Veritat i negació - Revista Per la Pau\nProfessor emèrit en Dret Internacional a la Universitat de Maastricht\nEn el preàmbul, l’Estatut de Roma de la Cort Penal Internacional declara: “Tenint present que, aquest segle, milions de nens, dones i homes han estat víctimes d’atrocitats gairebé inimaginables que commouen profundament la consciència de la humanitat” (§2); i “Decidits a posar fi a la impunitat dels autors d’aquests crims i a contribuir així a la prevenció de nous crims” (§5).\nHi ha polítics i sectors importants de l’opinió pública que tendeixen a ometre les atrocitats del passat i, al seu lloc, adopten el precepte del punt final, de manera que afronten el present i el futur des de la perspectiva d’un nou començament. Per tant, consideren el passat com una veritat complexa i inconvenient que sembla enfosquir el camí cap al futur. Aquest enfocament respon a un concepte de veritat que no compleix les convincents prescripcions del dret a la justícia plasmades en la inclusiva trilogia de: i) el dret a saber, ii) el dret a interposar recursos i iii) el dret a la reparació.\nLa trilogia de la justícia\nLa trilogia de la justícia dels drets fonamentals a saber, interposar recursos i reparar, desenvolupada en el Conjunt de principis per a la protecció i la promoció dels drets humans mitjançant la lluita contra la impunitat1 (en endavant, Conjunt de principis) i els Principis i directrius bàsics de les Nacions Unides sobre el dret de les víctimes a interposar recursos i obtenir reparacions2 (en endavant, Principis i directrius bàsics) s’ha convertit en la base del mandat del relator especial sobre la Promoció de la veritat, la justícia, la reparació i les garanties de no repetició, establert inicialment pel Consell de Drets Humans de les Nacions Unides l’any 2011. Té el propòsit de respondre al sofriment de les víctimes dels actes de barbàrie –que, segons la Declaració Universal dels Drets Humans, han indignat la consciència de la humanitat– i, per tant, reivindicar, a tall de màxima aspiració de la gent comuna, l’adveniment d’un món en el qual els éssers humans no pateixin la por ni la necessitat.\nHi ha polítics i sectors de l’opinió pública que consideren el passat com una veritat complexa i inconvenient que sembla enfosquir el camí cap al futur\nPot semblar que la trilogia de la justícia es dirigeix principalment, o fins i tot exclusivament, a una comunitat global preocupada per les condicions de vida presents i futures i, per tant, que passa per alt els clams i el patiment del passat. En aquest context, es revela la tensió entre la veritat i la negació, però no com quelcom de latent, sinó més aviat com una característica predominant. En el mateix context, em va impressionar l’autoritat i l’anàlisi profundament humana exposada per Stanley Cohen en la seva obra States of Denial; Knowing about Atrocities and Suffering3.\nVeritat i negació, rendició de comptes i reconeixement\nAmb el teló de fons del gran augment del sofriment i de la consciència del sofriment, els criteris normatius de justícia inclosos en els instruments nacionals i internacionals van sortir progressivament a la palestra. El Conjunt de principis i els Principis i directrius bàsics, esmentats anteriorment en relació amb la trilogia de la justícia, defensen la rendició de comptes i el reconeixement, amb els drets i deures que se’n deriven, reflectits en el dret inalienable a la veritat i el deure de preservar la memòria4.\nAl seu torn, en la mesura que aquests drets i deures es promulguen i invoquen progressivament, els contraarguments de negació arriben a nivells perniciosos en la seva substància i el seu vocabulari. En descriure les seves formes elementals, Stanley Cohen va distingir tres tipus de negació: la negació literal, com a afirmació que alguna cosa no ha succeït o no és certa; la negació interpretativa, mitjançant el canvi de paraules i l’ús d’eufemismes; i la negació implicatòria, que no posa en dubte els fets, sinó més aviat les seves implicacions psicològiques, polítiques i morals. Aquesta tipologia de la negació que afecta pobles i nacions, així com a persones i grups de persones, planteja qüestions crucials sobre la rendició de comptes i el reconeixement en la perspectiva dels drets de les víctimes a interposar recursos i obtenir reparacions. Si bé aquests drets es consideraven relacionats amb reivindicacions individuals, tant els principis contra la impunitat com els principis de reparació inclouen també els col·lectius. Per tant, les reparacions simbòliques, com la petició pública de disculpes i la construcció de monuments commemoratius, constitueixen maneres col·lectives de satisfacció. No obstant això, la provisió de béns i serveis materials per restaurar unes condicions de vida dignes i assegurar la disponibilitat d’instal·lacions sanitàries i educatives també podria servir de reparació col·lectiva.\nLa negació planteja qüestions crucials sobre la rendició de comptes i el reconeixement en la perspectiva dels drets de les víctimes a la reparació i a interposar\nAquest enfocament tendeix a evitar, d’una manera deplorable, les implicacions de la rendició de comptes i les línies divisòries entre la veritat i la negació. Per tant, intenta equiparar, d’una manera oportunista, l’economia política amb la negació. Una il·lustració de tal combinació d’economia política i oportunisme polític ens l’ofereix la relació entre els programes de reparació i els programes de desenvolupament. Tant els països “en desenvolupament” com els “desenvolupats” que afronten reivindicacions de reparació tendeixen a sostenir que el desenvolupament és reparació. De fet, és temptador traslladar la reparació al desenvolupament. D’aquesta manera, s’evita haver de fer front a qüestions delicades i doloroses que tenen a veure amb la rendició de comptes i el reconeixement. En aquest supòsit no s’entén la noció essencial de reparació com un procés orientat a les víctimes que manté viva la seva fe i la dels supervivents malgrat la terrible situació en la què es troben.\nEn quina mesura aquesta distorsió dels conceptes de rendició de comptes i reconeixement té un efecte significatiu en la tensió dualista entre veritat i negació? Un cop més, la tipologia de la negació presentada per Stanley Cohen presenta idees rellevants, en la mesura que la noció de negació implicatòria, encara que no qüestiona els fets, planteja qüestions sobre les seves conseqüències psicològiques, polítiques i morals.\nEl vocabulari de la veritat i la negació; el cas de les desaparicions forçades de la dictadura militar a l’Argentina\nVa ser després d’una llarga i àrdua lluita en l’àmbit polític i de drets humans de les Nacions Unides que la seva Comissió de Drets Humans va establir el 1981 un Grup de Treball sobre Desaparicions Forçades i Involuntàries. La tasca d’aquest mecanisme consistia bàsicament a recopilar, investigar i revelar informació sobre persones desaparegudes. Tots els “fets” i “temors” en relació amb aquest vocabulari de veritat i negació es detallen en els primers dos documents del Grup de Treball5.