdequació de la prescripció en l’assistència sanitària primària i comunitària que consisteix en la retirada planejada i estandarditzada de la medicació crònica en pacients d’edat avançada i pacients polimedicats;\nEl “pre-op” en línia que consisteix en una cita virtual on l’anestesista professional recopila informacions procedents de les diferents fonts de dades del pacient;\nLa pràctica teledermatologia que comencen quan el metge d’atenció primària fotografia una lesió de la pell i programa una cita de visita virtual amb el dermatòleg.\nLa selecció de les millors pràctiques procedents d’experiències innovadores es basa en l’anàlisi de qualitat que va molt més enllà d’un simple recull d’experiències. Amb aquest procés, és possible compilar les pràctiques i identificar les característiques distintives, així com els resultats de les millors experiències realitzades en el sistema de salut per tal de propagar i augmentar-los.\nEls factors clau per identificar les millors pràctiques a l’Observatori no es basen només en la reducció dels costos de la cura de la salut, sinó també en els beneficis de la innovació amb respecte al millor accés i escalabilitat cap a altres centres. Cal destacar que els avantatges s’ofereixen als pacients i als professionals amb referència a una major satisfacció dels pacients (millores en la qualitat de vida i reducció del risc d’efectes secundaris) i dels professionals (priorització de temps i optimització dels recursos d’atenció primària de salut). No obstant això, també es van publicar els nous reptes pel futur com ara la identificació del que funciona i del que no funciona en diferents contextos, la identificació dels obstacles i dels potenciadors per a la implementació, compartir problemes, reconèixer els fracassos i buscar solucions. La internalització d’aquests desafiaments serà crucial pel futur èxit en l’adopció i la difusió de les millors pràctiques en la gestió de la salut.\nLa discussió entre els participants en la sessió GIS va ser una oportunitat per compartir coneixements derivats de les experiències pràctiques i per explorar les qüestions administratives i de política sanitària.\nGeneral\tDeprescripció, Innovació, Moharra M., OIGS, Telemedicina\n« Mesurar l’impacte de la recerca: un repte actual\nLa col·laboració entre professionals i ciutadania, factor clau per fer visibles i útils les dades de salut »


L'Ateneu de la Fundació Iluro passa a ser un Centre Cultural | Mataró Audiovisual\nLa Fundació pretén optimitzar els seus recursos i obrir-los al màxim a la ciutadania amb la reconversió de l'edifici del carrer Bonaire, de la que en destaca l'Espai Persones\nRedacció dc., 03/11/2021 - 15:08\nL’Ateneu de la Fundació Iluro es reconverteix en un Centre Cultural. El que fins ara era un espai expositiu, s’obre a la ciutadania i destina cada una de les plantes a usos diversos. La principal aposta és per la segona planta, batejada com a “Espai Persones”. Aquest segon pis s’ha dividit en diferents sales, on s’emplaçaran els 9 clubs de lectura que impulsa el voluntariat de la Fundació Iluro amb altres entitats, com la Fundació Maresme o l’Hospital de Mataró, entre d’altres. També hi ha sales de reunions de diferents capacitats i espais amb ordinadors i connexió a internet.\nEl primer pas de reconversió de l’espai va ser traslladar a la planta subterrània el fons d’art, amb més de 2.000 obres, per tenir-lo proper a l’espai expositiu, emplaçat a la planta baixa. També s’hi ha guardat i el fons especial, amb patrimoni bibliogràfic dels segles 16 al 19, amb més de 7.500 documents. La Fundació assegura que no es perd espai per exposar sinó que es concentra perquè fins ara no s’ocupaven al cent per cent tots els pisos. La Fundació Iluro ha fet des del 2014 més d’un centenar d’exposicions amb més de 341.000 visites.\nA la primera planta s’ha creat l’Espai Escena i Pensament, una sala polivalent pensada per a actes de fins a 200 persones que es pot adaptar a conferències, teatre, dansa o passarel·la. La voluntat és promoure la cultura mataronina acollint disciplines tan diverses com la música, la dansa, el circ o els jocs florals escolars, entre altres. De dijous a diumenge la Fundació Iluro proposa una programació pròpia i de dilluns a dimecres es pot llogar per a celebrar-hi esdeveniments.