El seu primer dia de col·le – Article – AMPA CEIP Marta Mata\n13 Juny 2013 13 Juny 2013\nSi el teu fill/a no ha anat a l’escola bressol, als 3 anys arriba el moment que s’enfronti a un dels grans reptes d’un/a nen/a: el primer dia de col·legi. Els nervis, la por, la ignorància del que va a passar… tot això farà que el teu fill/a estigui intranquil, fins i tot que plori quan ho deixis en la porta del col·le. I no hi ha gens pitjor que veure-li plorant perquè a tu també t’entrin ganes de posar-te a plorar i sortir corrent amb el teu nen, lluny d’aquest lloc que tant por li dóna.\nPrepara-li per al gran moment\nEl millor és que li vagis preparant setmanes abans que arribi el tan esperat i temut dia. Parla-li del seu nou col·legi i de totes les coses boniques i divertides que va a fer allí: conèixer més nens, jugar amb ells, pintar…\nConvé que aneu abans al centre perquè l’hi ensenyis per fora i es familiaritzi amb ell. Fins i tot, si és possible, que li presentis al seu professor. També has d’acostumar-li als nous horaris: que es desperti a l’hora que ho hagi de fer per anar al col·legi; que mengi a l’hora marcada pel centre, etc.\nAbans de començar, la majoria de col·legis citen als pares per explicar-los com serà el procés de les classes. És convenient que t’apropis a conèixer als seus professors i que mantinguis una relació fluïda amb ells, perquè el nen senti que confies en ells i que ell també ho pot fer.\nLlegeix-li contes sobre nens i nenes que comencen l’escola, papàs i mamàs que es van a treballar i tornen després a recollir als seus fills, i sobre activitats en el col·le. Explica-li les teves pròpies experiències quan vas començar el col·legi o el treball. Que vegi que tu has passat pel mateix i que no va ser tan dolent.\nPlanteja-li l’assistència com una obligació, però també com un privilegi. Digues-li: “Quina sort tens d’anar al col·legi, ja veuràs què bé t’ho passes allí!”.\nÉs molt important que, encara que et doni molta pena deixar al teu fill el primer dia, et vegi content i confiat. Els nens petits són extremadament sensibles als teus estats d’ànim, i si et veu trist o preocupat, entendrà que ho deixes en un lloc dolent per a ell.\nI per fi… el gran dia!\nUn dels pares, o els dos, ha d’acompanyar-li fins a la porta del centre. Tracta que arribi dels primers, així veurà aparèixer a tots els companys i no se sentirà tan observat com si es presentés l’últim.\nMostra alegria i no allarguis el moment de la separació. Has de ser afectuós i breu, sense excessos, que no sembli que et vas a Sibèria durant 6 mesos. Si el nen/a es posa a plorar o cridar, acomiada’t ràpidament d’ell/a i sense dramatismes, no facis també tu el numeret, ja que això afectarà més al teu fill/a i li farà posar-se pitjor. Si li fas massa cas, aprendrà que amb una rebequeria aconsegueix escapolir-se del col·le.\nNo li prometis coses que no pots complir, com “Vaig aparcar el cotxe i ara torno”. Si el nen/a se sent enganyat, confiarà menys en tu i li costarà més creure’s que el col·legi és un bon lloc.\nSigues molt puntual a l’hora de recollir-li, no li tinguis una estona esperant sol en la porta del centre. Això li farà sentir-se abandonat i trist. Si en portar-li a casa veus que té els ulls vermells d’haver plorat durant el dia, no li compadeixis. Així només aconseguiràs que segueixi plorant perquè li vagis a rescatar. Comenta-li el ben que s’ha portat i l’orgullós que estàs d’ell/a, remarcant la sort que té d’anar al col·legi i poder gaudir tant.\nPosted in: Extraescolars | Tagged: col.le, escola, P3, primer dia, Todo Papás, www.todopapas.com


Pla d'estudis i titulació - Postgrau en Gestió i Direcció d'Empreses - UPF Barcelona\nPostgrau en Gestió i Direcció d'Empreses\nPrograma de postgrau de Direcció d'Empresa\nEntorn econòmic i Data Analytics per a Directius - 3 ECTS\nDirecció estratègica i gestió de la innovació - 4 ECTS\nComptabilitat - 3 ECT\nDirecció de Persones i Lideratge - 4 ECTS\nDirecció de Màrqueting i comunicació - 4 ECTS\nDirecció d'Operacions i sistemes d'Informació - 4 ECTS\nFinances per a directius - 3 ECT\nSimulació d'Empreses - 3 ECTS\nPla d'empresa - 4 ECTS\nEl rol del directiu i el comportament a l'empresa. L'objectiu d'aquesta matèria és realitzar una primera presa de contacte amb la funció directiva i amb el desenvolupament de les habilitats bàsiques necessàries per dirigir.\nEl rol del directiu i lideratge.\nEstils de direcció.\nAnàlisi de problemes i presa de decisions.\nConducció de reunions.\nNegociació i tractament de conflictes.\nJoc d'empresa. Es du a terme una simulació amb ajuda de l'ordinador, en la qual grups de participants, que actuen com l'equip directiu d'una empresa, adopten decisions en un entorn competitiu, durant diversos períodes consecutius.\nComunicació en públic. A través de pràctiques guiades, es milloren aspectes personals clau per a la comunicació efectiva d'idees a públics heterogenis.\nConferències Sessions de curta durada que tracten temes complementaris d'actualitat candent per al directiu modern: eines de treball, entorn econòmic, habilitats directives i altres.\nDiploma de postgrau en Direcció d'Empresa, expedit per la Universitat Pompeu Fabra. Per obtenir el títol del és indispensable l'assistència a classe, la presentació del projecte final i la superació de les proves corresponents.\nEls participants sense titulació universitària que superin el curs rebran un diploma de la Barcelona School of Management.


Lluïsos d'Horta - Mortadelo y Filemon\nComença el\t21 Octubre 2017 17:30\nProjecció de le pel·lícula infantil Mortadelo y Filemón contra Jimmy el Cachondo (2014), de Javier Fesser, producció Película Pendelton, Ilion Animation, TVE i Canal+ España. Espanya, 88 minuts. Projecció en castellà.\nProjecció el dissabtes 7 i 21 d'octubre de 2017 les 17:30h.\nSinopsi: (Infantil, Animació, Comèdia) S'acaba de produir el major atac criminal contra l'estabilitat mundial. És un atac de riure. Mentre el caos de la broma i el riure fluix s'apodera de les institucions, de la banca, dels ministeris, de les fàbriques, dels col·legis, de les cafeteries, dels policies, dels lladres, dels notaris i dels elefants, l'única organització capaç de posar una mica de serietat en tot això és la TIA La Humanitat està en perill. No aguanta una brometa més. Però els nostres dos millors agents de camp (i platja) s'encarregaran de tallar-li el rotllo a aquest supergamberro: són Mortadelo i Filemó. (FILMAFFINITY)\nPromis Goya 2014: 2 premis Goya, millor guió adaptat i millor pel·lícula d'animació.\nPremis Gaudí 2014: Millor pel·lícula d'animació.


Ciència i Enginyeria de Dades. Canal Universitats\nNota de tall 1a assignació PAU/CFGS 2018: 12,018\nTecnologia Industrial 0,10\nCiència i Enginyeria de Dades (UPC)\nNom del títol: Graduat/ada en Ciència i Enginyeria de Dades per la Universitat Politècnica de Catalunya\nPreparar professionals amb una formació sòlida en els fonaments de l'enginyeria i, especialment, en matemàtiques, informàtica i processament del senyal, i proporcionar-los, alhora, flexibilitat i iniciativa davant dels nous reptes tecnològics.\nAnalitzar fenòmens complexos mitjançant la probabilitat i l'estadística, i plantejar models d'aquests tipus en situacions concretes. Formular i resoldre problemes d'optimització matemàtica.\nUtilitzar els sistemes de computació actuals, inclosos sistemes d'alt rendiment, per al processament de grans volums de dades des del coneixement de la seva estructura, funcionament i particularitats.\nDissenyar i aplicar tècniques de processament de senyal, escollint entre diferents eines tecnològiques, incloses les de visió artificial, de reconeixement del llenguatge parlat i de tractament de dades multimèdia.\nConstruir o utilitzar sistemes de processament i comprensió del llenguatge escrit, integrant-lo en altres sistemes dirigits per les dades. Dissenyar sistemes de cerca d'informació textual o hipertextual i d'anàlisi de xarxes socials.\nAplicar les eines necessàries per a l'emmagatzematge i el processament de les dades, i per a l'accés a aquestes dades.\nEscollir i utilitzar tècniques de modelització estadística i anàlisi de dades avaluant la qualitat dels models, validant-los i interpretant-los.\nVisualitzar la informació per facilitar l'exploració i l'anàlisi de dades, inclosa l'elecció de la seva representació adequada i l'ús de tècniques de reducció de dimensionalitat.\nAplicar el procés d'innovació, proposar models i plans de negoci basats en explotació de dades, analitzar-ne la viabilitat i comunicar-los de manera convincent dins del context corporatiu.\nAplicar les pràctiques de la gestió de projectes en la gestió integral del projecte d'enginyeria d'explotació de dades, en les àrees d'abast, temporal, econòmica i de riscos.\nPlanificar, concebre i dur a terme projectes de caire professional de forma individual en l'àmbit de l'enginyeria de les dades, liderant-ne la posada en funcionament i la millora contínua, i valorant-ne l'impacte econòmic i social.\nÀmbits tan diversos com la biotecnologia, la genòmica, el comerç electrònic, l'automoció, les finances, la realitat virtual, la medicina, l'esport, l'energia, el transport, la domòtica, etc., estan immersos en quantitats colossals d'informació que requereixen un tractament matemàtic, estadístic i computacional.\nLa formació del grau en Ciència i enginyeria de dades serà una competència amb un valor creixent en el futur. Tot just som a l'inici d'un nou període de la història on les responsabilitats sobre l'anàlisi de les dades i la presa de decisions es desplacen gradualment dels humans als ordinadors.\nEls cotxes autònoms, el comerç electrònic, la fabricació robotitzada, etc., són alguns dels nombrosos exemples que indiquen una tendència de futur on les competències adquirides durant la titulació seran cada vegada més necessàries.\nTelèfon 93 401 70 00\nSocietat Catalana de Matemàtiques. Institut d'Estudis Catalans\nCIMAT - Centre d'Investigació en Matemàtiques, A.C.\nCRM - Centre de Recerca Matemàtica\nEMIS - Servei Europeu d'Informació Matemàtica\nERCOM - Centres Europeus de Recerca Matemàtica\nIMU - Unió Matemàtica Internacional


ECP, ERC i JxCAT demanen diàleg als socialistes que confien en una majoria suficient\nEl Partit dels Socialistes s'ha erigit com l'única formació que pot donar resposta al conflicte polític entre Catalunya i Espanya. Respecte als possibles pactes post-electorals, el PSC es mostra confiat amb assolir una majoria suficient per poder governar en solitari. De la seva banda En Comú Podem ha organitzat un acte al Centre Cívic Palmira Doménech centrat en l'educació. Entre les persones assistents, el número 5 per la demarcació de Barcelona, Joan Mena, ha criticat el viratge del PSOE cap a la dreta i assegura que l'única forma que torni a l'esquerra és fent que Unidas Podemos i les seves confluències tinguin més força arran de les eleccions. També Esquerra Republicana aposta pel diàleg amb el PSOE si bé l'exdiputat i portaveu al Congrés de la formació no es mostra gaire optimista i assegura que Pedro Sánchez acabarà buscant un pacte amb la dreta. Per últim, qui també ha fet campanya ha estat Junts pel Prat que ha tornat a portar el candidat comarcal per la formació als comicis.


Arxius de ruta pels estats units - El món ens espera\nEtiqueta: ruta pels estats units\nRuta 61: Memphis, la ciutat del rock\nPosted on 4 d'agost de 2017 26 de maig de 2022 by Norma Levrero\nLa ciutat de Beale Street\nVicksburg i Natchez són dues ciutats de cases colonials a la riba del riu Mississipí encantadores.\nPosted on 16 de juliol de 2017 26 de maig de 2022 by Norma Levrero\nL’experiència de dormir a una antiga plantació de cotó\nNova Orleans: un barri francès molt semblant a l’Havana Vieja\nPosted on 16 de juliol de 2017 13 de novembre de 2021 by Norma Levrero\nMobile, la ciutat petita però molt autèntica.\nLa part de Florida en què nosaltres vam estar no és la de Miami i els seus cayos, sinó la part nord oest de l’Estat, entre Pensacola i Panama City Beach.\nPosted on 4 de juliol de 2017 26 de maig de 2022 by Norma Levrero\nAtlanta no era incialment una ciutat on hi volguèssim fer nit però en saber que hi havia el CNN World Center vam canviar d’opinió. I mira, per no tenir expectatives sobre aquesta ciutat, la veritat és que ens va sorprendre gratament.