\nPel que fa al vocabulari de la veritat i la negació, s’ha de recalcar la necessitat de posar noms, no només xifres, com a principi imperatiu i inclusiu davant les desaparicions forçades\nEn el context de la veritat i la negació, seleccionem l’Argentina perquè les branques polítiques i diplomàtiques del govern de la dictadura militar de finals de la dècada de 1970 i principis de la de 1980 van desenvolupar manifestament l’estratègia més frenètica i sofisticada per fer passar els “fets suposats” i les “acusacions orquestrades” per falsos, fraudulents i derivats d’una acció presumptament duta a terme pels terroristes i subversius. En aquest sentit, l’Argentina sostenia que els extremistes van ser ferits en combat, que els seus còmplices se’ls van emportar i que van morir amb ells; que els membres abandonats de les organitzacions subversives s’amagaven a les ciutats; o que les desaparicions eren el resultat dels segrestos en mans dels subversius mateixos.\nEl govern argentí també discrepava rotundament del que descrivia com una campanya destructiva de difamació, sovint “fomentada” des de l’estranger per “testimonis” falsos i que calia denunciar com insidiosa i totalment mancada de veracitat. El Grup de Treball de les Nacions Unides va incloure en els seus informes una sèrie de noms i dades sobre els centres de detenció clandestins, entre els quals la infame Escola superior de Mecànica de l’Armada (ESMA). Les autoritats argentines van respondre que, en aquest país, mai hi havia hagut cap centre secret o clandestí sota la seva responsabilitat. Per contra, sostenien que, en la lluita contra el terrorisme, les forces de la llei i l’ordre havien descobert innombrables cel·les secretes anomenades “presons del poble”, controlades per les bandes terroristes. A més de servir per tancar-hi empresaris, funcionaris i soldats, molts dels quals eren assassinats allà, sovint servien, segons aquesta versió oficial, per castigar i matar membres de les bandes mateixes, d’acord amb les seves estrictes regles punitives contra la traïció i deserció dels seus membres.\nEn els seus intercanvis amb les autoritats argentines, el Grup de Treball de les Nacions Unides també va plantejar les presumptes desaparicions de menors d’edat. En aquest sentit, són ben coneguts els esforços persistents i valents de les Àvies de la Plaza de Mayo per conèixer el parador dels seus fills i néts i, especialment, les seves filles embarassades segrestades que, pel que sembla, van donar a llum mentre eren en captivitat. Òbviament, les autoritats argentines consideraven que, en aquest apartat, calia modificar la seva argumentació, en lloc d’implicar bandes terroristes i subversives. En aquest cas, van afirmar que existien nombroses instàncies dedicades a l’adopció i l’acolliment dels menors d’edat abandonats d’identitat desconeguda, com ara organismes i famílies d’acollida i institucions socials. Les autoritats argentines sostenien que molts nens i nenes, de qualsevol edat i país, eren abandonats o necessitaven atenció, però se’n desconeixia per complet la identitat.\nLa veritat també comporta una certa catarsi social necessària i contribueix a evitar que es repeteixin els fets del passat\nPel que fa al vocabulari de la veritat i la negació, s’ha de recalcar la necessitat de posar noms, com a principi imperatiu i inclusiu davant les desaparicions forçades a l’Argentina. No només compten les xifres, sinó també els noms. En la recerca de persones desaparegudes, la identificació de les persones pel seu nom és clau. Els criteris internacionals de drets humans afirmen explícitament el dret de tota persona a tenir un nom registrat per llei. Per exemple, la Convenció de les Nacions Unides sobre els Drets de l’Infant obliga a respectar el dret dels menors d’edat a preservar la seva identitat, la qual cosa inclou la nacionalitat, el nom i les relacions familiars (article 8).\nL’any 1993, mentre finalitzava l’estudi que em van encarregar sobre el dret de restitució, indemnització i interposició de recursos per a les víctimes de violacions greus dels drets humans i les llibertats fonamentals, vaig citar en les meves conclusions i recomanacions un extracte d’una conferència molt raonada de José (Pepe) Zalaquett, que va exercir, entre molts altres compromisos, de membre de la Comissió Nacional de la Veritat i Reconciliació de Xile. Actualment, prop de trenta anys més tard, les paraules de Pepe Zalaquett són molt vàlides i seguiran essent una premissa principal en el diàleg sobre la veritat i la negació. Deia així:\n“La veritat es considera un valor absolut i irrenunciable per moltes raons. Per proporcionar mesures de reparació i prevenció, s’ha de saber amb claredat allò que hauria de ser reparat i previngut. A més, la societat no pot limitar-se a esborrar un capítol de la seva pròpia història; no pot negar els fets del seu passat, amb independència que puguin estar subjectes a interpretacions diverses. Aquest buit s’ompliria de manera inevitable amb mentides o amb versions contradictòries o confuses del passat. La unitat d’una nació depèn d’una identitat compartida que, al seu torn, depèn en gran manera d’una memòria compartida. La veritat també comporta una certa catarsi social necessària i contribueix a evitar que es repeteixin els fets del passat.”\nAquestes paraules seguiran ressonant poderosament més enllà de la mort de Pepe Zalaquett el 17 de febrer de 2020, després d’un període de greus problemes de salut. Li devem el nostre més profund agraïment.\n1. Document de les Nacions Unides E/CN.4/2005/102 Add.1\n2. Resolució 60/147 de l’Assemblea General de les Nacions Unides, de 16 de desembre del 2005.\n3. Stanley Cohen, States of Denial; Knowing about Atrocities and Suffering(2001),\n4. Principi segon del Conjunt de principis de les Nacions Unides de lluita contra la impunitat\n5. Els dos primers documents del Grup de Treball de les Nacions Unides: Comissió de Drets Humans de les Nacions Unides, doc. E/CN 4/1435/Add.1, de 16 de febrer de 1981, i doc. E/CN 4/1492, de 31 de desembre de 1981.\nTheo van Boven és catedràtic emèrit de Dret Internacional a la Universitat de Maastricht (Països Baixos) i un referent internacional en la promoció dels drets humans. Ha exercit, entre altres, els càrrecs següents: director de la Divisió de Drets Humans de les Nacions Unides; relator especial de les Nacions Unides sobre el Dret a la reparació a les víctimes de violacions greus dels drets humans; primer secretari de Tribunal Penal Internacional per a l’antiga Iugoslàvia; membre del Comitè de les Nacions Unides per a l’Eliminació de la Discriminació Racial, i relator especial de les Nacions Unides sobre la Tortura.\nFotografia\tFotografies dels desapareguts durant la dictadura militar de 1976–1983, la setmana de la commemoració del cop d’Estat. Passatge de Santa Catalina, Córdoba, Argentina.