\nViabilitat i desenvolupament dels projectes de la Fundació\nEl model de finançament de la Fundació Iluro és que cada un dels seus espais es pugui autofinançar a través del lloguer d’espais i de diversos projectes. El nou Centre Cultural treballarà de la mà de la Casa Coll i Regàs i l’espai Laru per desenvolupar l’activitat de la Fundació. Precisament, una de les apostes de la Fundació és replicar la feina que s’ha fet en els àmbits de la cultura i la lectura, fins ara des de la biblioteca, a l’esport, amb activitats a l’espai Laru, cedint l’espai al desenvolupament de programes com el que fa l’Associació de Familiars de Malalts d’Alzheimer.\nEn quin moment la biblioteca popular serà la tercera biblioteca de Mataró?\nUn dels grans reptes pendents de la Fundació Iluro és la integració de la Biblioteca popular del carrer d’en Pujol a la xarxa pública de biblioteques de la Diputació. Una integració que convertiria aquest equipament de la Fundació en la tercera biblioteca pública de la ciutat. Des de la Fundació asseguren que aquest canvi hauria de ser una realitat al llarg del 2022, tot i que establir els terminis correspon a l’Ajuntament i la Diputació.


Tommy hilfiger Graphic Flag Blau comprar i ofertes a Traininn\nTommy hilfiger - Roba dona - Malles\nDescripció Tommy hilfiger Graphic Flag\nTeixit còmode amb propietats picades de suor.\nTeixit estirat, humitat humit, disseny bloquejat en color, marca Tommy Sport, cintura mitjana alçada, llargada.\nEnhorabona, has trobat la millor oferta per Tommy hilfiger Graphic Flag. A traininn trobaràs el millor equipament esportiu de fitnes. I també podràs rebre els millors consells i recomanacions del nostre equip d’experts en fitnes. Posem al teu abast tota la informació dels productes, característiques tècniques, opinions d’altres clients, etc. perquè puguis escollir exactament el producte que necessites. I et facilitem varis filtres perquè comparis les ofertes en milers de productes de Malles.\nCaracterístiques Tommy hilfiger Graphic Flag\nSostenibilitat Tommy hilfiger Graphic Flag\nTommy Hilfiger Logo Print Full Length\nTommy Hilfiger 7/8 Length Logo


Arrimadas podria deixar el Parlament i fer el salt a Madrid - Regió7 :: El Diari de la Catalunya Central\nCiutadans no destacarta presentar-la en les llistes de les eleccions generals de l'abril\nredacció / agències 22.02.2019 | 13:52\nArrimadas, en roda de premsa al Parlament | ACN\nArrimadas, en roda de premsa al Parlament\nInés Arrimadas, líder de Ciutadans a Catalunya, podria abandonar el Parlament i fer el salt a Madrid. Segons avança El País, Cs creu que el ganxo electoral d'Arrimadas podria ajudar Albert Rivera a arribar a La Moncloa. La convocatòria d'eleccions generals per al 28 d'abril hauria precipitat la decisió.\nTot i que en un primer moment, alguns diputats de Cs a Catalunya van negar aquetsa possibilitat, avui les respostes dels dirigents de la formació política ja no són tant contundents. El mateix Albert Rivera s'ha limitat a dir que "és la dona més important, més valenta i més preparada de la política espanyola".\nArrimadas seria la número 1 de la llista de les generals per Barcelona, lloc que en els anteriors comicis va ocupar Juan Carlos Girauta, que ara serà el número 1 de la formació a Toledo, on ha traslladat la seva residència.\nTot i que la decisió de Rivera sobre Arrimadas hauria generat malestar a alguns dirigents de Cs, la portaveu del grup municipal de Cs a l'Ajuntament de Madrid, Begoña Villacís, va assegurar que al partit taronja "no hi ha cap malestar" sobre el possible salt a la política catalana a Madrid, que ha qualificat de "figura estratègica a Espanya".\n"Inés ho farà bé" sigui on sigui. "Sabeu la veritat que té, la potència ... és una de les persones més íntegres i una les millors persones, ho farà bé on la posin", ha afegit, abans de concloure: "És la dona que ha guanyat les eleccions a l'independentisme. Té el reconeixement de tots els espanyols, pot fer el que li doni la gana", ha conclòs.\nPer la seva part, el candidat a l'alcaldia de Barcelona i ex-primer ministre francès Manuel Valls ha considerat que la líder de Cs a Catalunya, Inés Arrimadas, és una dirigent amb molt talent i ha afegit: "La política espanyola la necessita, però crec que Catalunya també".