Neymar, ni regalat (Jordi Costa)\n3 min. 07/06/2019 23:55\n651x366 Neymar, durant un entrenament amb el Brasil / UESLEI MARCELINO / REUTERS Neymar, durant un entrenament amb el Brasil / UESLEI MARCELINO / REUTERS\nQuan l’estiu del 2013 el Barça va rematar el fitxatge de Neymar, pensant que es tractava del futur dominador del futbol mundial quan Messi abdiqués, l’estratègia tenia tot el sentit. Però va ser un error de càlcul -que jo també hauria comès- perquè, sis anys després, l’argentí continua sent el millor i el brasiler està completant una trista autodestrucció del que prometia ser una carrera llegendària.\nÉs veritat que Neymar va tenir moments brillants a Can Barça, formant part del trident que va liderar l’última Champions o arrossegant l’equip cap a aquella remuntada al PSG tan memorable com inútil. Però la realitat és que el nano ja apuntava maneres: ens vam aprendre de memòria l’aniversari de sa germana, i ens vam acostumar als canvis de botes amb els partits en marxa i, sobretot, a viure cada estiu amb l’ai al cor, pendents de l’últim caprici econòmic de son pare. El dia que, finalment, va fotre el cop de porta per marxar al PSG, el Barça va perdre un futbolista magnífic -i el va substituir per dos que, avui dia, no han demostrat arribar-li a la sola de la sabata-, però, d’altra banda, va deixar de patir aquell mal de queixal permanent.\nEn els últims dos anys, hem vist des de la distància com aquell futbolista que va preferir canviar de rumb per ser el líder indiscutible d’un projecte guanyador i tenir l’opció de ser Pilota d’Or lluny de l’ombra allargada de Messi, no només no ho ha aconseguit, sinó que ni tan sols ha madurat com a esportista, ni com a persona. És cert que no ha tingut sort amb les lesions, però el Neymar d’avui no és millor futbolista que en la seva etapa blaugrana -i això que està en una edat idònia- i, a més, ha acumulat escàndols extraesportius: un dia agredeix un espectador i l’endemà l’acusen de violació. I és possible que no sigui un violador, però és obvi que té serradures al cap.\nÉs per això que, avui, seria una bestiesa que el Barça intentés recuperar Neymar, per més que continuï compartint grup de WhatsApp amb Messi i Suárez, o que el seu retorn servís per resoldre el crueuament de demandes que mantenen el Barça i l’excèntric brasiler. Neymar volia ser com Messi però ha acabat eclipsat per Mbappé i encaminat directament a ser un rèplica de Ronaldinho. No tinc gaire clar com encaixarà Griezmann al dibuix del Barça, ni que tingui gaires més neurones que el brasiler, però, si em feu triar, em quedo amb el francès. I aquí, encara que sigui per primera vegada en molt de temps, l’entitat ha d’imposar el seu criteri.


Esquerra modera el seu discurs davant l’actuació judicial | Catalunya | EL PAÍS Catalunya\nRoger Torrent, president del Parlament, mostra contenció en l’aposta independentista\nBarcelona 21 GEN 2018 - 19:06\tCET\nRoger Torrent, el president del Parlament. Cristobal Castro\nLa proclamació de la república catalana del 27 d’octubre i la negativa de Carles Puigdemont a convocar eleccions s’atribueix a la pressió i la radicalitat que aquells dies va mostrar Esquerra Republicana, però el partit d’Oriol Junqueras sembla haver optat, des de llavors, per una posició moderada davant el procés judicial que penja sobre els seus dirigents i les conseqüències que se’n deriven. El discurs del nou president del Parlament, Roger Torrent, ha estat l’última mostra d’aquesta contenció política.\nLa disparitat de criteris amb què han actuat els dos líders de l’independentisme, Carles Puigdemont i Oriol Junqueras, es va fer palès poques hores després que es declarés la secessió. El president destituït va fugir a Brussel·les, mentre que l’exvicepresident va optar per quedar-se i comparèixer davant la justícia, amb la certesa que seria empresonat. Aquesta mateixa línia de moderació va caracteritzar després la declaració judicial de l’expresidenta del Parlament, Carme Forcadell, ara diputada d’ERC, davant el magistrat del Tribunal Suprem Pablo Llarena, en què va acatar la Constitució i va renunciar a la unilateralitat.\nDesprés van venir unes declaracions de to radical i agre de Puigdemont sobre la “decadència” dels estats de la Unió Europea i la necessitat de celebrar un referèndum per sortir d’aquest club, de les quals es va desmarcar Esquerra. I així es podria seguir amb el discurs d’un líder i l’altre en la campanya electoral.\nProbablement el partit de Junqueras estava convençut que guanyaria les eleccions i volia presentar-se com una formació allunyada de la radicalitat, però passats els comicis res indica que Esquerra es plategi canviar d’estratègia i fer de company de viatge del to que segueixen mantenint Puigdemont i els líders de Junts per Catalunya. Els republicans estan convençuts que arribarà el seu moment quan l’expresident quedi atrapat en la seva estratègia i no pensen sortir del camí traçat, expliquen fonts republicanes.\nRoger Torrent, el diputat d’ERC per Girona que va ser triat president del Parlament el dia 17, ha aguantat la pressió de la llista de Puigdemont i no ha viatjat a Brussel·les per parlar amb ell, en el marc dels contactes protocol·laris, i proposar-li un nom a la presidència de la Generalitat. La CUP va titllar el discurs de presa de possessió de Torrent d’“autonomista” i va amenaçar amb desmarcar-se del bloc independentista si es confirmava la moderació que segueix rebutjant Puigdemont, un líder polític que no té res a veure amb el partit d’ordre que va ser Convergència.\nAmb tot, la prova de foc sobre la moderació d’Esquerra vindrà en els propers dies, quan es dona per fet que el secessionisme es mantindrà unit en les polèmiques sessions que s’albiren al Parlament de Catalunya. El primer test serà a compte de la interpretació del reglament i de la llei de la presidència de la Generalitat sobre si es pot realitzar o no una sessió d’investidura telemàtica.\nEls lletrats de la Cambra ja han dit que això no tindrà empara legal i s’haurà de veure si la Mesa els fa cas o insisteix en la tesi que aquesta opinió no és vinculant, com en el seu moment va considerar la Mesa presidida per Carme Forcadell. De moment, els republicans no volen ensenyar cap carta i la incògnita no es desvetllarà fins el mateix dia del Ple d’investidura, que tornarà la brega política si s’accepta un debat sense la presència del candidat i la delegació del vot dels cinc diputats fugits a Brussel·les que ha prohibit el jutge Llarena.\nEl diputat d’ERC Ernest Maragall, que va fer un discurs molt aspre el passat dia 17 com a president de la Mesa d’Edat del Parlament, va alertar ahir que s’han de calcular els “costos i beneficis” d’una eventual investidura de Puigdemont. Al seu parer, “el país està per sobre de qualsevol persona”, per la qual cosa va demanar sortir del “cercle viciós” de la repressió. “No necessitem més màrtirs”, va explicar en una entrevista a Catalunya Ràdio, en la qual va assegurar, també, que “no serà una bona decisió” si el Parlament opta pel “bloqueig institucional”.