Un preu més alt no sempre és més car Consolidació de la banda ampla\nEl preu mitjà d'accés a internet a l'Estat està per sobre de la mitjana comunitària, però això no vol dir que el servei sigui més car que en altres països. Al contrari, l'ample de banda fix que s'ofereix a Espanya és un dels més alts de la UE i compta amb la integració de serveis com la televisió digital. Això es deu a la demanda creixent: Espanya té una penetració d'internet fixa del 67% -per sota de la mitjana europea, 72%- però per sobre d'Itàlia o Portugal.\nSi en internet fix està una mica endarrerida, en internet mòbil passa tot el contrari: Espanya lidera, en nombre d'usuaris, el creixement del sector de la banda ampla mòbil europea, segons una enquesta de la Comissió Europea publicada l'agost passat. En nombre de contractes l'Estat és sisè, tot i que els usuaris de dades mòbils han crescut un 25% des del 2011, un percentatge només igualat per França.


Montenegro arquitecte: MESURES PER MILLORAR EL CONFORT I REDUIR EL CONSUM\nMESURES PER MILLORAR EL CONFORT I REDUIR EL CONSUM\nQuan ens trobem amb un habitatge amb excés d’humitat a l’aire interior, normalment s’evidencia per l’aparició de condensacions superficials a les parets o finestres més fredes. Aquest és un dels problemes més freqüents a les construccions anteriors als anys 80, amb façanes sense cambra d’aire (doble paret) o manca d’aïllament.\nA vegades aquest problema no es manifesta fins que es canvien les finestres, ja que les infiltracions de les fusteries antigues fa que es ventili l’ambient naturalment, en canvi amb fusteries més estances ens veiem obligats a prendre mesures per millorar la qualitat de l’aire interior i evitar condensacions i humitats.\nEn aquests casos és recomanable millorar la qualitat de l’aire obrint finestres i ventilar diàriament l’habitatge i es pot complementar amb deshumidificadors convencionals. Una solució més efectiva per aquest problema és l´ instal·lació d’un equip de ventilació mecànica per insuflació, que consisteix en un sistema que agafa aire de l’exterior, el filtra, l’escalfa i introdueix a l’interior aire sec, bàsicament funciona com el sistema de ventilació que porten tots els cotxes i el que fa és generar una sobrepressió constant d’aire sec que empeny la humitat cap enfora de l’habitatge, assegurant una òptima qualitat d’aire interior.\nEn aixecar les persianes durant les hores que el sol irradia a l’interior de l’habitatge, aquest escalfarà el paviment, les parets i els objectes de l’interior, aquesta escalfor per radiació no marxarà de casa, ja que els vidres deixen passar els rajos del sol, però gran part de l’energia que aquests objectes escalfats emeten en forma d'infrarojos queda atrapada a l’interior generant energia gratuïta. Al caure el sol, si abaixem les persianes o cortines ajudarem a conservar aquesta escalfor durant més temps.\n3) AÏLLAMENT DE L’ENVOLTANT, primer s’ha de reduir la demanda i després millorar les instal·lacions.\nQuan es plantegen accions per reduir el consum energètic de l’habitatge, el més aconsellable és intervenir sobre l’envoltant de la construcció que no pas amb les instal·lacions. La prioritat ha de ser reduir la demanda energètica, és a dir la necessitat d’escalfar o refredar l’ambient i en segon terme fer-ho de la forma més eficient.\nPer tant, primer s’ha de plantejar la viabilitat d’augmentar l’aïllament les parets, cobertes o elements en contacte amb l’exterior, segon, canviar les finestres i per últim la millora de les instal·lacions de climatització per altres més eficients.\nSi es decideix canviar les finestres ens trobem davant d’un gran ventall de possibilitats, que intentarem simplificar.\nActualment la majoria de les fusteries noves compten amb vidre cambra, que vol dir?, que tenim un conjunt format per un vidre exterior, una cambra estanca i un vidre interior, en aquest cas l’aire estanc actua com a element aïllant.\nGeneralment la perfileria de les finestres són de PVC o alumini, en el primer cas s’ha de tenir en compte del nombre de cambres aïllants que formen la perfileria, habitualment entre 3 i 5 (a més cambres, més eficients). En el cas d’alumini es parla del trencament de pont tèrmic, ja que l’alumini és un material conductor s’hi posa una peça aïllant que separa la cara exterior de la finestra de la interior, per evitar la conductivitat i la generació de condensació.\nQuan parlem dels sistemes de climatització hi ha solucions molt diverses que depenen del tipus de combustible, del tipus d’habitatge a condicionar, etc...\nSi tenim una caldera estanca, fer el canvi per una nova de condensació pot representar fins un estalvi del 30% en el consum de gas. En canvi si a l’habitatge tenim tot elèctric, hem de tenir en compte que els equips actuals d’aire condicionat han millorat molt la seva eficiència, un equip de 10 anys d’antiguitat en té un rendiment aproximat del 150%, mentre que els actuals ronden entre el 250% i 400%, això vol dir que per a cada kW d’energia que consumeix entrega a l’ambient entre 2,5 i 4 kW en energia calòrica.\nEn el cas d’habitatges unifamiliars aïllats o masies amb més superfície amb calefacció de gas-oil, és recomanable el canvi per una de pellets, tenint en compte que un kg de pellets de fusta té el mateix poder calorífic que 0,5L de gas-oil C, generant un fins un estalvi del 50% en el cost de combustible.