Entrega número 31 de la novel·la de Jordi Quer al voltant de Sant Gervasi\nSang a Sant Gervasi (31)\nEl cos havia aparegut a l’antiga txeca de la Tamarita, un palau noble i bell del passeig de Sant Gervasi. Segons TV3, els assassins havien aconseguit despistar la patrulla dels Mossos que la vigilava. De matinada, uns individus amb rastes havien penetrat els jardins esponerosos i vastos del palau tocant la guitarra i fumant porros. El xivarri havia fet moure els agents del seu lloc de vigilància, l’entrada del casalot. Uns altres, conxorxats amb els hippies, havien aprofitat el moment per traslladar-hi el cadàver.\nEls Mossos, després de foragitar els rastafaris, s’havien trobat el pastís. La víctima, ja identificada, era Tània Capmany, una dirigent feminista destacada del sindicat FEMEM. Vaig imaginar-me la cara de mala llet del comissari Porxas en saber que havien pres el pèl als agents d’aquesta manera tan estúpida.\nLa presentadora va connectar directament amb el lloc dels fets. L’enviat especial va repassar el que se sabia i va anunciar l’entrevista in situ d’un expert en txeques. La faç envanida de Juli Henares va aparèixer a la pantalla. Henares va explicar que la Tamarita va ser una txeca portada directament per agents secrets russos i vinculada al consolat soviètic de Barcelona, que es trobava en una finca limítrofa i amb la qual estava interconnectada. Va ser el lloc predilecte per engarjolar-hi els comunistes dissidents de Stalin, pertanyents al POUM i al trotskisme internacional. Com a “novetat” tenia un “forn crematori”…\n–L’Urnulfu està preocupat –va insistir la Lídia.\n–El quadre que acompanyava la víctima és el Fanafafa Veribú, de Joan Ponç, la seva pintura preferida, i això no li agrada.\n–M’ho ha dit ell.\n–Lídia, et puc fer una pregunta?\nLa mirada de la noia va extraviar-se en pensaments pregons.\n–Per què has falsificat els Dau al Set al teu llibre?\n–Això és mentida –va afirmar Lídia–. L’Urnulfu va traspassar la porta de l’Ultramón, que es troba al soterrani de l’estació dels Ferrocarrils de Plaça Molina, va rebre els exemplars de mans de Joan Brossa, i me’ls va dur a Sant Boi.\n–Molt bé –vaig assentir fatigat dels seus deliris–. Et sona el nom de Kim Rubio?\n–És amic meu…\n–De què el coneixes?\n–Quan era a Sant Boi em va entrevistar. El vaig ajudar a fer un reportatge per denunciar les males pràctiques de la psiquiatria.\n–I li has explicat res de l’afer de les txeques?\n–No… vaig quedar-hi per parlar del llibre de Dau al Set. En farà un reportatge quan surti.\nVaig adonar-me que, tenint-la a ella, havia estat una pèrdua de temps buscar un Hannibal Lecter. Per molt que n’estigués enamorat, que n’estava, no podia negar l’evidència que estava involucrada en el cas.\nLa Lídia va arraulir-se contra mi i va fer-me petons. Havia d’actuar amb cautela. Vaig deseixir-me’n i vaig preparar un sandvitx de romanalles de la nevera. Menjar va apaivagar la ressaca i va ajudar-me a pensar.\nEn acabat, vaig mirar els missatges del mòbil i vaig dir-li que el comissari Porxas m’escrivia que havien localitzat els assassins, i que estaven a punt de posar en marxa una operació per detenir-los.\n–El comissari em passarà a buscar d’aquí a un quart d’hora. L’assalt es produirà de forma imminent –vaig anunciar-li tot vestint-me.