Història | La vella de gràcia\nLes espurnes del passat\nLa colla de diables La Vella de Gràcia va encendre el foc per primera vegada durant la Festa Major de Gràcia de l’any 1981. Aquest fet la va convertir en la colla més antiga de la Vila de Gràcia i en la tercera de la ciutat de Barcelona, darrera dels Diables del Clot i els Diables de Sants. Els pioners d’aquesta colla, encapçalats pel Jordi Cubillos, eren gent vinguda de la població de Sitges, membres tots de la Colla Vella de Diables de Sitges. És per això que el nom original de la colla era Colla Vella de Diables de Gràcia. Ja des d’un bon principi, la colla es va integrar en el teixit associatiu de la Vila participant en els actes de la Festa Major, formant el que es va anomenar Equip de Treball de Cultura Popular de Gràcia. D’aquesta manera, per primera vegada a la Festa Major s’hi celebrava un correfoc amb una colla nascuda a la Vila. Els orígens de la colla deriven d’un ball de diables tradicional, seguint el model penedesenc. Aquest consisteix en la figura marcada d’uns personatges (Llucifer, Diablessa, diables i tabalers), la indumentària de roba de sac, el ball litúrgic i la recitada de versots satírics, molt lluny del concepte actual de correfoc barceloní (més espontani i espectacular). Això va portar les primeres disputes a la colla, sobre quin dels dos models havia de ser el propi de La Vella. Finalment, aquestes discrepàncies van portar a l’escissió de la colla, tot creant-se una colla nova l’any següent, al 1982, la Diabòlica de Gràcia. La Vella es va començar a donar a conèixer dins la Vila de Gràcia, convertint-se en una referència per tothom i arribant a ser-ne un element identificador, tal com ho demostra la presència d’un membre de la colla a l’estrena de l’espectacle teatral “Món, dimoni i carn” on també hi va ser l’autora, Maria Aurèlia Capmany, i Núria Espert, al Teatre Lliure l’octubre de 1982. A més de ser-ho a la Vila, la colla també es va convertir en un referent de les colles que anaven sorgint al pla de Barcelona i rodalies, arribant a apadrinar-ne a algunes, com és el cas dels Diables de Castelldefels al 1984. La colla va ser una de les punteres de la recent creada Coordinadora de Diables de Barcelona, participant en el correfoc de La Mercè. Amb el temps però, es va acabar negant a la seva participació i sortint de la Coordinadora, ja que les característiques d’aquest correfoc defugien molt de la manera d’entendre el ball de diables. El motiu era prou evident: hi havia massa gent als correfocs per poder fer en bones condicions el ball litúrgic i, en definitiva, la impossibilitat de fer entendre a la gent el significat dels balls de diables de les colles centenàries.\nEls primers canvis\nAmb el temps, la colla va anar evolucionant. Moltes d’aquestes qüestions van anar canviant i l’acceptació de les dones a la colla va ser una realitat, arribant a ocupar el càrrec de Diablessa. La colla redacta els seus primers estatuts al maig del 1987, amb Joan Ponsa ocupant el càrrec de President. Aquest nou pas no va comportar grans canvis a la colla que continuava amb el seu tarannà d’actuacions, la gran majoria a Gràcia, exceptuant algunes sortides puntuals com a Castelldefels i Sant Cebrià de Vallalta. La germanor que es produeix entre la Vila de Gràcia i la població mallorquina de Sa Pobla, va fer possible la realització de la Festivitat dels Foguerons de Sant Antoni a la Vila de Gràcia. Aquesta festa va començar a donar-se a conèixer a Gràcia l’any 1991 i el fet de realitzar-se l’últim cap de setmana de gener va començar a donar els primers problemes seriosos d’organització a la colla, acostumada com estava a participar únicament en el calendari estival tradicional. Aquest problema s’aniria succeïnt any rera any. En aquest període es van fer actuacions de molta ressonància com la participació de La Vella de Gràcia a Albertville.\nEL CANVI GENERACIONAL\nMica en mica, la mitjana d’edat de la colla va anar augmentant i es va veure la necessitat de donar pas a gent jove amb il·lusió per tal de poder tirar endavant la colla. D’aquesta manera, l’any 1995, l’entrada de gent novella va ser una realitat. El procés però, va ser més fulgurant del que es podia pensar i als anys següents es va anar produïnt la progressiva renovació de la colla. Van entrar quatre joves que acabarien donant un tomb radical a la situació d’aquell moment. La Marta Gil, l’Edgar Baqués, el Roger Gispert i el Pau Salvadó van fer possible tot el procés de traspàs i en ells va recaure la gran responsabilitat de tirar endavant la colla més antiga de la Vila. El fet d’estar tots quatre vinculats a entitats de la Vila com són l’Esplai GMM dels Lluïsos de Gràcia i l’Agrupament Escolta Sant Joan de Gràcia, potenciava aquest desig de continuar mantenint viva la flama de la colla. La gent veterana de la colla va creure que s’havia de fer el relleu de forma immediata. Eren molts anys els que portaven al capdavant de la colla i van atorgar la confiança a la nova gent que havia entrat. Tot va sorgir quan la Marta Gil, l’Edgar Baqués i el Pau Salvadó van ser convidats a casa del president Joan Ponsa i els va convèncer que La Vella necessitava un canvi, un relleu generacional. L’any 1997 es va produir el primer traspàs de responsabilitats. La Marta Gil va presidir una primera junta de renovació, fet que la va convertir en la primera i única dona fins a l’actualitat que ha ocupat el càrrec de Presidenta. Més tard, es tornava a fer un traspàs de Presidència, ocupant aquest càrrec l’Edgar Baqués. Aquests fets van comportar que es comencés a variar el model de ball de diable per un cada vegada més característic de les noves colles de diables que anaven sorgint al país, tot i que encara es continuaven mantenint vives certes tradicions de la colla: no es perdia la indumentària, ja que es continuava tirant amb bosses de sac, ni un dels grans espectacles de La Vella, la recitada dels versots satírics per la Festa Major. En aquests anys, es van fer dues actuacions de relativa importància, una va ser a Marsella, l’any 1994, en motiu de l’agermanament entre Gràcia i dos districtes d’aquesta ciutat, i l’altra a Sa Pobla, per l’agermanament anteriorment citat. La colla continuava treballant encarada al protagonisme de les Festes de Gràcia, autèntic motor de la colla i la seva màxima expressió. Eren aquests els moments més intensos pels seus membres, i els que es vivien amb més passió. De fet, un cop acabada la Festa Major de la Vila, el panorama d’actuacions anava a la baixa perquè la colla continuava sense participar a la Mercè, ja que no era membre de la Coordinadora de Diables de Barcelona. Aquest fet provocava que s’estigués una mica allunyat de la realitat de les colles de diables del pla de Barcelona.\nLa presidència de la colla tornava a canviar l’any 1998, amb l’entrada del Pau Salvadó. Tot i la seva il·lusió, les dificultats van començar a ser patents per una manca evident de gent, ja que la majoria dels seus integrants més veterans apareixien només a l’estiu, mentre que la realitat durant la resta de l’any era bastant desoladora; aquest fet, afegit amb el progressiu augment d’actuacions fora del calendari estiuenc al que estava acostumat a treballar la colla, va ser un dels causants d’aquesta falta de personal a les actuacions. Aquesta situació crítica va portar a plantejar la desaparició de la colla davant una situació tan insostenible, però l’empenta d’una sèrie de persones per mantenir encès l’infern ho va impedir. Així va ser com l’any 2000, després d’haver celebrat els Foguerons de Sant Antoni a Gràcia, la colla va donar un tomb radical a la seva situació. Una reunió amb tota la gent influent de la colla en aquells moments, en la que no hi havia cap dels membres històrics, va salvar la situació i van conjurar-se per remuntar el vol. El primer pas va ser reunir-se amb el Districte de Gràcia. Així, una delegació de La Vella va tenir una xerrada amb l’Albert Musons, conseller de cultura de la Vila, per demanar un vot de confiança per la colla, que aleshores es trobava en una situació pèssima. Aquesta delegació va estar formada pel Pau Salvadó, la Marta Gil i en David Montfort, un dels nous integrants en l’equip de treball de la colla. El consistori va donar aquest vot de confiança sol·licitat i és aquí quan es produeix el punt d’inflexió. La colla va decidir renovar-se i va iniciar tota una sèrie de tasques per modernitzar-se, i recuperar d’aquesta manera el respecte que havia perdut i que mereixia tenir. Es va començar a fer una feina de renovació del vestuari, on per primera vegada es deixava d’anar amb la indumentària històrica de roba de sac i es passava a utilitzar un “mono” d’una sola peça, mantenint, això sí, les flames pintades, símbol característic de la colla. Es va començar a treballar per la seguretat i per una millor coordinació en els correfocs. El pas definitiu d’aquest procés de recuperació va ser l’entrada, el mes de setembre d’aquell any, a l’associació dels Lluïsos de Gràcia, ja que molts dels seus integrants hi desenvolupaven diferents activitats. Per culminar tot aquest procés, la colla es va rebatejar, passant-se a anomenar a partir d’aquell moment Colla de Diables La Vella de Gràcia, deixant així constància del canvi que havia experimentat la colla però sense perdre les seves arrels d’aquella que havia vist la llum l’any 1981.\nEl nou equip va començar a afrontar reptes de gran importància com la celebració al 2001 del seu 20è Aniversari, tot un èxit d’organització per la colla. Aquesta era sense dubte, la gran prova de foc per dilapidar dubtes sobre la seva recuperació. Tota la colla es va posar a treballar sense descans per tal que el dia 20 d’octubre fos una data a recordar. La colla va organitzar un correfoc infantil, comptant amb la presència de la colla infantil dels diables de Sitges, tot amenitzat amb uns tallers infantils. Després d’una gustosa xocolatada, es va iniciar el correfoc amb totes les colles de Gràcia: la Diabòlica de Gràcia, la Malèfica del Coll, el Drac de Gràcia i el Gaudiamus, i com a convidada la colla padrina de La Vella, la Colla Vella de Diables de Sitges. A l’acabar el correfoc, la festa es va concloure amb una disco-mòbil. Després d’aquest èxit, era hora de mirar endavant i afrontar nous reptes. Els temps de foscor s’havien acabat i la colla volia i podia arribar a límits insospitables. Així, va potenciar el nou impuls de les Colles de Cultura de Gràcia (CCG), i va decidir tornar a entrar l’any 2002 dins la Coordinadora de Diables de Barcelona, fet que va portar la colla a tornar a participar al correfoc de La Mercè. Aquell mateix any, La Vella de Gràcia, juntament amb les restants colles de foc del Districte, van tornar a Sa Pobla, en motiu de la commemoració del desè aniversari de la festivitat dels Foguerons a Gràcia. A més, va participar a les Festes Decennals de la Candela a Valls, amb la companyia de totes les colles de diables del país. És aquest un dels actes destacats, ja que es tracta d’unes festes que es produeixen cada deu anys, tots aquells acabats en 1, i per tant són una trobada única i difícil de repetir per qualsevol membre d’una colla de diables. Les actuacions anaven augmentant, fet que provocava una notable il•lusió producte de les ganes que la colla tenia de cremar i seguir creixent. Cal destacar altres actuacions com la de Reus o Castelldefels al 2002. Un altre moment important per la colla es va produir a mitjans de l’any 2003, amb l’entrada d’un gran nombre de diables i, en especial, de tabalers. Aquest creixement va fer duplicar el nombre de membres de la colla, arribant al voltant d’una cinquantena, fet que va donar molta força a les actuacions, sobretot tenint en compte que fins feia poc comptar amb deu persones en un correfoc ja era tot un èxit. Però, més que l’entrada de noves persones interessades amb el tema de la percussió, va ser l’entrada de gent entesa en la matèria, aspecte que va permetre aprofundir en una dinàmica d’assajos i perfeccionament dels tabalers de la colla. Del 2003, cal destacar les actuacions a Les Borges Blanques i Vila-seca, aquesta última a la Ia Trobada de Colles de Diables dels Països Catalans. També és en aquest mateix any que la colla crea l’Akelarre, la festa social de la colla realitzada anualment, amb l’objectiu de fer una trobada de cohesió per donar comiat a la temporada d’una manera càlida i familiar.\nLa colla entra, el 2004, en un dels seus millors moments de tota la seva història i decideix que és el moment de renovar-se internament. Ja a finals del 2003 una dura tasca de reflexió havia portat la colla a la necessitat de crear una eina de gestió capaç de poder absorbir totes les seves necessitats i afrontar les inquietuds dels seus membres, que cada vegada anaven augmentant. D’aquesta manera, a principis del 2004, la colla constitueix una Junta de set persones que elabora un Reglament de Règim Intern. En Pau Salvadó continuava a la presidència acompanyat d’un seguit de persones que passaven a ocupar càrrecs de molta responsabilitat. La Junta es va compondre de les següents persones: President: Pau Salvadó, Vice-president de Foc: Marçal Folch, Vice-president de Tabalers: Isaac Rubio, Tresorer: Javier Tomas, Secretari: David Montfort, Vocal: Pau López, Vocal: Dani Balaguer, El nombre d’actuacions continua augmentant i la colla comença a moure’s per molts indrets de la geografia catalana i a participar en actes de molta importància, com és la festa dels Tres Tombs de Sant Andreu. La colla viatja a Agramunt, Canyelles, Castelldans, Lliurona i Castelldefels, essent aquesta última sortida una tradició de cada any al ser-ne la colla padrina i per la qual cosa La Vella hi és convidada durant la seva Festa Major. A més a més, la colla organitza diversos actes socials com la revetlla de cap d’any i la de Sant Joan. Per concloure de manera magnífica l’any 2004, La Vella viatja a Formentera, iniciant d’aquesta manera un agermanament entre Les Pitiüses i la Vila. Aquesta actuació ha propiciat un acord de col•laboració en el que cada any es realitza un intercanvi d’una o més colles de cultura de cada localitat. Per La Vella aquest fet ha estat motiu d’una gran il·lusió i satisfacció.


Montbike BTT: de març 2011\nPer falta de temps i ganes de buscar una altra alternativa Lluis, Xavi, Ferran i jo tornem a pujar, al lloc que tant ens agrada, Casetes Velles, no per la pujada que també té el seu, sinó com sempre per fer la sendera.\nEl destacable, és la quantitat d'aigua que baixava per la senda i pels pasos de barranc, a més, per variar, decidim finalitzar la sortida amb la cerveseta al bar i sortim des del mateix poble amb bici.\nVos deixo les 4 fotos i fins el dissabte (canvi de dia per fer la sortida) ja que el diumenge tenim:\nDINAR DE CLUB!!!!\nMés fotos de la QDD, aquestes de l'organització (Carlos)\nAquest es el calificatiu a destacar de la 1ª KDD dels companys del Desakato Tim.\nEl punt de sortida va ser la Torre de Campredo. Amb mes de 60 bikers preparats per gaudir de les senderes i bon ambient. A la cita acudíem 9 Montbikers, però em vaig sorprendre de la quantitat de bikers de diferents clubs que van acudir: Cabring, Unió Ciclista Santa Barbara, La Moleta, companys de Tortosa i Roquetes, etc.\nEl recorregut per als amants de senders com un servidor, perfecte! cal dir que el fet de ser tans participants era lògic trobar-mos en retencions i reagrupaments al llarg del recorregut. De tota manera del que es tractava era de conèixer un nou recorregut o rescatar una zona on fa anys era molt típic anar-hi. Es un bon lloc tenim en compte la proximitat al poble i com alternativa a Godall.\nCap al final de la sortida el grup es va dividir per confusions i pèrdues en llocs on i havien varis senders, però com ja sabíem el camí de retorn a la Torre, no va llaure cap complicació per arribar, a part ja ens va anar ve, per adelantar-mos al pica pica que tenien preparat je je je!\nEl video..... gireu el cap!!!\nPer part de Montbike felicitar als companys del Desakato Tim per la bona feina realitzada!\nAra ens quedar esperar fins a la pròxima KDD que serà organitzada per la Unió Ciclista Santa Barbara i que segur que ens tenen preparat alguna sorpresa!\nFotos Desakato Tim aquí....\nEl track de la QDD (en privat)\nPublicat per Mont Bike a 10:02\nEtiquetes de comentaris: Qdd, Tracks, Video\nEl diumenge sortim 5 Montbikers, Ladis, Lluis G, jo mateix i els Xavi’s ja recuperats.\nTenim la sorpresa de Xavi Agut que ens apareix amb la rígida per, no patir diu ell, i finalment seria, per marca ritme, i així a les 8 i amb el cafè de rigor emprenem la marxa.\nCom sabeu, aquest any mirem de variar el recorregut del Duextrem en BTT i emprenem amb tranquil·litat la sortida fins Les Ventalles, allí faríem la primera de les 3 pujades que tindrà la sortida i també la primera de les senderes, aquesta creiem que amb una mica de neteja quedarà totalment apta per tot tipus de corredor i fins i tot Xavi amb la rígida no té excessius problemes.\nDesprés anem cap al Mulet on fem la inspecció a la segona sendera i on dividirem al Duextrem de la cursa de BTT, aquí caldrà revisar alguna alternativa però ja anirem informant.\nLa tornada es fa més dura del que pensàvem i tant Xavi C. com jo decidim esperar als altres al peu del barranc de Caldera, les forces i l’aigua anàvem justes.\nTornem cap a casa amb 50Kms i 1000 mts de desnivell que creiem que donaran més que suficient per deixar un bon regust de boca als que vulguin fer la cursa BTT del Duextrem.\nVos deixo el perfil per que tingueu una idea de com serà aquest Duextrem, que creiem és més rodador i equilibrat que’ l d’edicions anteriors, també vos avancem que tindreu la possibilitat de triar un recorregut curt d’uns 33Kms.\nEn breus dies tindrem tot a punt!