Crònica sobre el XXXIII Campionat de Catalunya de Kendo\nEl passat dia 25 de maig a les instal.lacions de l´Institut Nacional d´Educació Física de Catalunya (INEFC), es va cel.lebrar el Campionat de Catalunya Anual de Kendo d´aquest any 2013.En ell hi van participar competidors dels tres clubs de kendo que actualment existeixen, tots ells situats a Barcelona: el Club de Kendo UPC, el Club Ryoshinkai i el Club Renshinkan.\nEl resultat final del Campionat va estar molt equilibrat, ja que cada club es va erigir com a Campió de cadascuna de les diferents categoríes. A la categroría per equips, l´equip guanyador va ser l´equip A del Club de Kendo UPC, a la categoría individual femenina es va imposar Noemí Funakawa del Ryoshinkai, i finalment a la categoría individual masculina va guanyar Juanjo Oliber del Club Renshinkan.\nLa competició va començar a partir de les 16 h i es va realitzar sense majors incidents. L´entrega de premis es va dur a terme per part del Vicepresident de la Federació, el Sr Ignasi Sentís. Un cop feta l ´entrega de premis, es va procedir a la salutació final per clausurar el Campionat.\nAl següent link podeu consultar els resultats:\nAl següent link podeu veure la galería de fotos:


Baldiró i Custó - Pladebarcelona\nBaldiró i Custó\nPere de Monterols era un home propi, soliu i afocat, i estava subjecte a quatre dels cinc mals usos: la intestia, l’eixorquia, la cugucia i la ferma d’espoli. Només es salvava del dret al senyor a infligir-li càstigs físics.\nDit d’una altra manera; Pere de Monterols estava lligat a Can Custó de per vida. No podia deixar la terra, que, però, no era seva, i havia de pagar tot tipus de penalitzacions i tributs per a tot tipus de fets: en cas de morir sense fer testament, per no tenir descendència o per l’adulteri de la seva muller (1).\nCan Custó, avui en dia. Font: Viquipèdia.\nCan Custó era una masia a la part alta de Les Corts, en una zona relativament poc poblada. Al segle XVIII a l’entorn de Can Custó hi havia sis masies, a cinc o deu minuts caminant. Algunes estaven a poc més de dos-cents metres de distància.\nCan Custó, després de la reforma encarregada per Joan Güell, al darrer terç del segle XIX.\nPoc es devien imaginar Pere de Monterols i Sança de Sarrià l’any 1409 que cinc-cents deu anys després casa seva acabaria sent la residència reial d’un regne que, llavors, amb prou feines era el seu. I que una màquina blanca, impensable, infernal, esbudellaria el terra per parar-se, de cop, sota els camps que havien de treballar, en una parada que s’anomenaria Palau Reial.\nQue avui Can Custó s’anomeni Palau Reial és fruit d’una llarga cadena de propietaris. L’última peça d’aquesta cadena és Joan Güell, que l’any 1859 compra el mas amb les seves set mujades de terra (unes tres hectàrees i mig). Aquella seria la primera de moltes adquisicions: Can Feliu, Can Berra i Can Baldiró. Totes quatre acabarien formant la Finca Güell.\nCan Berra estaria situada a la part del darrere de la Facultat de Dret de la UB. Font: Centre Excursionista de Catalunya.\nJoan Güell reformà la masia i la convertí en un palau de caràcter aristòcrata. La primera fotografia de Can Custó és posterior a la reforma de Güell. No sabrem, per tant, quina fesomia tenia la masia abans de passar a ser la Torre Güell. És probable, però, que es tractés d’una reforma, i que s’aprofitessin parts de l’antic mas.\nL’any 1918, Eusebi Güell, fill de Joan Güell, cedí la finca de Can Custó a la corona espanyola, en agraïment al seu nomenament com a noble. En aquell temps, Barcelona no tenia una residència reial fixa. Can Custó era la millor candidata; lluny del centre de la ciutat. La masia es va tornar a reformar i ampliar per convertir-se en el sumptuós Palau Reial de Pedralbes.\nFragment del mapa de masies de Les Corts. S’hi veuen les masies que hi havia l’any 1920, sobreposades al disseny actual dels carrers. Font: llibre Masies de Les Corts.\nLa reconversió de Can Custó en residència reial va anar acompanyada de la darrera ampliació de l’avinguda Diagonal. Fins a la dècada de 1910, l’avinguda s’acabava poc abans d’arribar a l’actual plaça Francesc Macià; interrompuda per la llera del Torrent de Modolell i el Camp d’en Galvany.\nLa primera ampliació cap al nord va arribar a la Carretera de Sarrià i va implicar l’enderroc d’almenys quatre masies. La segona va portar la Diagonal a l’actual entrada de Barcelona, al límit amb el municipi de l’Hospitalet, que fins l’any 1933 arribava a l’actual Club de Polo de Catalunya.\nL’Avinguda Diagonal, l’any 1950, a l’alçada de l’avinguda Pedralbes.\nLa segona ampliació va suposar l’enderroc de quatre masies més. Algunes d’elles, com Ca n ‘Estela, no ocupaven l’avinguda mateixa, però van ser enderrocades pel disseny d’una plaça que enlloc de ser el·líptica havia de ser rodona.