\n–Millor que te’n vagis –vaig afegir acaronant-li la cabellera bruna–. Si et veu, s’enfurismarà. Sospita que vas xerrar a la premsa el tema de les txeques…\nLa Lídia, amb cara apesarada, va agafar la bossa de mà espellifada i es dirigí cap a la porta.\n–Estigues tranquil·la, tot anirà bé.\nUn cop va tancar la porta, vaig esperar-me uns segons i vaig sortir. La noia s’encaminava Muntaner amunt i trencava a Cubí. Vaig seguir-la. La reixa del Paradise estava baixada i els llums de neó apagats. Un home barbablanc passejava un gos salsitxa.\nLa Lídia va pujar Aribau. La xafogor barcelonina s’abatia sobre els vianants i n’alentia els moviments, com si els costés d’avançar. Els taxis feien retrunyir el clàxon per una furgoneta en doble fila.\nLa Lídia va girar a Madrazo i, per Alfons XII, va arribar a la plaça Molina. La Via Augusta era un anar i venir de cotxes, el fum dels quals gravitava en l’asfalt i es fonia en la canícula. Vaig observar la marquesina vidriada i resplendent de l’estació dels Ferrocarrils. Aquí l’Urnulfu havia trobat la porta de l’ “Ultramón” i Brossa li havia donat els Dau al Set….\nL’ombra de la Lídia es va esmunyir a Santjoanistes, un carreró de vianants arrecerat del sol i esquitxat de comerços. Es va aturar en una fleca i va comprar pa. Vaig parar-me uns metres abans. Regalims de suor m’amaraven el front.\nQuan va reprendre la marxa, va pujar el carrer Saragossa. Va passar de pressa pel bar La Terrassa, com si no volgués ser vista. Uns quants parroquians, aixoplugats en l’aire condicionat, hi jugaven a escacs. Enllà, a la carena de Collserola, fulgurava el Santuari del Tibidabo, grisenc i hieràtic sota la solana abrasadora.\nLa Lídia va aturar-se al semàfor de Ronda General Mitre, una rasa immensa abarrotada de cotxes. Quan es va posar verd, va creuar a l’altra banda. En fer-ho jo, la vaig perdre de vista un instant, però vaig recuperar-la quan s’endinsava al Putxet, barri residencial construït entorn del turó amb el mateix nom.\nVaig anar en la seva direcció. En un tres i no res, sense solució de continuïtat, el paisatge va passar de la transitada Mitre a una renglera de dúplexs adossats.\nLa Lídia va trencar a l’esquerra i va enfilar el carrer Cadis, un via costeruda i solitària que serpentejava fins al capdamunt del Putxet. La massa boscosa del cim era d’un verd fosc intens, que contrastava amb el cel net i encegador.\nXalets i casalots antics, que en el seu origen devien ser cases d’estiueig, s’ajocaven al peu de la muntanya. Murs vetustos i reixats de filigranes vegetals hi amagaven jardins frondosos, i els seus arbres s’abocaven mandrosament al carrer.\nLes cases, construïdes sobre l’abrupta geografia, necessitaven escales escarpades a la roca per accedir-hi. Amunt, amagades de l’ull indiscret del vianant, s’intuïen cornises modernistes, pinacles lluminosos, un rellotge de sol…\nL’indret, aturat en el temps, alenava el batec de la primera urbanització de Sant Gervasi, a començaments del segle XX, quan Barcelona somiava ser una ciutat jardí. Un batec tímid i somort que miraculosament havia pervingut enmig del ferotge brogit urbà.\nLa Lídia va aturar-se en un revolt pronunciat que resseguia el pendent de la muntanya. Jo vaig parar la marxa i, perquè no em veiés, vaig arrambar-me a un portal. La noia va traure el pa i va esgrunar-lo. Tot d’una, va aparèixer una munió de gats de sota la tanca d’un casalot atrotinat i van abraonar-se al menjar.