Les infantils dominen el Campionat d’Espanya de 2a Divisió - Club Natació Granollers\nPàgina inicial/Home Seccions, Noticies Natació Artística/Les infantils dominen el Campionat d’Espanya de 2a Divisió\nTot or al Campionat d’Espanya de 2a Divisió que va tenir lloc del 16 al 18 de juliol a Vila-Real (Castelló). Les nedadores infantils B del Club Natació Granollers van dominar la competició estatal, imposant-se en totes les modalitats disputades.\nGran actuació en equip del CNG, que es va fer amb el títol de campiones d’Espanya, per davant del CN Sabdadell i el CN Kallipolis. També es van endur el Campionat en combo, en aquesta ocasió, per davant del Kallipolis i el Sabadell.\nPel que fa als duets, el que integrava Mara Sánchez, Ona Soy i Olivia Rodríguez es va proclamar campió; compartint podi amb el segon duet granollerí en competició que, format per Sara Hernández, Leia López i Avril Maldonado, va penjar-se el bronze. En segon lloc es va classificar el CN Sabadell.\nLa competició de figures, on hi van prendre part un total de 240 participants, el CNG va liderar-ne la classificació amb Mara Sánchez, que es va alçar com a campiona d’Espanya.\nGran paper, sens dubte, de l’equip infantil 2 en aquesta competició, que han pogut demostrar la seva vàlua després d’un any tant difícil i complicat degut a la pandèmia.\nBy sara ramos|2021-07-19T10:16:14+01:00juliol 19th, 2021|Home Seccions, Noticies Natació Artística|0 Comentaris


No volia morir! | Una mare adolescent canvia la seva vida\nLLEGEIX-HO EN afrikaans aimara albanès alemany amhàric anglès armeni baixkir batak (Karo) batak (Toba) baule bemba bengalí biak bikol birmà bislama búlgar català cebuano chewa (Malawi) chitonga chitonga (malawi) chitumbuka chiyao chokwe chuvash cinyanja congo coreà crioll de les seychelles crioll haitià crioll mauricià croat dangme danès drehu efik eslovac eslovè espanyol estonià ewe fijià finès fon francès ga georgià grec groenlandès guaraní gujarati gun haussa hebreu hiligainon hindi hiri motu hmong (blanc) hongarès ibanag ibo ilocano indonesi ioruba islandès isoco italià japonès javanès kabiye kanarès kaonde karen (s’gaw) kazakh khmer kikamba kikongo kikuiu kiluba kimbundu kinyaruanda kirguís kiribati kirundi kisonge kurd kurmandji (Caucas) kurd kurmandji (alfabet ciríl·lic) kwangali kwanyama letó lingala lituà luganda lunda luo luvale macedoni maia malai malaiàlam malgaix maltès mam mambwe-lungu mapudungun marathi mbunda mizo mongol ndebele ndebele (Zimbàbue) ndonga neerlandès nepalès ngangela nias niueà noruec nyaneka nzema nàhuatl (nord de Puebla) oromo osset otetela pangasi panjabi papiament (aruba) papiament (curaçao) persa pidgin de les illes Salomó polonès portuguès quítxua (Bolívia) quítxua (ancash) quítxua (ayacucho) quítxua (cusco) quítxua (imbabura) rarotongà romanès rus samoà sango sepedi serbi serbi (alfabet llatí) sesotho (Lesotho) sesotho (Sudàfrica) setswana shona sidama silozi singalès sranan tongo suahili suahili (congo) suec swati tagal tahitià tai telugu tetun dili tigrinya tiv tojolabal tok pisin tongalès tshiluba tsonga turc twi txec tzotzil tàmil tàtar ucraïnès umbundu urdú urhobo uruund venda vietnamita wallisià waray-waray wayuunaiki wolaita xhosa xinès mandarí (simplificat) xinès mandarí (tradicional) zande zulu àrab àzeri àzeri septentrional (alfabet ciríl·lic)\nNarrat per Yvonne Quarrie\nANTECEDENTS: MARE ADOLESCENT REBEL\nVaig néixer a Paddington, un barri molt poblat de Londres (Anglaterra). Vivia amb la meva mare i les meves tres germanes grans. El meu pare tenia problemes amb l’alcohol, i només el vèiem de tant en tant.\nDe petita, la meva mare em va ensenyar a orar cada nit. Tenia una Bíblia petitona que només contenia els Salms, i em vaig inventar melodies per cantar-los. Un dia estava llegint un llibre que tenia per casa i em va quedar molt gravada una frase que deia: «Algun dia no hi haurà un demà». Aquella nit no vaig poder dormir reflexionant en el futur. Vaig pensar: «La vida ha de ser alguna cosa més que això. Per què sóc aquí?». No volia morir!\nAl fer-me gran, em vaig interessar cada vegada més en l’ocultisme. Intentava parlar amb els morts, i visitava cementiris i veia pel·lícules de terror amb els meus companys de classe. Ens feia por, però alhora ens semblava molt emocionant.\nAmb només deu anys ja era una bona peça. Vaig començar a fumar tabac, i de seguida m’hi vaig tornar addicta. El següent pas va ser fumar marihuana. Als onze anys vaig provar amb l’alcohol. No m’agradava el seu gust, però sí la sensació d’anar borratxa. A més, m’encantaven la música i el ball. Per això, sortia de festa i anava a clubs nocturns sempre que podia. M’escapava a la nit sense que em veiessin i de matinada entrava d’amagat. Com que al dia següent estava cansada, feia campana a l’escola. I quan hi anava, bevia alcohol entre classe i classe.\nEl meu últim any d’escola vaig treure molt males notes. Llavors, la meva mare es va adonar de tot el que havia estat fent, es va sentir molt decebuda i es va enfadar molt. Vam discutir i vaig marxar de casa. Me’n vaig anar un temps amb en Tony, el meu xicot. Era rastafari, i cometia petits delictes, traficava amb drogues i tenia fama de ser extremadament violent. Ben aviat em vaig quedar embarassada, i als setze anys vaig donar a llum el nostre fill.\nEl meu primer contacte amb els Testimonis de Jehovà va ser quan vaig anar a viure a un centre d’acollida per a mares solteres amb bebès, on els serveis socials em van concedir una habitació. Allà dues dones que eren Testimonis visitaven algunes mares, i un dia vaig decidir unir-me a les seves converses. Al principi intentava demostrar que estaven equivocades, però elles contestaven tranquil·lament totes les meves preguntes amb la Bíblia d’una manera molt senzilla. La seva amabilitat i la manera com em van tractar em van arribar al cor. Per això, vaig acceptar estudiar la Bíblia amb elles.\nUna de les primeres coses que vaig aprendre va canviar la meva vida. Des que era petita tenia por a la mort, però ara havia descobert que Jesús prometia una resurrecció (Joan 5:28, 29). També vaig entendre que Déu es preocupava per mi (1 Pere 5:7). I em van impactar les paraules de Jeremies 29:11, que diuen: «Jo sé quins són els meus designis vers vosaltres –declaració de Jahveh–, designis de pau, i no pas de mal, per donar-vos un futur i una esperança». De seguida vaig fer meva l’esperança de viure per sempre en un paradís a la terra (Salm 37:29).\nEls Testimonis van ser molt afectuosos amb mi. El primer dia que vaig assistir a una reunió em vaig sentir molt còmoda perquè hi havia molt bon ambient i tots eren molt amables (Joan 13:34, 35). Tot i la vida que portava, em van rebre amb els braços oberts, em van ajudar i em van dedicar temps i atenció. Em vaig sentir part d’una gran família. Quina diferència amb la meva església!\nA mesura que estudiava la Bíblia, m’adonava que havia de fer canvis a la meva vida per poder complir amb el que Déu esperava de mi. Per exemple, no va ser gens fàcil deixar de fumar. També veia que, quan escoltava cert tipus de música, tenia més ganes de fumar marihuana, així que vaig deixar d’escoltar-la. Com que no em volia emborratxar, no vaig tornar als clubs i a les festes que tant m’havien agradat perquè m’hi sentia temptada a beure. Per últim, vaig buscar nous amics que em fessin anar pel bon camí (Proverbis 13:20).\nMentrestant, en Tony també havia començat a estudiar amb els Testimonis. Quan va veure que la Bíblia contestava les seves preguntes, es va convèncer que el que estava aprenent era veritat i va fer grans canvis a la seva vida. Com que els seus amics eren violents, va buscar altres companyies, i també va deixar de delinquir i de fumar marihuana. Llavors, tots dos vam veure que per agradar Jehovà havíem de fer un altre canvi: deixar la nostra vida immoral i donar al nostre fill un ambient estable on créixer. Així doncs, ens vam casar el 1982.\n«Ja no em treu la son pensar en el futur o en la mort»\nRecordo que vaig buscar a les revistes La Torre de Guaita i Desperta’t! * les experiències d’altres persones que van fer els canvis que jo volia fer. Llegir-les em va animar molt i em va donar forces per no rendir-me. Sempre li demanava a Jehovà que no em donés per perduda. I així va ser, en Tony i jo ens vam batejar el juliol de 1982.\nL’amistat amb Jehovà m’ha salvat la vida. En Tony i jo hem vist com Déu ens ha ajudat en els moments més difícils. Hem après a confiar en ell quan les hem passat magres. Sempre ha cuidat la nostra família (Salm 55:22).\nPer a mi, ha sigut un privilegi ajudar el meu fill i la meva filla a ser amics de Jehovà. I ara sento la mateixa alegria quan veig que els seus propis fills també van creixent i aprenent de Déu.\nJa no em treu la son pensar en el futur o en la mort. En Tony i jo estem molt ocupats visitant cada setmana una congregació diferent dels Testimonis de Jehovà per animar els germans. Ens esforcem braç a braç amb ells per ajudar les persones a tenir fe en Jesús i a aconseguir vida eterna.\n^ § 18 Editades pels Testimonis de Jehovà.\nTres preguntes que em van canviar la vida


RESSONS DEL PREGÓ DE FESTA MAJOR | El Bloc de la Neus Serra\n← UNA PROPOSTA NOCTURNA, REFRESCANT I DIFERENT\nDES DE LA CÀMERA DEL PLE →\nPublicat el 10 agost 2009 per neuserra\nDes del darrer post, la veritat és que no he tingut ni temps ni ganes de penjar-ne cap de nou. Coses de l’estiu, la calor, el desig de fer vacances, el darrer ple. Ara preparo quatre notes del ple, però abans voldria comentar una mica per sobre la meva impressió sobre el primer acte de la Festa Major.\nCom mana la tradició l’acte d’obertura de la Festa Major és el pregó. És un ritual, però encara no he digerit del tot el pregó del divendres passat. Ho sento. El que vaig a dir ho dic des del respecte que em mereix tota persona que es guanyi la vida fent d’actor o qualsevol altra feina, però el pregó no em va agradar. De fet, el pregó perd molt amb aquesta moda de traslladar l’escenari a un aparcament. Un aparcament no és l’espai adequat per fer un pregó. Ni és emblemàtic, ni és acollidor, ni és integrador. Ben al contrari resulta excloent, buit i absurd. La gent gran ha d’estar a peu dret i no tothom ho pot fer. La mainada no veu res, perquè la gent gran es posa davant de tot i els tapa. D’altra banda, resulta incoherent que s’inhabiliti dos dies un espai tan important per aparcar al centre de la població en ple mes d’agost.\nEl pregó de la Festa major del teu poble no és una experiència qualsevol. El de l’any passat , tot i que l’espai i l’escenari ho van fer difícil, em va agradar. És clar, el pregoner era de Malgrat i va estar capaç de crear d’una manera ben enginyosa, senzilla, original i divertida el joc de complicitats i emocions que una espera d’un pregó de Festa Major. Enguany no ha estat així i l’espai em va semblar més inhòspit que mai. Una metàfora de qui governa: sense idees, sense originalitat, per passar full i qui dia passa any empeny.\nUn pregó és l’anunci de la festa. No ha de ser sempre divertit o fer riure. però fer-ho no és cap mal. Ben al contrari. Tampoc ha de fer pena. El pregó que a mi m’agrada s’ha de fer des del balcó consistorial i ha de convidar a la gent a viure la festa i fer poble. Tot seguit el pregoner/a pot encendre la primera tronada si és que cal fer soroll per anunciar la festa. El millor és pensar en una persona que tingui un vincle amb el poble, o algú que tingui coses a dir que no siguin només ximpleries. A més, a les peixateries velles tens preparat el sopar de l’Associació de Dones i tot queda més integrat i fa festa.\nA ser possible m’agradaria que el pregó parli del meu poble, de com era i de com és ara. Que parli de tot allò que fa especial el meu poble, de la seva història, de les seves tradicions, de la seva gent. A ser possible que el faci algú que porti el poble a dins i expliqui aquelles petites coses que et fan emocionar i que tots hem pogut viure. Algú que no parli de “grateres” ni “plagues de ladilles” o coses per l’estil. Sóc conscient que és demanar massa, sobretot a l’actual responsable política de cultura. Sí, la Sra. Retalla Subvencions i Aprima Pressupostos. La mateixa que segons l’alcaldessa hem de premiar per la seva magnífica aportació a la cultura musical del poble i la inmillorable gestió de l’Escola de Música Municipal.