\nEl poc respecte per aquell patrimoni va venir acompanyat per l’oblit. Can Custó es va convertir en el Palau Reial i l’espai que ocupava Ca n’Estela està dedicat al papa Pius XII, que hi va celebrar una missa, que va ser menys multitudinària del que sembla.\nEl lloc on era Ca n’Estela. Hi trobem una escultura dedicada de Pius XII. Segles d’història no van poder compensar la presència fugaç de sa santedat. Avui, la plaça que va comportar la destrucció de Ca n’Estela s’anomena Pius XII. Al fons, un bloc d’oficines.\nEn poc més de deu anys, aquell món rural va desaparèixer de forma abrupta. En un any es van enderrocar Can Feliu, Can Baldiró i Ca n’Estela.\nLa figuera de Can Baldiró, davant de la Facultat de Dret.\nDe Can Baldiró queda, però, una figuera, que, segons sembla, va ser plantada l’any 1897. Que hi hagi una figuera centenària just aquí, davant de la Facultat de Dret, és molt interessant.\nCan Baldiró era situat al costat de la Riera Blanca, que baixava de Sarrià, per l’actual Avinguda J.V.Foix, per girar cap a l’avinguda Pedralbes, just a sota dels Habitatges del Cadci. La urbanització de l’avinguda Diagonal va desdibuixar el traçat de la riera, que, apareix més avall, per fer de frontera entre Sants i L’Hospitalet.\nFiguera al darrere de la Facultat de Dret, prop d’on hi ha les Cavallerisses Güell i d’on hi havia la masia de Can Berra.\nDins de la Finca Güell, l’actual jardí de la facultat, però, hi trobem una subtil successió de figueres que ressegueixen el traçat de la Riera Blanca, fins a arribar al lloc on hi havia Can Baldiró.\nAllà hi trobem la figuera centenària que consta al catàleg d’arbres d’interès local i una palmera, que podria haver format part de l’entorn més immediat de Can Baldiró. Aquest catàleg va senyalitzar la figuera i vetlla per la seva protecció, però, a l’explicació del seu lloc web, no menciona l’origen de l’arbre; una masia enderrocada per motius urbanístics.\nPalmera de Can Baldiró.\nCan Custó i la figuera Can Baldiró resumeixen el que ha estat aquest curs al blog pladebarcelona. Sovint, s’expliquen els canvis urbanístics que ha patit com a una conseqüència del pas del temps o del progrés de la història. Aquesta forma d’explicar ve sempre acompanyada de certa nostàlgia per la pèrdua de certs espais o edificis; una nostàlgia que, però, no es para a analitzar per què han desaparegut.\nLa idea de veure la història com un progrés lineal cap endevant ve del filòsof Friedrich Hegel (1770-1831). Segons el pensador alemany, la història de la humanitat ha estat la història del progrés humà. Aquest punt de vista direccional, lineal, encara s’utilitza avui en dia. Així, sovint s’explica que la reforma de la Via Laietana va suposar, a la llarga, la revalorització del patrimoni gòtic i l’eixamplement de Ciutat Vella; alguns historiadors en fan un balanç positiu.\nPerò què va suposar per als habitants, la majoria pobres, dels carrers Graciamat o Riera de Sant Joan que van perdre casa seva? També va suposar un progrés per a les seves vides? I pels pagesos de Ca n’Estela i Can Baldiró? Ells no sabien -ni els importava- que, un segle més tard, l’avinguda Diagonal seria la porta d’entrada a la ciutat per a milions de vehicles.\nLa història no és fruit d’un progrés lineal i inqüestionable; normalment progressa en uns aspectes i retrocedeix en d’altres, formant un mosaïc ric, complex i, la majoria dels cops, incoherent. Sovint, massa sovint, el progrés urbanístic de Barcelona només es pot defensar a la llarga i magnificant certs arguments macroeconòmics o tècnics per obviar-ne d’altres de socials.\nDetall de la figuera de Can Baldiró.\nÉs possible que, si rasquéssim amb prou força, trobaríem que, darrere les parets estucades del Palau Reial, s’hi amaguen encara alguns dels antics carreus de pedra de Can Custó. A sota del jardí del Palau Reial on aquest passat mes s’hi va celebrar el Festival dels Jardins de Pedralbes –músics famosos per a preus elevats-, hi trobaríem alguna rudimentària eina agrícola desgastada, llaurada i arrodonida pel pas dels segles.\nGràcies i fins ben aviat. Bon estiu!\n(2) Imma Navarro, Masies de Les Corts.\n4 pensamientos sobre “Baldiró i Custó”\n15 de juliol de 2015 at 18:45\nEstic completament d’acord amb les reflexions del final de l’article.\nQue tingueu un merescut descans.\nEsperarem amb ganes els següents posts.\n16 de juliol de 2015 at 7:14\nMoltes gràcies Joan. Bon estiu per a tu també!\n16 de juliol de 2015 at 8:48\nFantàstica entrada! Gràcies! Un detall, la figuera és davant la Facultat de Dret (no d´Econòmiques). Salut!\n18 de juliol de 2015 at 19:15\nGràcies pel comentari!! És veritat, ho acabo de corregir!