\nQuan van enllestir-lo, Lídia es va posar a davant de la porta i, fent gestos, els va foragitar. Com que no li feien gens de cas, va agafar un tros de branca i va començar a bastonejar-los, i a donar-los puntades. Els gats van fugir espaordits i alguns d’ells van passar veloços per la meva vora.\nLlavors, la Lídia va obrir una portella rovellada i va desaparèixer a dins del casalot rònec. Vaig apropar-m’hi. Enllà de la tanca es distingia un pati de parets escrostonades, amb un terra reblert de caguerades de colom.\nVaig fer la volta a la finca. La casa era cantonera i més gran del que semblava a primera vista. Ocupava, de fet, tota una illa. Un mur gruixut, reforçat de reixes desenganxades en algun tram, la protegia per la banda sud. Les portes de l’antic jardí, a hores d’ara un batibull d’arbres crescuts a la seva i males herbes, estaven tapiades.\nMirant a nord, a davant del boscatge del parc del Putxet, s’aixecava l’edifici principal. Una baluerna gegantina que queia a trossos, coronada per una cúpula de cristall ennegrida. Vaig veure-hi un cartell oxidat, vestigi de temps més opulents: Clínica Coderola.\nMentre m’eixugava la suor del front, vaig recordar la frase que m’havia dit Marc Coderola quan m’havia proposat corregir els Dau al set fraudulents de la Lídia: “Et prego la màxima confidencialitat”.\nVa oir-se un xiscle, que es va apagar tot seguit. Vaig agafar el mòbil per trucar el comissari Porxas i demanar-li ajuda. Quan estava cercant-ne el número, vaig rebre un impacte fort al cap i vaig desplomar-me.\nMe la porta fluixa el que creguis


Europa investigarà "la precarietat" dels professors associats de la Universitat de València - Diari La Veu\nEscriba el número 344322\nRepresentants de la plataforma denuncien la situació laboral dels seus associats\nLa Comissió Europea investigarà la situació laboral dels professors associats (PDI) de la Universitat de València. Així ho ha anunciat la Plataforma PDI Associat UVEG, que recorda que, al novembre passat, va presentar una denúncia davant la Comissió de Peticions de la Unió Europea per a explicar la seua "situació insostenible de precarietat absoluta i de discriminació laboral". La denúncia també s'ha traslladat a la Comissió d'Ocupació i Afers Socials del parlament.\nLa plataforma, que representa uns 1.300 professors i suposa una tercera part de la plantilla de la Universitat, va decidir recórrer davant les institucions europees per la manca de compromisos del Rectorat i les promeses incomplertes pels partits amb representació a les Corts i el Consell.\nEl col·lectiu subratlla que es tracta de professors especialistes de reconeguda competència en diversos camps i doctors acreditats per les agències d'avaluació que "han sigut convertits en un recurs d'emergència per a atendre l'oferta docent a preu de saldo". "Molts d'ells encadenen 20 anys de contractes a la Universitat i tenen un salari mensual entre 300 i 500 euros bruts, sense estabilitat laboral, amb contractes que es renoven cada curs acadèmic", critica.\nAquests professors consideren que es tracta d'un "frau de llei" per part de la Universitat, en utilitzar la figura del PDI Associat per a cobrir baixes definitives i temporals.\nPer la seua banda, fonts del vicerectorat de professorat de la Universitat han indicat que no han rebut cap notificació del procediment, però que, en tot cas, la Unió Europea hauria d'interessar-se per la situació d'aquests professors de totes les universitats. En aquest sentit, han assenyalat que es tracta d'un "problema del marc legal de contractació" que depén del govern espanyol i de les "restriccions presupostàries". En tot, cas subratllen que oferiran tota la informació a la EU perquè són els primers interessats a resoldre la qüestió.\nEscriba el número 564162