Visita a la Casa de les Punxes - Portal de Voluntariat i Suport Associatiu\nDissabte 7 de juliol vam visitar la Casa Terrades, coneguda popularment com casa de les Punxes. Érem 34 persones que ens vam repartir en dos grups. A la casa no hi ha mobles com a conseqüència dels molts canvis que ha patit perquè ha tingut molts propietaris, però l’arquitectura exterior és conserva intacta. I als barcelonistes els farà il·lusió saber que el fill de l’industrial Bartomeu Terradas i Mont, propietari dels terrenys, Bartomeu Terrades i Brutau va executar les obres i va ser jugador, president, el segon, i mecenes del Barça.\nDesprés de més de 100 anys d’història tancada al públic, la Casa de les Punxes és actualment un espai visitable. Va ser declarada monument històric d’interès nacional el 1976 i és actualment un dels edificis més emblemàtics de Barcelona. Va ser construïda per l’arquitecte Josep Puig i Cadafalch, a petició de la família Terradas, es troba ubicada en plena ruta modernista. Amagat enmig del centre de Barcelona, l’enigmàtic i el gran desconegut terrat és un dels espais més impressionants de la Casa de les Punxes. La imponent punxa principal serà ara l’espai dedicat a Josep Puig i Cadafalch, retent així un merescut homenatge al genial arquitecte.\nJosep Puig i Cadafalc és un dels arquitectes modernistes catalans més influents, es tracta d’un personatge polifacètic que va aconseguir una síntesi perfecta entre les seves tres passions: l’arquitectura, la política i l’erudició històrica. Els seus dissenys únics són la suma entre una clara voluntat de recuperar elements estructurals i arquitectònics de tradició local amb d’altres procedents de l’arquitectura gòtica centreeuropea. La Casa de les Punxes, la Casa Amatller i la Casa Macaya en són exemples destacats. El seu ideari catalanista el va portar a implicar-se activament en la vida política ja des de ben jove, fins el punt d’esdevenir president de la Mancomunitat de Catalunya l’any 1917, càrrec que va exercir fins al cop d’Estat del general Primo de Rivera.\nL’actual projecte ofereix un recorregut a través de la història de la Casa i la família promotora (Terrades), sent la burgesia del s. XX el principal eix vertebrador d’aquesta època. I és que les famílies burgeses catalanes de principis del segle XX responen a un entramat sociohistòric que guarda una estreta relació amb el llenguatge artístic desenvolupat pel modernisme.\nBartomeu Terradas i Mont (Figueres 1846- Barcelona 1901) va ser un reconegut industrial textil casat amb la saballenca Àngela Brutau, filla de Bonaventura Brutau Estop, un dels primers empresaris textils catalans, amb qui va tenir quatre fills: Rosa, Bartomeu, Josefa i Ángela. Bartomeu Terradas i Mont, tot i deixar al fill en herència, no oblidà el benestar de les seves filles i els va deixar una petita fortuna que va significar una bona part del finançament per a la construcció del palauet de Les Punxes. En mans de l’arquitecte Josep Puig i Cadafalch, amic de la família, va néixer la Casa Terradas, d’inspiració centreeuropea.\nA finals de 1903, la casa es dissenya sobre pla, en un solar atípic, de forma irregular, fruit de la recent urbanització de l’Eixample de Barcelona.Puig i Cadafalch dissenya un gran edifici inspirat en el castell de Neuschwanstein, a Baviera (Alemanya), amb sis cantonades, que coincideixen amb les interseccions dels tres carrers. El 1905 Bartomeu Terradas Brutau va encarregar a Josep Puig i Cadafalch el disseny d’una casa per a cada una de les seves germanes, l’Àngela, la Josefa i la Rosa. El resultat va ser un edifici que recordava els antics castells medievals, amb elements de diferents corrents arquitectònics, com l’arquitectura gòtica, i diverses innovacions tècniques. Les seves sis torres punxegudes (coronades amb agulles de forma cònica) són el tret distintiu de la casa i el que li dóna el nom popular de Casa de les Punxes.\nLes tres propietàries de la casa Terradas van morir sense deixar descendència, per això l’edifici va passar a mans del seu germà i únic hereu, Bartomeu Terradas Brutau. L’any 1975 l’edifici és declarat monument històric nacional, i l’any 1976, bé cultural d’interès nacional. Quan l’any 1991 Fundació La Caixa entra com a accionista de Colonial, l’edifici passa a formar part de la cartera de la immobiliària amb un projecte de restauració integral entre mans a càrrec dels arquitectes Francesc Xavier Asarta i Albert Pla. Les obres es van allargar fins a l’any 2003. Les obres que s’hi van realitzar van ser reconegudes durant l’any 2004 per l’Urban Land Institute Europe Excellence Award com una de les cinc millors intervencions en patrimoni europeu.\nLa visita consta de tres parts. La primera és un recorregut exterior entte els carrers Rosselló, Bruc i l’avinguda Diagonal se hace un recorrido exterior (entre las calles Roselló, Bruc y Diagonal Mar) on el guia explica la història i els detaslss ornamentals de les tres façanes. Puig i Cadafalc va recórrer als artisans més de moda en aquell moment per fer la decoració de la façana amb una clara al#lusió a la naturalesa. Manuel Ballarín es va encarregar de la forja, l’escultura decorativa es va fer en el taller d’Alfons Jujol i els vitralls en el taller de Eudald Ramon Amigó. Abans d’accedir a la segona part de la visita, que es fa per lliure, s’entra per la casa Josefa on podem veure l’ornamentació original de la casa així com un dels ascensors.\nEn la segona part de la visita es pot accedir a la terrassa que ha estat totalment rehabilitada. A l’interior de les 6 torres hi ha plafons explicatius de la vida i obre de l’arquitecte, del modernista i de les característiques ornamentals i del disseny arquitectònic de la casa, inspirats en la música de Wagner i en la llegenda de Sant Jordi. gracias a la música de Wagner o la leyenda de Sant Jordi. En la torre número 1, que és la més gran podem observar una vista panoràmica magnífica de Barcelona.\nAl primer pis se’ns mostra en diferents audiovisuals la Llegenda de Sant Jordi, l’escena del rescat de la princesa pel sant ens recorda molt Joc de Trons. També podem veure el sgnificat de la Diada de Sant Jordi a Catalunya, fotos antigues i material decoratiu original de la casa, el significat del drac en diferents civitzacions…\nÉs una visita que no us podeu perdre.


El Consell Comarcal d'Osona inicia el programa Pedala\nL’objectiu del programa és la creació d’un model d’intervenció integral per a persones en risc d’exclusió social i en atur de llarga durada: acompanyament psicosocial, pràctiques no laborals en empreses del tercer sector i inserció laboral.\nPedala és un projecte del Consell Comarcal d’Osona adreçat a persones amb dificultats d’accés al mercat laboral que té per objectiu millorar la qualitat de vida i garantir la inclusió social de qui hi participi.\nEs tracta d’un programa liderat per l’Àrea de Benestar Social amb la col·laboració de les entitats socials i empreses de la comarca.\nEl Programa Pedala vincula l’empresa en un projecte de responsabilitat social i, alhora, crea una xarxa de cooperació entre l’Administració, les entitats del tercer sector i el teixit empresarial.\nEl programa es va iniciar el passat mes de gener i té una durada d’un any. En aquesta edició es treballarà amb un total de 20 persones seleccionades d’entre 98 candidats de tota la comarca d’Osona.\nEnguany, els participants estan realitzant pràctiques no laborals en diverses empreses de la comarca amb les quals s’ha signat un conveni de col·laboració, d’entre les quals podem destacar Tac Osona, La Calandra, 7 i Tria, Adfo, etc. Així mateix, es realitzen itineraris individualitzats entre els participants i un acompanyament amb alt nivell d’intensitat a la inserció.\nEls participants reben una beca per participar en les pràctiques no laborals.\nEl Programa Pedala és un programa subvencionat pel Servei Públic d’Ocupació de Catalunya en el marc de projectes innovadors i experimentals.


Guingueta bar Xaloc La Pineda\nEn el Restaurant & Lounge Bar Xaloc hi trobaràs un espai fresc, tranquil i còmode per gaudir del sol i la brisa del mar en parella o amb el teu grup d'amics.\nAquesta guingeta bar situat a peu de platja de la Pineda (sota l'hotel Golden Donaire Beach), trobaràs el lloc perfecte a Vilaseca per refrescar-te amb els millors cocktails de la zona, també amb una llarga carta de begudes i licors, batuts o l'especialitat de la casa, les copes de gelat.\nEl Xaloc també és el lloc perfecte per si vols fer unes tapes, dinar o sopar relaxat amb vistes al mar.\nA la nostra carta hi trobaràs una selecció de tapes com ara gaspatxo casolà, croquetes casolanes, les patates braves amb la nostra salsa especial, taules de formatge o ibèrics, seitons, gambetes i gambons o les nostres albergínies amb mel. També hi trobaràs amanides, plats combinats (recomanació de la casa: costelles BBQ o la sípia a la planxa), hamburgueses premium o pizzes.\nSi al finalitzar el teu àpat encara tens una mica d'espai pels postres, et recomanem també el coulant de xocolata o les nostres copes de gelat.\nVine i gaudeix amb nosaltres del millor estiu de la Costa Daurada!\nPer a més informació o reserves truca'ns al 977 371 066.\nHorari: de dilluns a diumenge de 10:00 h a 23:00 h (de maig a octubre)