3 penics: LOS EXOTICOS Un Hombre Respetable - The Monkey + 2\nLOS EXOTICOS Un Hombre Respetable - The Monkey + 2\nEls discos sorpesa Fundador eren uns singles que regalaven amb la compra del famós conyac de l'època FUNDADOR DOMECQ... EL COÑAC QUE ESTÁ COMO NUNCA.\nCom indica el nom eren singles o Ep's sorpresa que fins que no els obries no sabies que hi havia gravat. No hi ha molts discos Fundador interessants però d'entre un oceà de morralla n'hi ha algun que val la pena, aquest és un d'ells.\nLos Exoticos, originalment The Exotics, era un grup de segona regional de Liverpool que va provar sort dins el gris mercat musical espanyol i que va gravar un parell de singles a finals dels anys 60.\nAquest Ep recull Un Hombre Respetable versió del A Well Respected Man de The Kinks, i Sweet Little Rock and Rollers, versió de Chuck Berry a la cara A i dos temes propis a la cara B: The Monkey i She Walks.\nNo us perdeu "Gira Beat en la Mancha" el fragment del NO-DO documentant l'actuació del grup en algun poblet de La Mancha i les opinions espontànies del final.\nPublicat per XCV a 7:54\nEtiquetes de comentaris: 1967, Beat, EP, Espanya, Garatge, UK


Poemes llargs i alta contracultura - directa.cat\nAl recull de poemes llargs 'Soliloquis de nyigui-nyogui' trobem un Casasses obert descobrir escenes i idees amb la gràcia de l’oralitat, amb una mena de seny psicodèlic, profund i humorístic, que toca de peus a terra mentre ens eleva sense solemnitat, ni retòrica, ni vertigen\nIvan Alcázar Serrat La_Directa\nEl poeta Enric Casasses va publicar fa poc El nus la flor i Assagets, originalíssimes immersions al poema amorós (i musicat) i al poema assagístic (i artístic). Ara, el volum Soliloquis de nyigui-nyogui recull gran part de la seva producció de poemes llargs i narratius, molts de descatalogats o difícils de trobar, que han estat fixats o repassats. Tres d’ells inèdits, un escrit durant el confinament de l’any passat, “A pes de braços”, que és un exorcisme alliberador. L’editor Jordi Cornudella definia els poemes del recull lligant-los tant a la filosofia i l’acràcia com a les històries immediates i als paisatges propers i humans.\nCada poema té formes i mètriques diferents, però sempre vibra vivament. En els poemes llargs –com a la composició “Plaça Raspall”, cartografia fantàstica i precisa– es gaudeix millor la fluïdesa i la frescor inspirada i transparent d’una llengua capaç d’obrir-se camí per explorar i descobrir escenes i idees amb la gràcia de l’oralitat, amb una mena de seny psicodèlic, profund i humorístic, que toca de peus a terra mentre ens eleva sense solemnitat, ni retòrica, ni vertigen.\nArticle publicat al número 536 de la Directa\n'Soliloquis de nyigui-nyogui'\nEnric Casasses i Figueras\nEdicions 62, 2021\nEdicions 62 Enric Casasses Poesia Soliloquis de nyigui-nyogui\n« Una presència poderosa\nXipre, l’illa de la divisió permanent »


Analisi de portades dels diaris d'avui dia 23 de Març en relació a la declaració d'Alto el foc permanent d'ETA - Indymedia Barcelona\nAnalisi de portades dels diaris d'avui dia 23 de Març en relació a la declaració d'Alto el foc permanent d'ETA\nSuposo que no dic res de nou en afirmar que ahir ETA va declarar un alto el foc permanent que obre la porta al principi del final del conflicte que l'Estat EspaÃ±ol, l'Estat FrancÃ¨s i Euskadi mantenen des de fa mÃ©s de 30 anys.\nAvui tots els diaris duen el tema en portada i he decidit comprar-los i fer una mirada de les portades de tots ells per veure com enfoca la premsa espaÃ±ola i catalana (Ho reconec, em falta la basca)el tema que avui capitalitza les portadesd de tots els diaris d'avui.\nComenÃ§arÃ©, si m'ho permeteu per la ediciÃ³ d'avui del diari EL PERIÃ�DICO DE CATALUNYA.\nEL PERIÃ�DICO DE CATALUNYA:\nobre la seva ediciÃ³ amb una portada amb un fons a tres franjes de tres tons de verd diferents. El verd Ã©s el color de l'esperanÃ§a. A banda d'aixÃ² Ã©s un color que sugereix tranquil.litat, relaxament, calma, pau, etc. Ã�s un color que vol transmetre serenitat. A la part superior i centrat (mostrant la centralitat del tema) i amb lletres ben grans apareix sobre una de les franjes verdes (la mÃ©s fosca, donant mÃ©s rellevÃ ncia al tema) la paraula ESPERANÃ�A en blanc (color de la pau) en un format de lletra arrodonida, que sempre indica calma, distensiÃ³.\nSeguidament al mig de la pÃ gina, centrat apareix el subtitular, que anuncia l'alto el foc d'ETA i insisteix en posar la paraula entrecomillada que aquest alto el foc Ã©s permanent. Es fa Ã¨mfasi en el carÃ cter permanent de l'alto el foc.\nA la part inferior i en lletres mÃ©s petites sobre un verd mÃ©s neutre anuncia la intenciÃ³ de treballar amb prudÃ¨ncia del govern i la voluntat de buscar la col.laboraciÃ³ del PP.\nA la part central dreta de la pÃ gina apareix una foto d'en Zapatero amb una postura que indica al mateix temps calma i determinaciÃ³.\nEn la part inferior de la pÃ gina apareixen les opinions de Mariano Rajoy, Juan JosÃ© Ibarretxe i Otegi.\nEn un racÃ³ de la part inferior dreta de la pÃ gina trobem una editorial que titula "Una oportunitat histÃ²rica" donant Ã¨mfasi a la importÃ ncia del moment que vivim.\nEn pÃ gines interiors trobem el primer titular del diari que insisteix en que ETA declara un alto el foc permanent amb l'objectiu de caminar cap a l'AutodeterminaciÃ³ per vies pacÃfiques. Ã�s curiÃ³s, perÃ² no nou en aquest diari, que les pÃ gines on es parla d'ETA, del comunicat, de la postura del PSOE, de la postura del PP, de la postura del PSC, de la postura del PSE, de la postura d'Otegi i Carod-Rovira i les pÃ gines on es parla de la histÃ²ria del conflicte, dels presos i de temes rellevants, van en color i les pÃ gines on es parla d'Ibarretxe, de Batasuna i de les diferents postures polÃtiques existents, van en blanc i negre. AixÃ² no Ã©s casual. En aquests detalls hem de veure la postura que pren el diari entorn del tema i la seva postura polÃtica clarament vinculada al PSC-PSOE-PSE\nLa majoria d'Editorials del PeriÃ³dico opten per la satisfacciÃ³ continguda i la cautela i animen al govern a treballar sense fer massa concessions.