Wikiloc - ruta SA TUNA-MIRADOR DE SANT JOSEP-CAP DE BEGUR, SEMÀFOR-BEGUR - Begur, Catalunya (España)- GPS track\nSA TUNA-MIRADOR DE SANT JOSEP-CAP DE BEGUR, SEMÀFOR-BEGUR 51\nFecha de subida 17 de noviembre de 2016\nBegur-Sa Tuna-Alt de Sant Pau-Mirador de Sant Josep-Semàfor de Begur. (senderismo)\nCALA SA TUNA A LA PLATJA DE PALS (senderismo)\nVista 439 veces, descargada 16 veces\nSA TUNA-MIRADOR DE SANT JOSEP-SEMÀFOR-BEGUR.\nAquest trajecte recomana ser prudents , anar ben calçat per no relliscar, i els bastons poden ser de molta utilitat. La sortida no és circular. Deixem un cotxe a l’aparcament de Begur situat al camí del Mar i l’altre a Sa Tuna.\nL’inici, doncs, comença a la platja de sa Tuna agafant el camí GR (senyals blanca-vermella) situat al sud de la platja.\nSeguim el camí de ronda, ara molt ben condicionat,i que permet arribar fins a un mirador a sobre la cala de s’Eixugador. Aquesta cala de color blau turquesa amb fons de sorra blanca fa les delícies dels visitants. Des d’aquest Mirador es pot veure al nord la mola del Cap Sa Sal que tapa la panoràmica de les Illes Medes i el perfil de la costa.\nA partir d’aquí el pendent és fort fins el Mirador de Sant Josep. La vegetació de garric, estepa blanca i alguns pins ajaguts per la tramuntana ens acompanyarà fins a l’entrada ( cul de sac) de la urbanització la Borna. Seguirem les passes per un carrer asfaltat anomenat carrer Rec de l’Aigua fins a trobar un camí de terra, direcció Cap de Begur ( el punt més oriental de la Costa Brava). A dalt de la carena hi ha un edifici anomenat el Semàfor. Edifici deixat, abandonat i expoliat.\nL’edifici es va inaugurar el 1891 i fins els anys 70 va tenir la funció d’orientació, comunicació , reconeixement de vaixells del trànsit marítim i també com a observatori meteorològic. La nova tecnologia va fer inútils els seus serveis.\nAquest punt és un excel•lent mirador per observar el paisatge abrupte i els espadats com si fóssim ocells.\nReculem per agafar el camí de retorn a Begur tot fent una parada al mirador del Túnel, el qual ens proporciona una imatge de la zona Sud del Cap de Begur, amb la cala d’Aiguablava i la torre de Sant Sebastià de la Guarda, difícil d’oblidar.\nHola, ha encontrado interesante esta ruta SA TUNA-MIRADOR DE SANT JOSEP-CAP DE BEGUR, SEMÀFOR-BEGUR https://es.wikiloc.com/wikiloc/view.do?id=15531296 Saludos, Wikiloc - Rutas y puntos de interés GPS del Mundo


El tennista espanyol Rafa Nadal ha quedat eliminat en semifinals del torneig individual dels Jocs Olímpics de Rio de Janeiro, després de sucumbir en tres sets davant l'argentí Juan Martín del Potro (5-7, 6-4, 7-6 (5) ), i aquest diumenge disputarà el partit pel bronze contra el japonès Kei Nishikori.\n17 hores després de proclamar-se campió olímpic de dobles al costat de Marc López , Nadal tornava a la pista central del Centre Olímpic de Tennis per buscar la tercera final olímpica de la seva carrera. Finalment, el campió olímpic de 2008 haurà de lluitar pel bronze i Andy Murray, or a Londres 2012, serà el rival de Del Potro.