Clara Pardo, presidenta de Mans Unides | Consumer\nClara Pardo, presidenta de Mans Unides\nEn un món on hi ha aliments per a tots, prop de 800 milions de persones passen gana\nData de publicació: Divendres, 24deFebrerde2017\nImatge: Alberto Prieto\nA pesar que les causes de la gana al món són moltes i molt variades, des de Mans Unides han identificat les tres principals, tal com explica la seva presidenta, Clara Pardo en aquesta entrevista. El desaprofitament d’aliments, l’especulació alimentària i la falta d’una agricultura sostenible són les raons bàsiques per les quals prop de 800 milions de persones passen gana. “Mentre que un terç dels aliments que es produeixen acaben en les escombraries, una de cada nou persones passa gana”, assegura Marró. La campanya #ComprométeteconManosUnidas engegada per aquesta ONG crida a la defensa del dret a l’alimentació i unes relacions de producció i consum justes. La seva actual presidenta, vinculada a l’entitat durant més de 14 anys, anima al fet que “la ciutadania participi canviant petites rutines pel que fa al consum d’aliments”.\nÉs cert que el món no necessita més menjar i que hi ha aliments per a tots?\n“La FAO assegura que hi ha aliments per 12.000 milions de persones” Sí, sí que ho és. Els últims informes de l’Organització de les Nacions Unides per a l’Alimentació i l’Agricultura (FAO) asseguren que hi ha aliments per 12.000 milions de persones i que l’agricultura és l’activitat humana que més superfície i més població ocupa al món. Malgrat això, prop de 800 milions de persones passen gana. És el que es diu “paradoxa de l’abundància”: en un planeta en el qual hi ha aliments per a tots, no tots poden menjar.\nQuins són les causes i els problemes que provoquen la gana en milions de persones?\nEn realitat, encara que les causes de la gana al món són moltes i molt variades, estan totes connectades entre si, per la qual cosa trobar una solució única és molt complicat. En Mans Unides hem identificat tres causes fonamentals i contra les quals estem lluitant: la consideració dels aliments com a “mercaderies” amb les quals es pot especular; la sostenibilitat en la producció dels aliments; i, en tercer lloc, la pèrdua i el desaprofitament dels aliments en totes les fases del procés (des de la producció fins a les llars).\nÉs possible el desenvolupament d’una agricultura respectuosa amb el medi ambient en qualsevol lloc del planeta?\nSí, en Mans Unides creiem que és possible una agricultura sostenible. Antigament, l’agricultura es basava en l’ús de mètodes i tècniques tradicionals que gestionaven els sòls, l’aigua, la pesca i la caça d’una manera racional, dirigida en exclusiva a produir aliments per al consum, alhora que es cuidava el medi ambient. Però, a partir de la segona meitat del segle XIX, amb la modernització agrària tot això va canviar. Encara que en un primer moment es va pensar que una nova forma de conrear serviria per acabar amb la gana al món, el resultat ha estat que no solament segueix havent-hi gana malgrat duplicar-se la producció d’aliments, sinó que els danys mediambientals són molt preocupants i que si seguim en aquesta línia seran absolutament irrecuperables.\nCom és el desaprofitament d’aliments en la cadena de producció?\n“El 60% del desaprofitament alimentari anual es produeix en les llars”La pèrdua i desaprofitament d’aliments es produeix en totes les fases de la cadena de producció. Comença en l’origen amb males condicions d’emmagatzematge i transport i per la “tirania” dels estàndards estètics impostos pels mercats pel que fa a la grandària, color i aspecte del producte. Una vegada que arriben als supermercats, aquests productes es troben amb altres factors com són les diferents normatives sobre aliments, els tractaments inadequats dels productes frescos o la informació confusa dels etiquetatges que donen lloc a la retirada de milers d’aliments. I, finalment, el desaprofitament en les llars i negocis de restauració. S’estima que el 60% del desaprofitament alimentari anual es produeix a les cases, amb un desaprofitament per habitant i any de 63 quilos, la qual cosa representa la mateixa quantitat que la producció d’aliments de l’Àfrica subsahariana (230 milions de tones a l’any).\nQuins són les conseqüències que produeix aquest desaprofitament d’aliments?\nLes conseqüències de tot això són el que Mans Unides porta denunciant des de fa gairebé 60 anys, i més en concret en aquesta campanya trienal que va començar en 2016. Mentre que un terç dels aliments que es produeixen acaba en les escombraries, una de cada nou persones passa gana. Però també té altres efectes no menys greus com són una menor disponibilitat d’aliments que originen la pujada dels preus i danys mediambientals en augmentar els residus en els abocadors, l’ús indiscriminat de pesticides, l’esgotament de la terra i la falta d’aigua.\nL’alimentació s’està convertint en un negoci?\n“L’especulació ha provocat la pujada del preu dels aliments en més d’un 83% en menys de cinc anys”Amb el sorgiment de l’agroindustria, els aliments van passar a convertir-se per a molts en una mercaderia més amb la qual especular. En realitat, podem parlar de dos tipus d’especulació: una especulació productiva, que va sorgir amb la signatura dels acords comercials entre agricultors i empreses distribuïdores, en els quals els productors es comprometien a lliurar certa quantitat de productes en una data específica i amb un preu ja pactat; i una especulació borsària, que va començar amb motiu de la crisi econòmica que va afectar al món desenvolupat l’any 2000 i que va convertir als aliments com un refugi d’inversió. El resultat ha estat un negoci molt lucratiu que ha passat dels 418 milions de dòlars en 2001 als 2,5 trilions en 2010 i que ha provocat una pujada en el preu dels aliments en més d’un 83% en menys de cinc anys.\nQui promouen l’especulació alimentària?\nQuant a l’especulació, les grans empreses que s’han dedicat a l’acaparament de terres i s’han apropiat del mercat de llavors són les que estan promovent aquesta situació, juntament amb les entitats financeres que han vist en aquest negoci una manera ràpida i fàcil d’aconseguir beneficis, sense importar les conseqüències tan negatives per als agricultors rurals i els danys mediambientals.\nPer què el món necessita més gent compromesa?\nComprometre’s amb una causa és una motivació que sorgeix per actuar en coherència amb la nostra vida i les nostres llibertats, alguna cosa molt diferent a l’obligació que ens força a actuar d’una o una altra manera. En la lluita contra la gana cal actuar d’una forma compromesa amb el ben comú, amb la consciència que un canvi en el nostre estil de vida pot millorar la vida de molts. Perquè, per aconseguir un món més just i sostenible, és necessària la participació de tots.\nEn què consisteix la campanya “El món no necessita més menjar. Necessita més gent compromesa”? Com pot participar la ciutadania?\nEn aquesta campanya cridem a tots al compromís en la defensa del dret a l’alimentació i unes relacions de producció i consum justes. Perquè, molt lluny del que ens han fet creure, els ciutadans tenim la clau per acabar amb el problema de la gana. No demanem grans sacrificis. N’hi ha prou amb canviar petites rutines casolanes com disminuir el desaprofitament d’aliments, reciclar tot el que puguem, consumir de forma responsable, reduir el consum d’aliments que no són bons per a la salut i la producció de la qual perjudica al medi ambient i, sobretot, descobrir la importància de la solidaritat i valorar la senzillesa. Són petites coses que tots sabem fer, que són perfectament viables en qualsevol llar i amb les quals vam demostrar que estem compromesos amb la resta dels nostres germans i que busquem el ben comú per a tots.\nEn el que porten d’aquest “Trienni de lluita contra la Gana”, quines dades o resultats favorables han obtingut?\nEls resultats del primer any de campanya que acaba de concloure són bastant satisfactoris. La resposta de la societat espanyola, com sempre, ha estat molt positiva. En xifres podem recalcar que en 2016 hem dut a terme 604 projectes repartits a Àsia, Amèrica i Africa, dels quals el 29% s’han desenvolupat en el sector agrícola per promocionar l’agricultura rural i millorar la situació de milers de famílies que viuen d’ella.\nagricultura sostenible balafiament hambre-ca Manos Unidas-ca


L'espectacular actuació d'Andrea Bocelli al Duomo de Milà per Pasqua\ndimarts 14 d’abril 2020\nEl tenor italià Andrea Bocelli és una de les figures artístiques més implicades en la lluita contra l'actual situació global, tan pel que fa a l'ajuda econòmica a través de la seva fundació com amenitzant la nostra reclusió. I és que, qui pot dir que no s'ha emocionat alguna vegada escoltant 'Por ti volare'? L'hem vist cantant a la Duomo de Milà aquest diumenge de Pasqua, recordant-nos que aquesta situació tindrà final i el veurem al festival solidari de l'OMS 'One World: Together At Home' aquest dissabte 18 d'abril.\nLa seva última aparició a la Catedral de Milà no va decebre. L'Ajuntament de la ciutat li va demanar expressament que fes un recital el diumenge de Pasqua i el cantant va acceptar immediatament. No només era Andrea Bocelli cantant. Era la seva increïble veu dins el Duomo buit, amb l'acústica que això comporta, sobre imatges de la Milà actual completament buida.\nEl tenor va cantar acompanyat únicament d'Emanuele Vianelli, l'organista de la catedral. Les seves xarxes socials ho van retransmetre en directe i l'enregistrament de la increïble escena, una crida a l'esperança i a la unitat, està disponible al seu canal de Youtube perquè tots nosaltres puguem reviure-la.\nEl repertori, al qual la seva veu va fer justícia, es va conformar per les següents interpretacions:\n- Panis Angelicus (from “Messe Solennelle” Op. 12, FWV 61) de César Franck\n- Ave Maria, CG 89a (arr. from Johann Sebastian Bach, “Prelude” no. 1, BWV 846) de Charles-François Gounod\n- Sancta Maria (arr. from “Cavalleria Rusticana”, Intermezzo) de Pietro Mascagni\n- Domine Deus (from “Petite Messe Solennelle”) de Gioachino Antonio Rossini\n- Amazing Grace de John Newton\nNO T'HO PERDIS: concerts inoblidables filmats per veure a casa


Relatoria_Sessió 5_Taula de treball Punt de Partida – sinapsis\nPosted on 18/05/2008 by Sinapsis in Agnés Petit, Context local, Jaume Pagés, Marinetta, Polítiques culturals, Punt de partida, Rat Soriano, Relatories, Sergi Botella, Susana Medina\nRelatoria on es recullen les idees principals de la cinquena sessió de la taula de treball associada al projecte “Punt de Partida” amb l’objectiu de debatre i reflexionar al voltant de les estratègies i accions de recolzament a la creació contemporània que es realitzen a Terrassa.\nAquesta cinquena sessió es dedica a treballar a partir d’un document anomenat “Mapa d’accions”. Aquest document planteja un ventall de possibles línies d’acció i estratègies que es poden arribar a desenvolupar des d’un ajuntament per tal de recolzar i potenciar la creació, les arts visuals i la seva difusió. Part d’aquestes accions són propostes dels mateixos membres de la taula de treball que s’han anat recollint al llarg d’anteriors sessions, altres són aportacions que han fet les més de 70 persones entrevistades durant tot aquest procés de treball i recerca, així com també es recullen experiències ja desenvolupades en el territori nacional.\nL’objectiu de la sessió és dur a terme un exercici d’anàlisi crítica que permeti sospesar des de diferents perspectives quines accions serien les més adients per a desenvolupar en el marc de la realitat socio-cultural de Terrassa.\nAnterior Previous post: Relatoria_Sessió 4_Taula de treball Punt de Partida\nSegüent Next post: Relatoria_Sessió 6_Taula de treball Punt de Partida