\nLa portada de la ediciÃ³ d'avui del diari EL PUNT Ã©s, com sempre sÃ³n les portades d'aquest diari, mÃ©s senzilla i clara en quan a composiciÃ³. Deixa mÃ©s clara la seva postura d'entrada. La postura del diari EL PUNT oscil.la entre el costat mÃ©s catalanista del PSC i el costat mÃ©s "rojillo" d'ERC. Avui titulen "RUTA CAP A LA PAU". Sobre d'aquest titular en lletres grans, en negre sobre blanc i ha un titular mÃ©s petit on diu "ETA ANUNCIA UN ALTO EL FOC PERMANENT A PARTIR DE DEMÃ�". Sota del titular central trobem 3 petits titulars, un al costat de l'altre que parlen de la crida a la prudÃ¨ncia a la calma i a la unitat del Govern Central, de la postura sempre istriÃ²nica del PP i de la postura favorable de la classe polÃtica catalana al diÃ leg i la seva satisfacciÃ³ per l'inici del procÃ©s de Pau. Sobre els titulars cal dir que a diferÃ¨ncia del diari EL PERIÃ�DICO que se centraba en una ESPERANÃ�A que implica una porta oberta sense seguretats de cap tipus, el rotatiu EL PUNT, aposta per uns titulars mÃ©s agosarats que ja parlen de procÃ©s de pau i se centren en l'alto el foc permanent que qualifiquen d'imprescindible per comenÃ§ar a caminar cap a la pau. Fixem-nos que no Ã©s el mateix parlar d'esperanÃ§a ( que no implica res directament) que de "ruta cap a la pau" que ja implica que no hi ha pas enrere, que ja estem en el camÃ.\nPel que fa a la foto, tenim una composiciÃ³ simple perÃ² clara. Els titulars ocupen la part superior central de la portada. Les fotos ocupen el cos central de la portada. Ã�s una composiciÃ³ a 3 fotos divides en dos grups. La foto protagonista Ã©s la de la mesa des dâ��on els â��terroristesâ�? van fer la declaraciÃ³. Ã�s una foto situada en un tamany mÃ©s gran a la part central esquerra de la portada. A la dreta i en dues fotos mÃ©s petites, apareixen a la part superior Zapatero en un moment de la DeclaraciÃ³ Institucional realitzada ahir al Parlament EspaÃ±ol desprÃ©s de la SessiÃ³ de Control al Govern i a la part inferior, una foto dâ��Ibarretxe. El conjunt fa referÃ¨ncia mÃ©s o menys directe a la interpel.laciÃ³ que fa ETA tant al Govern Basc com a lâ��EspaÃ±ol i tambÃ© a la necessitat de diÃ leg entre tots 3. En la part inferior de la portada trobem a lâ��esquerra un subtitular que parla de lâ��exigÃ¨ncia de cautela que va fer el president del Govern, a la part central un editorial que parla de â��Pas imprescindible cap a la pauâ�? i a la dreta trobem la declaraciÃ³ dâ��Ibarretxe dâ��obrir un perÃode de consultes per crear una mesa de partits. Les editorials de la ediciÃ³ del diari EL PUNT parlen de lâ��arribada de lâ��hora de la polÃtica en clara referÃ¨ncia a lâ��abandonament de les armes i lâ��inici de la via pacÃfica per a resoldre el conflicte i mostren una postura clarament favorable al diÃ leg obert i a les concessions per tal dâ��arribar a una soluciÃ³ pacÃfica que permeti arribar a bon port.\nLâ��EdiciÃ³ dâ��avui del diari La Vanguardia obre la seva ediciÃ³ amb un titular que fa una crida a la cautela i lâ��esperanÃ§a en lâ��alto el foc permanent dâ��ETA. Sota el titular central trobem 4 subtitulars on es parla dels agents protagonistes, els terroristes (dels que diu que anuncien la seva disposiciÃ³ a obrir un procÃ©s de pau), el govern (del que diu que es prendrÃ temps per calcular si el diÃ leg Ã©s possible), ETA ( que demana que EspaÃ±a i FranÃ§a deixin de perseguir als seus membres) i la Justicia ( de la que diu que el Fiscal General aconsella als jutjes que valorin la nova situaciÃ³).\nFins aqui ja ens ha posat en situaciÃ³. Ja sabem el que necessitem saber per tenir una idea general. La foto central Ã©s per als terroristes i la mesa des de la que van anunciar lâ��alto al foc permanent. Tots els diaris, inclosa La Vanguardia, subratllen el fet de que en aquesta ocasiÃ³ fos una dona qui llegÃs el comunicat. En la part inferior de la portada apareix el president Zapatero en un moment de la DeclaraciÃ³ Institucional realitzada ahir al Parlament EspaÃ±ol desprÃ©s de la SessiÃ³ de Control al Govern amb un titular al costat en lletra mÃ©s petita i en minÃºscula que reprodueix el missatge de prudÃ¨ncia, satisfacciÃ³ continguda i cautela donat ahir per Zapatero i tambÃ© la peticiÃ³ dâ��unitat al PP en aquest camÃ que qualifica de â��llarg i difÃcilâ�?. Lâ��editorial de la Vanguardia titula â��Principio del Finâ�?i parla de cautela, de prudÃ¨ncia de que aquesta declaraciÃ³ dâ��alto el foc Ã©s esperanÃ§adora perÃ² encara no definitiva. Apunten que queda molt per treballar i molt camÃ per recorrer.\nLa ediciÃ³ dâ��avui del diari EL PAÃ?S ho fa en un format ja habitual en ells. 3 titulars centrals, el titular mÃ©s important, el titular de portada diu â��ETA anuncia un alto el fuego permanenteâ�?. A aquests titular el precedeix un de secundari situat a sobre en que es diu que la banda afirma que la superaciÃ³ del conflicte Ã©s possible i en la part inferior del titular central es reprodueix el missatge de prudÃ¨ncia i serenitat per a un procÃ©s llarg i difÃcil anunciat per Zapatero, que convoca a tots els partits a col.laborar. El rotatiu mÃ©s llegit de lâ��Estat subratlla que Rajoy condiciona el seu recolzament a Zapatero al fet de que no es paguin preus polÃtics, parla dels antecedents a aquesta declaraciÃ³, comenta la reacciÃ³ prudent de la societat vasca i acaba apuntant que Londres, ParÃs i Washington parlen de â��pas decisiu cap a la pauâ�?.