\nVa ser una bonica baralla de més de tres hores entre dos jugadors 'renascuts', tots dos de baixa en els últims temps pels seus respectius problemes de canell, encara que molt més perllongada l'absència de l'argentí, que va allargar el seu particular 'conte de fades' iniciat en primera ronda contra Novak Djokovic. Bronze quatre anys enrere, ja té assegurada la seva segona medalla.\nFeia tres anys que Nadal i Del Potro no s'enfrontaven i tanta espera desembocar en un partit espectacular que va haver de decidir-se en el 'tie-break' decisiu. El de Tandil es va col·locar amb un avantatge de 3-0 i, malgrat l'enèsim esforç titànic del seu rival, va sentenciar en la segona pilota de partit que va gaudir i els ulls se li van tornar a omplir de llàgrimes, igual que a semifinals després de batre a un altre espanyol, Roberto Bautista.\nDecebut va marxar Nadal, però amb una intensa ovació de l'afició brasilera, que el dia interior li havia increpat fins desesperarle en el partit contra Thomaz Bellucci. Dins d'aquesta marató d'emocions que està vivint a Rio, ara li toca descansar el possible i rearmar de moral perquè segueix havent-hi una medalla en joc, en el partit que començarà aquest diumenge no abans de les 18.30 (hora espanyola). Alimenta la seva confiança el bon balanç davant Nishikori (9-1).\nNADAL BARALLA I BARALLA SENSE PREMI\nUna hora i 25 minuts es va estendre l'èpic set final, que es va mantenir relativament tranquil fins al 4-4, quan tot va trontollar. Potser cansat, potser nerviós, Nadal encadenava dos errors clars i cedia el tercer 'break' del partit al seu rival, que es fregava les mans amb 5-4 i servei per liquidar el partit.\nVa ser llavors quan Nadal va demostrar que la seva mentalitat, el gran arma de la seva carrera i no tan letal en els últims temps, torna a deixar-li somiar. El balear va disputar un joc a la resta per emmarcar, que va guanyar en blanc amb un 'passing' espectacular, i traient amb 5-5 va aixecar un 0-40 en contra. Arribar al desempat ja era una heroïcitat i Del Potro no va permetre més èpica.\nLa clàssica dreta dura i plana del sud-americà li va permetre aclaparar per moments (39 cops guanyadors) i, encara que la seva eficàcia es va reduir quan Nadal va obligar a executar-la en cursa (43 errors no forçats), a l'hora de la veritat va ser el factor que va desequilibrar la balança.\nVa ser el desenllaç a un partit extremadament equilibrat, que Nadal va dominar en el primer parcial i el seu rival en el segon, fins que tots dos van desplegar el millor del seu arsenal en el tercer, potser el millor de tota la competició olímpica. En el balanç final, el manacorí va guanyar més punts (101-99), però no li va servir per evitar la derrota.\nNo abans de les 20.30 (hora espanyola) d'aquest diumenge, Del Potro lluitarà per l'or contra Murray, que amb prou feines va trigar una hora i 20 minuts en liquidar a Nishikori i confirmar el seu retorn a la final olímpica, quatre anys després de tocar la glòria a Londres davant Roger Federer.\nL'escocès, que va aparellar el seu balanç de guanyadors i errors no forçats (15-15), va ser un mur amb el seu servei i no va permetre si una sola bola de trencament en tota la semifinal, un argument massa poderós per a un Nishikori poc incisiu . Així, disputarà la seva segona final olímpica davant Del Potro, al qual domina per 5-2 en els seus enfrontaments, encara que no es mesuren des d'Indian Wells 2013.