Jordi Graupera i el repte de convertir Barcelona en una ciutat global | Clàudia Rius\nJordi Graupera i el repte de convertir Barcelona en una ciutat global\nEl març del 2018, el filòsof Jordi Graupera presentava la iniciativa Primàries Barcelona 2019 amb l’objectiu de crear una llista unitària independentista per a les eleccions municipals. Les Primàries permetrien escollir els representants públics a partir del suport social que cada candidat rebés, però el que Graupera propugna no és només un repte pràctic sinó també teòric, que es concreta en un canvi cultural al voltant de com entenem les ciutats i quin paper hi desenvolupa la cultura.\nL’Eixample de Barcelona | Foto: Arxiu\nEl 1991, la sociòloga i economista neerlandesa Saskia Sassen va encunyar el terme “ciutat global”. Defensava que les ciutats s’havien de convertir en punts clau a nivell econòmic, fins a aconseguir teixir una xarxa d’espais urbans connectats que fessin més fàcils les transaccions financeres. A mesura que han anat passant els anys, el concepte s’ha anat consolidant i expandint, anant més enllà de l’economia i convertint el sector cultural en un dels seus factors determinants.\nA Barcelona, el filòsof Jordi Graupera s’ha abanderat de la idea de “ciutat global” i l’ha convertit en la base del seu discurs a l’hora de fer realitat el projecte Primàries 2019. A part de crear una llista independentista escollida per la societat i guanyar les eleccions municipals de Barcelona, Graupera vol dur a terme un canvi de cultura política: “Per primera vegada a la història, les ciutats depenen del seu talent. Barcelona en té prou amb activar les energies intel·lectuals i creatives que hi ha a la ciutat”, deia en una entrevista a El País.\nEs tracta de veure les Primàries com un “factor de renovació de les maneres de fer política”, piulava Ferran Mascarell, exconseller de Cultura, donant suport públic a la iniciativa. Mentre a Catalunya i a Espanya dos nous governs comencen a entrar en acció, els votants independentistes perceben una sensació d’estancament i es pregunten quines vies queden obertes per tal d’arribar a l’autodeterminació. Graupera marca un camí a seguir pels pròxims anys: convertir Barcelona en una ciutat de primer ordre, representant de Catalunya al món.\nLa proposta té com a punt feble que no vol dedicar energia a convèncer nous independentistes—allò que es diu eixamplar la base—, tot i que lluita per exercir la democràcia fins als seus límits, dona la paraula a la societat i obliga els partits a competir i col·laborar. “O més democràcia i més ciutats, o més autoritarisme i més estats”, sentenciava el filòsof a la conferència que va fer al Teatre Victòria al mes de març. Graupera vol entrar en la batalla global pel paper de les ciutats, posant Barcelona a l’alçada de Nova York, Chicago, Sidney o Berlín.\nParag Khanna, expert en relacions internacionals i autor de diversos best-sellers, és un dels teòrics que més ha explicat al món la importància de tenir un territori urbà ben connectat. Aquest americà nascut a l’Índia recalca que les ciutats estan tenint i tindran un rol important en l’evolució de les societats, majoritàriament per tres motius: primer, perquè el món és urbà; segon, perquè la majoria del poder econòmic es concentra en les ciutats, fet que les converteix en elements essencials a l’hora d’entendre l’economia mundial; i tercer, perquè aquestes estan connectant-se entre elles cada cop més, creant noves estructures diplomàtiques.\nCada cinc anys, el Consell d’Intel·ligència Nacional dels Estats Units —que aconsella el director de la CIA— publica un estudi que investiga les implicacions a llarg termini de les tendències globals. El 2013 va titular el document “Alternative Worlds” i hi va desgranar alguns escenaris sobre com seria el món al cap d’una generació. És a dir, l’any 2030. Un dels seus apartats, i el més incert, s’anomenava ni més ni menys que “Nonstate World” (un món sense estats).\nEn aquest article, el mateix Khanna reflexionava sobre les línies bàsiques de les propostes de “Nonstate World”. L’expert citava el País Basc i Catalunya com a exemples d’espais que busquen la màxima autonomia fiscal i política respecte a un territori més gran, en aquest cas Espanya. Cal especificar que Catalunya és un indret on es barregen diferents conflictes perquè, d’entrada, si vol independitzar-se d’Espanya no és per la voluntat de convertir-se en un territori del futur —que també—, sinó per qüestions culturals i territorials.\nQuant a la tendència de la ciutat global, al territori català s’hi barregen dues aspiracions: primer, la de tenir un estat propi que entengui la identitat real del territori i la defensi i la mostri al món; i segon, la de transformar Barcelona en una ciutat a l’altura dels estàndards mundials. Parag Khanna acaba l’article citat dient que “més fragmentació i divisió, fins i tot nous estats sobirans, són un pas crucial d’un procés més llarg que s’encara a la construcció d’una estabilitat transnacional”.\nConstruir una ciutat global sobre un país encara no identificat com a tal converteix Barcelona en un cas doblement complicat i fa el repte encara més gran. Al segle XXI, els ciutadans també són globals: gràcies als avenços tecnològics, les persones tenen molta facilitat per moure’s pel món i fins i tot fer vida fora del país on s’han criat. Però no estaran protegides ni reconegudes si no venen de territoris identitàriament definits, culturalment respectats i políticament i legislativament coberts. Per això alguns experts es van posar les mans al cap quan es va destapar el cas del màster fals de Cifuentes: és només un exemple de com les males pràctiques d’un territori poden danyar la credibilitat dels seus ciutadans en vistes d’organitzacions exteriors. En aquest cas, la universitat pública espanyola queda qüestionada. Idealment, el territori d’on provens ha de poder escudar-te quan ets fora.\nEls experts asseguren que en un món amb menys delimitacions territorials, les ciutats globals aconseguiran que els seus ciutadans pensin més enllà dels límits nacionals i integrin els seus projectes als mercats regionals i internacionals d’una forma ràpida i directa. “Més que haver de passar per la mediació d’un govern central, aquest [el de les ciutats globals] és el camí més segur per a millorar l’accés als béns i serveis bàsics, reduir la pobresa, estimular el creixement i augmentar la qualitat de vida”, creu Khanna. A més, a l’estudi “Nonstate World” llegim que la tendència ajuda a que individus i grups petits de gent puguin empoderar-se i que augmenti el poder dels actors no estatals.\nCal veure com tota aquesta teorització sobre la ciutat global s’aplica a Barcelona: les noves idees estan arribant a la capital, però de moment no es tradueixen en millors condicions per als seus habitants. Estem, com les altres grans ciutats, en un moment de canvi. L’editorial del número del mes d’abril del 2018 de la revista Barcelona Metròpolis deia que “dins el mercat de valors de les ciutats, Barcelona cotitza a l’alça i atreu població forana de tots els estrats socials […] Una alta cotització, però, no es tradueix necessàriament en prosperitat”.\nL’exemple que s’utilitza és el de la cotització immobiliària, que ha despuntat més que la capacitat adquisitiva dels barcelonins per fer front al lloguer o a la compra d’habitatge. El món avança a passos de gegant, però la societat s’hi adapta progressivament. L’editorial acabava mencionant algunes de les solucions que també destaquen els teòrics de la ciutat global: “El benestar no es podrà mesurar únicament en termes de renda, sinó també d’acord amb el seu retorn social, cultural i ecològic”.\nEl paper de la cultura en una ciutat global\nDimarts, 29 de maig, Jordi Graupera va reunir a la Nau Bostik un centenar de representants del món cultural barceloní. Era el primer dels diversos debats sectorials que el filòsof té previstos dur a terme per discutir les necessitats de la ciutat, en el marc del projecte Primàries 2019. A l’acte també van assistir alguns representants polítics, com el ja mencionat Ferran Mascarell, la nova consellera de Cultura, Laura Borràs, i el diputat de Junts per Catalunya, Francesc de Dalmases.\nEl sol fet que l’acte tingués lloc a la Nau Bostik, al barri de La Sagrera, és significatiu. El 2012, el New York Times publicava un article titulat “Follow the Drips of Paint” (“Segueix les gotes de pintura”) on s’explicava que per assegurar el desenvolupament d’una ciutat, calia seguir els seus artistes. La tesi era que aquests acostumen a viure en barris marginals però assequibles, i que els acaben transformant positivament fins al punt que fan créixer el seu valor i acaben cridant l’atenció de les empreses.\nJustament això és el que ha passat amb la digitalització: les nacions opten cada cop més pel sector cultural com a estratègia per crear noves possibilitats en uns sectors socials i econòmics que es troben a l’expectativa d’on els duran els avenços tecnològics. Lily Kong, professora de la Singapore Management University, parla del terme “ciutats culturals globals” i indica que les urbanitzacions que volen tenir aquest rol “reconeixen que no poden dependre només de l’economia”. És a dir, es valora el potencial de les arts com a catalitzadores del desenvolupament econòmic, com explica la revista especialitzada The Protocity.\nPer una banda, aquest plantejament pot despertar crítiques perquè lliga l’art amb el progrés econòmic i tecnològic, i pot ser entès com una perversió de la cultura. Però no seria el primer període de la història de l’art en què aquest ha estat implicat en el seu context socioeconòmic. Només cal veure les obres polítiques que han sorgit en moments conflictius, o el seu oposat, l’art que ha volgut allunyar-se de qualsevol significació política precisament com a resposta a la primera tendència. A Barcelona, el mateix Centre de Cultura Contemporània (CCCB) estimula el coneixement del futur a través de l’art. El sector cultural brinda la possibilitat d’experimentar amb projectes a tall de prova i error: les investigacions artístiques poden o obrir camps útils o diversificar-los inútilment, però mai tancar-los. I això les converteix en un laboratori important.\nPerò cal trobar un punt mig entre el bon estatus que l’art pot aportar a les ciutats globals, i la pèrdua d’identitat d’aquestes. Un dels casos que anomena The Protocity és el d’Abu Dhabi: els emirs l’estan convertint en una capital cultural puntera, però tot funciona a cop de talonari i no hi ha iniciatives creades de baix cap a dalt, ni tampoc projectes que surtin de la base per cohesionar culturalment la ciutat. És un error en el qual Barcelona no pot caure.\nAltres factors que poden contribuir que una suposada ciutat global no aconsegueixi ser-ho són, per exemple, una entrada tardana a l’economia mundial contemporània, unes institucions febles o un nacionalisme massa tancat. Com algunes ciutats asiàtiques —Beijing, Shanghai, Hong Kong, Taipei o Singapur—, les nacions avançades caminen cap a una economia basada en el coneixement i orientada cap als serveis. El capital humà és vital per les ciutats tecnològiques.\nPer analitzar quina és la situació actual dels agents culturals barcelonins, Jordi Graupera va reunir en un debat l’editora Eugènia Broggi, la dramaturga i poeta Estel Solé, l’artista Mireia C. Saladrigues, el músic i professor Ramon Faura, el director de la Nau Bostik Xavier Basiana, i la poeta Maria Cabrera. Graupera els va preguntar com es viu sent un creador a la ciutat de Barcelona, però les respostes van acabar derivant cap a reflexions globals sobre el fet de ser artista. Només en alguns moments determinats el tema va tornar a la ciutat.\nBroggi, per exemple, va apuntar que els polítics estan molt a prop del món cultural a nivell personal, però que després “no ajuden prou”. Per la seva banda, i participant des del públic, l’editora Maria Bohigas va posar exemples concrets sobre les dificultats per fer que tothom participi en el sistema cultural: “Barcelona no té un conservatori a cada barri, cosa que afavoriria l’aprenentatge i el consum cultural familiar”, deia, o “La ciutat és tan petita que és difícil criticar algú, i s’acaben fent una suma de toleràncies”.\nTot i això, el debat, que volia lligar la cultura amb el fet de construir una ciutat global, va tenir com a protagonista principal el xoc entre dues posicions: la de Ramon Faura, que deia que la cultura no era un bé de primer ordre com ho podria ser un tros de carn, i que per tant valia més abandonar el victimisme i entendre que per la gent aquesta no fos rellevant; i la de Mireia C. Saladrigues, que volia argumentar que la cultura no es pot comparar amb un tros de botifarra. A la defensa d’aquest argument va sortir Enric Vila, periodista que va defensar que el discurs cultural serveix per a crear un imaginari sobre un país i que cal donar-li un paper rellevant.\nAquesta última és la visió sobre la qual se sustenta la idea d’una ciutat cultural global. Al debat en qüestió, però, li va faltar la modernitat que precisament es necessita. Cap dels ponents representava el món digital, l’era YouTube o l’era podcast, que són canals rellevants pel segle XXI i que una cultura catalana forta necessita estimular. L’automatització, la robotització i el canvi climàtic no van tenir lloc en aquest debat sectorial. “No ens sobra cap neurona, necessitem l’avantguarda. Quan Barcelona es fa forta, xoca amb l’Estat i amb els interessos privats”, indicava Graupera a la primera conferència del Teatre Victòria. Cal tenir-ho present, i avançar així cap a la transformació de Barcelona en una ciutat que pugui dialogar de tu a tu amb qualsevol altra gran urbs mundial. Amb Primàries, o sense.


Fins a 880 controls i 70 sancions a conductors de motocicletes, bicicletes i patinets | BonDia Diari digital d'Andorra.\nAixí, el cos de seguretat imposat fins a 65 sancions per deficiències tècniques i/o administratives, gairebé una tercera part de les quals (20) per no poder mostrar el comprovant de la pòlissa de l’assegurança i/o el rebut de la seva vigència. També s'han sancionat 14 conductors per no presentar-se a la ITV en el termini establert reglamentàriament, a 12 per circular sense guants adaptats a la circulació i a 8 per circular sense el distintiu de la ITV en vigència i per no haver-se presentat a les proves reglamentàries. Encara en aquest àmbit tècnic i administratiu, s'han imposat tres sancions per conduir un vehicle sense tenir la categoria de permís corresponent, tres per circular amb pneumàtics en mal estat, dues per circular sense casc homologat, altres dues per no poder exhibir el certificat de matriculació malgrat tenir-lo i una per circular amb un vehicle que no disposa de l’assegurança obligatòria.\nD'altra banda, la policia ha imposat 21 sancions per imprudències o infraccions dels conductors, vuit de les quals per no respectar els límits de velocitat establerts. També n'hi ha cinc per efectuar un avançament trepitjant una línia longitudinal contínua, en els casos no permesos, cinc més per no respectar la senyalització horitzontal de la calçada, dues per circular amb competència de velocitat en les vies públiques obertes al trànsit i una per no respectar el llum vermell d’un semàfor.\nDes del cos es remarca que en el decurs d'aquesta campanya també s'ha posat èmfasi en la conscienciació per corregir determinades actituds indegudes en la conducció.


Preguntes després de la por | favb.cat\nInici » Preguntes després de la por\nEls plàtans de la Rambla també van ser lloc per a homenatges\nSón morts inacceptables, d’una guerra que per a la majoria de gent resulta incomprensible. I especialment en una ciutat que ha experimentat mobilitzacions massives contra les guerres, en un cicle que es va iniciar en el moviment anti-OTAN i va seguir en contra de les guerres del Golf i la invasió a l’Iraq. Una ciutat que fa pocs mesos havia tornat a sortir al carrer en suport de l’acollida als refugiats.\nPotser tot això també explica que la resposta als atemptats hagi estat molt continguda, molt cívica. Ha ajudat, sense dubte, la reacció dels responsables polítics que, a més d'actuar de manera immediata en suport als afectats, va saber donar una resposta política adequada al dol. Especialment adient va ser l'organització d’un acte trans-confessional i la imposició que la capçalera de la manifestació estigués protagonitzada per persones dels diversos col·lectius que van donar resposta als fets, a més d’una àmplia representació d’entitats socials.\nHa estat un atemptat criminal on han mort o han rebut ferides persones innocents. Un acte injustificable, com abans ho havien estat els atemptats d’ETA. El que fa diferent aquest atemptat de, per exemple, el d'Hipercor, és que els anteriors formaven part d’un conflicte que tothom entenia (i pel qual una part dels catalans fins i tot hi tenia simpatia, per les reivindicacions nacionalistes dels abertzales).\nEn canvi, l’atemptat de la Rambla és vist com part d’un conflicte global del qual som aliens. I l'única explicació que es dona perquè uns joves criats a Ripoll es converteixin en assassins de masses, és el de l’eficàcia de les tècniques dels gihadistes per “menjar el coco” a pobres xavals. Una resposta que resulta, a la vegada, inquietant (pel que significa que tenim al davant un enemic amb una alta capacitat de convicció) i sedatiu (ja que evita que com a societat ens preguntem si aportem algun tipus de contribució al drama).\nÉs obvi que els gihadistes utilitzen tècniques d’adoctrinament poderoses. És el que fan, en graus diversos, totes les sectes, exèrcits, partits polítics... En aquest cas compten amb l'avantatge que la seva base de reclutament és una població que pel seu origen i situació viu i és vista com a diferent en l'entorn on resideix.\nPodem demanar a les comunitats islàmiques que no es tanquin en elles mateixes, que practiquin una religiositat oberta (com cal exigir a les sectes cristianes ultres que, per exemple, practiquen la discriminació de gènere a les seves escoles). Però no podem oblidar que en l'experiència vital de joves com els de Ripoll, pesen dues qüestions que poden haver resultat clau per explicar la seva evolució personal.\nLa seva trajectòria vital, per més integrats que estiguessin a nivell educatiu, laboral o social, incloïa possiblement més d’una experiència de tipus xenòfob o racista. Encara que només es tractés de manifestacions atenuades, micro-racistes (semblants al micro-masclisme que pateixen quotidianament moltes dones), acaben per generar sensacions d'estranyament i marginació que poden tenir un gran impacte psicològic. Especialment en joves i adolescents que estan construint la seva identitat.\nUna altra causa pot ser la visualització dels desastres que pateix el món àrab, on és evident el paper jugat pels països rics: promovent guerres, donant suport a dictadures cruels, mirant cap a un altre costat davant del patiment dels palestins... Desastres com els d'Afganistan, Líbia, Egipte o Iraq són en bona part producte de les decisions dels nostres líders, i la seva influència és palesa en molts altres conflictes a la regió. I posats a atiar el foc, està tot el tema del tracte als refugiats, les morts a la Mediterrània, les polítiques migratòries que criminalitzen milions de persones.\nEls gihadistes, com qualsevol altre grup bel·licista criminal, desenvolupen un relat demagògic. Però és un relat que se sosté sobre una situació demagògica en ella mateixa.\nSense polítiques i compromís social contra la xenofòbia i el racisme, sense un canvi radical de les polítiques respecte al món àrab, se seguiran creant condicions favorables perquè algun jovenet sigui adoctrinat per una cultura criminal. I aquests canvis ens toca impulsar-los a nosaltres.\nTothom va respirar per la ràpida caiguda de l’escamot. Quasi bé ningú no va qüestionar que la majoria dels seus membres (excepte el ferit a l’explosió d’Alcanar i els que havien tingut un paper secundari o marginal) haguessin mort a trets de la policia. Pot ser simplement a causa d‘una reacció defensiva dels agents, a la tensió del moment. Però correm el perill que es normalitzi l’execució sumària de presumptes o reals terroristes. Es tracta d’un fet que resulta massa habitual a tot Europa.\nNi per raons ètiques ni per conveniència podem acceptar una reaparició de la pena de mort. La seva abolició ha estat un dels grans avenços de la humanitat. I per actuar eficaçment contra les lògiques dels gihadistes, sembla més adequat detenir-los i treure’n informació. Els joves de Ripoll van cometre un crim execrable, però com qualsevol criminal mereixien poder rehabilitar-se.\nLa lògica de l'enemic\nLa paraula “unitat” ha tornat a sonar com a resposta als atemptats. És un lema que agrada molt als polítics, encara que cadascú la interpreta d’acord amb els seus interessos, com s’ha vist a les picabaralles del Govern central i la Generalitat amb el cor de fons dels seus mitjans afins. Però més que quadrar-nos darrere d’un líder i acceptar la lògica de la guerra, el que ens cal és un esforç col·lectiu per construir una societat, un món, on ningú vegi els altres com enemics.\nÉs el que volem i ens mereixem els habitants de Barcelona, que tants cops ens hem mobilitzat per bones causes i que ara ens podem reafirmar en què no tenim por dels que són diferents, dels que venen de lluny, dels que ens volen inculcar la cultura de la guerra, perquè seguirem lluitant per un món on tothom hi tingui cabuda.


Va ser cònsol d'Andorra la Vella i ministre a l'executiu d'Albert pintat\nAndorra la VellaAntoni Puigdellívol, qui va ser cònsol major d’Andorra la Vella i ministre de Turisme i Medi Ambient, ha mort aquest dimecres a la matinada a l’edat de 74 anys. Empresari vinculat a l’hoteleria i el món del motor era fill dels impulsors de l’hotel RiberPuig i el restaurant la Truita i membre d'una de les famílies que més va apostar per transformar l’avinguda Meritxell en la via comercial que és avui en dia.\nPuigdellívol va ser cònsol major d’Andorra la Vella entre els anys 1976 i el 1979, juntament amb Joan Samarra, que el va acompanyar com a cònsol menor. Va ser també conseller general en el període comprès entre el 1982 i el 1985, i entre els anys 2005 i 2007 va desenvolupar el càrrec de ministre de Turisme i Medi Ambient a l’executiu encapçalat per Albert Pintat.\nParaules de record de Marsol\nConcretament, Puigdellívol va ser cònsol menor entre els anys 1976 i 1977 i major els anys 1978 i 1979. Va ser la persona que va impulsar la compra dels terrenys on actualment es troba l’edifici del Govern, l’aparcament comunal, la plaça del Poble i el centre de congressos, tal com ha remarcat Marsol, que ha subratllat la seva actitud “visionària” en adquirir aquests terrenys per fer créixer la parròquia cap a aquest espai. La cònsol major, que ha manifestat que Puigdellívol va ser “un gran cònsol” per a Andorra la Vella, també ha posat en relleu el fet que “va treballar molt en l’avinguda Meritxell” per convertir-la en l’eix comercial que és avui en dia, amb al qual cosa també ha volgut incidir en la seva tasca “modernitzadora” de la parròquia.\nPuigdellívol en l'acte de recepció del copríncep Giscard d'Estaing, el 19 d'octubre de 1978. Comú d'Andorra la Vella


Mapa de diferència entre la temperatura màxima d'ahir divendres i la prevista per avui dissabte. Comprobeu com avui pot ser dos o tres graus més baixa a la nostre zona.\nAvui dissabte, a Palamós estarem sota els efectes del pas d'un sistema frontal associat a un embosament d'aire fred en altura d'uns -12/-13ºC a 500hPa, la qual cosa ens portarà un dia una mica inestable, sobretot al matí. Amb aquest panorama, durant les properes hores ens poden creuar algunes nuvolades que deixin escapar quatre gotes o algun petit ruixat, amb possibilitats que s'escolti algun tro.\nCap a l'interior de Girona i a l'Alt Empordà hi pot caure alguna tempesta una mica més intensa i companyada amb calamarsa.\nDe cares a la tarda no acabarà de fer net del tot. Malgrat que el cel estigui dominat pel sol, amb el pas de les hores poden crèixer noves nuvolades que deixin ruixats i tempestes cap a l'interior de Girona. A la costa el cel es podria tornar a tapar amb alguna enclusa de tempesta.\nLa temperatura màxima podrà ser dos o tres graus més baixa que el dia anterior a la nostre zona, però ho notaran més els termòmetres que no pas les persones.\nEl vent al nostre sector costaner, durant aquest matí bufarà fluixet de direcció variable, però mar endins hi haurà tramuntana a 15 nusos. Al migdia tindrem vent fluixet de component est. A la tarda bufarà vent de garbí a 4/8 nusos. A la nit tindrem ventolina de ponent o calma.\nA mar cal esperar marejol arran de costa i maror mar endins durant aquest matí. A la tarda hi haurà mar arrissada o marejol arran de costa i maror mar endins. A la nit s'espera mar plana o arrissada arran de costa i una mica de marejol mar endins.\nMapa de temperatura a 500hPa previst per avui dissabte a les vuit del matí. Veiem com ens creua un embossament d'aire fred de -12/-13ºC a 5.800 metres.\nAquest diumenge, com que la part més activa de l'embosament d'aire fred s'haurà allunyat cap a les Balears i Algèria, a Palamós cal esperar un dia molt més assolellat i càlid. A la tarda es podrien formar alguns nuclis de tempesta cap al Pirineu, però no tindrien tanta força com dies enrera i serien molt més locals.\nLa temperatura mínima serà una mica més baixa que el dia anterior i la màxima recuperarà els graus que haurà perdut el dissabte.\nEl vent al nostre sector costaner restarà en calma durant la matinada dominical. Al matí anirà entrant vent de garbí a 6/8 nusos. A la tarda hi haurà vent de garbí a 8/10 nusos de mitjana. A la nit es preveu vent molt fluixet d'entre garbí i ponent. Durant la matinada i el matí del dilluns pot entrar tramuntana a 15 nusos al cap de Creus i mar endins.\nA mar tindrem mar plana arran de costa, durant la matinada i primeres hores del diumenge. A partir del migdia i a la tarda s'espera un xic de marejol. A la nit quedarà mar plana o arrissada arran de costa i marejol mar endins. Al llarg de la matinada i primeres hores del dilluns pot haver-hi maror al sector del cap de Creus i mar endins.


La Diputació de Barcelona lliura a Òdena el projecte de consolidació de la torre de l'Homenatge\nLa Diputació de Barcelona ha lliurat a l’Ajuntament d’Òdena el Projecte executiu de consolidació del basament de la torre de l’Homenatge. La torre del castell d’Òdena té els seus orígens al segle XIII i està declarada Bé Cultural d’Interès Nacional.\nEl castell, que es troba situat sobre un tossal de guix, presideix la població amb la torre de defensa vigilant, com a principal resta del que va ser el poble murallat. Símbol del municipi, en resten, a part de la torre, part de les línies de defensa i alguns antics habitatges.\nLa Diputació va restaurar la torre el 1986, i el 2003 va consolidar la cara nord del basament. El projecte que avui es lliura és una continuació de les obres portades a terme el 2003 per evitar la degradació del terreny rocós on s’assenta la torre, format en gran part per guix.\nEls estudis previs i el projecte bàsic i executiu han estat dirigits pel Servei de Patrimoni Arquitectònic Local de la corporació i han tingut un cost de 20.000 €. El pressupost previst per al projecte és de 160.000 €.


Equilibri i lluita per sobreviure - Batec\nMigdia de sol i de perdiu que crida a les cries al camp llarg, just a una desena de metres d’aquí. El blat, verd, que creix amb força per la pluja d’aquests dies ho posa difícil als cadells, que nerviosos i guiats per l’instint juguen al joc macabre, ancestral. Equilibri i lluita per a sobreviure. Migdia de dejuni i bici, guanyar temps al temps.\nAutor fotografia: Bern@t sobre Llicència Creative Commons.\nEl paper dels mitjans de comunicació canvia, i l’anàlisi i observació ens ha de fer més savis (la desinformació?). Aquests dies ens adonem que encara vivim en pautes d’èpoques passades… els temps líquids potser flueixen… Adaptar-se per sobreviure.\nDes del jardí treballant acompanyat.\nNomés una cosa, la sents?\n» Horse’s eyes\n[…] foscos, humits… Setmanes de feina, d’anar amunt i avall, cap a Barcelona, cap a casa. Llargues cues a primera hora del matí i l‘enyor del que viatja acompanyat i en silenci quan […]\nTantes ciutats on havíem d’anar (*) | Batec ens ha deixat aquestes paraules el 08 d'oct. del 08 a les 17:58\nPublicat el 24.04.08 a Entrades per Oneguin\nEquilibri i lluita per sobreviure