\nLa foto Ã©s per als 3 encaputxats que protagonitzen la declaraciÃ³ i lâ��editorial parla dâ��oportunitat inÃ¨dita que en la opiniÃ³ del rotatiu seria irresponsable no aprofitar perÃ² fa una crida a la cautela. Acaba fent una crida a la unitat dels demÃ²crates i a mantenir la negativa a oferir contrapartides polÃtiques.\nLâ��ABC, EL MUNDO i LA RAZÃ�N presenten portades i titulars prÃ cticament idÃ¨ntics, cosa que no deu ser estranya. Tots tres subratllen en els seus editorials lâ��objectiu independentista de la declaraciÃ³ dâ��alto el foc permanent. La RazÃ³n i El Mundo dediquen la foto de portada als 3 encaputxats que ahir varen fer la declaraciÃ³ dâ��alto el foc permanent i tots dos assenyalen el detall de lâ��escenografia de la declaraciÃ³ perÃ²apunten la novetat de que el comunicat el llegÃs una dona. La RazÃ³n i El Mundo parlen en les seves editorials de desconfianÃ§a, preocupaciÃ³ i mantenen el to de crispaciÃ³ i insiteixein reiteradament en lâ��objectiu independentista de la declaraciÃ³. Lâ��ABC presenta una foto de portada en que ens ofereix un cara a cara entre Zapatero ( a lâ��esquerra de la portada) i Rajoy ( a la dreta) i afirma en titulars que â��Zapatero pide â��apoyoâ�? al PP y Rajoy se lo da â��para no pagar precios polÃticosâ�?.\nEn definitiva tots els diaris dâ��avui assenyalen lâ��enorme importÃ ncia del pas donat per ETA, perÃ² tots parlen de calma, serenitat, cautela, prudÃ¨ncia, unitat, fermesa democrÃ tica, mantenir el criteri de no pagar preus polÃtics i subratllen el caracter permanent de lâ��altoel foc com a diferÃ¨ncia bÃ sica amb altres ocasions i comenten el fet de que sigui una dona qui en aquesta ocasiÃ³ hagi fet la declaraciÃ³.\nVeurem quÃ¨ passa, perÃ² esperem que la cosa aquest cop vagi de debÃ² i aixÃ² sâ��acabi. ETA ha fet el primer pas, ara li toca a lâ��Estat EspaÃ±ol fer molts passos que nomÃ©s tenen sentit pagant preus polÃtics i caminant cap a un nou model dâ��Estat.\nRe: Analisi de portades dels diaris d'avui dia 23 de Març en relació a la declaració d'Alto el foc permanent d'ETA\nper haI\t 23 mar 2006\nDeclaracions de l'escriptor Miquel López Crespí (1) a la revista d'investigació i denuncia social dels Països Catalans Kalegorria (número 17)\n-L'anomeada "transició" es tanca el 78?\n-Mai no m'he cregut aquesta història de la transició, perquè aquest procés no va ser més que una conxorxa per homologar la dictadura franquista als models de democràcia burgesa vigents a l'Europa occidental. Per tant, la "transició" va servir per reinstaurar a l'Estat espanyol la monarquia borbònica amb vist i plau de l'imperialisme nord-americà i dels governs europeus.\n-Per què va fracassar la revolució socialista a l'Estat espanyol?\nEntre 1962 i 1978, a l'Estat espanyol hi havia un moviment popular revolucionari que generava processos de vaga general i moviments d'alliberament nacional i de lluita anticapitalista no homologables a Occident. És a dir, no hi havia sindicats de tipus europeu sinó un ampli moviment anticapitalista basat en les assemblees i la democràcia directa; els partits no controlaven el moviment obrer i tampoc ho feien els sindicats. Davant això, l'objectiu era clar: s'havia d'acabar de soca-rel amb tots els processos de lluita no homologables, perquè a Europa només s'accepten els partits i sindicats que confessen lleialtat eterna a les regles de joc burgeses i imperialistes. Així ho van fer el PCE, el PSUC i el PSOE. El que passa, però, és que amb la "transició" tot això s'ha volgut amagar.\n-Qui ha pres el relleu de l'esquerra revolucionària als Països Catalans?\n-Els capitostos de la "transició" es pensaven que després de 25 anys de persecució i criminalització dels moviments socials havien aconseguit fer empassar al poble la monarquia borbònica, els sindicats domesticats, l'economia de mercat i la unitat sagrada de l'Estat espanyol. Si bé és veritat que les avantguardes de l'esquerra revolucionària van sucumbir davant l'ofensiva global de l'imperialisme, a poc a poc, però, van renéixer els moviments nacionals d'esquerres, i recentment els contraris a la globalització capitalista són els que han sacsejat de nou les consciències dels joves. Uns nanos que ho han hagut d'aprendre tot perquè s'han trobat sense el suport de la generació anterior, que va desaparèixer o bé es va integrar als partits convencionals.\n-És vàlid avui el model organitzatiu clàssic de partit polític?\n-Per respondre-ho caldria un llibre. El més important és que s'ha aconseguit capgirar l'estat d'ànim que ho donava tot per perdut. Quan els oligarques del poder es pensaven que per fi havien deixat els joves sense referents, ves per on que de sobte sorgeix el moviment contra la globalització capitalista. Una munió de gent molt jove, que ara es qüestionen si Lenin està superat, si Marx va ser un brètol, què va passar a la Xina, i s'interessen pel Che i els moviments de descolonització dels països del sud. És important que aquests joves tornin a llegir els autors clàssics, però que no facin de manera creativa i no pas automàtica, com sovint ho va fer la meva generació. El que han d'aconseguir és utilitzar els clàssics com a font de cultura i de formació política per contrarestar els missatges hipnòtics del poder.\n-La conjuntura afavoreix els moviments autònoms?\n-Aquests moviments tenen l'avantatge de la passió per no estar subordinats a burocràcies partidistes, però pateixen el mal del menyspreu per l'organització, que és clau per poder llegar moviments forts a les generacions futures. És a dir, no tot es pot reduir a anar de manifestació en manifestació, sinó que hi ha d'haver un mínim d'organització que vertebri el moviment i aferri la gent a la lluita.\n-L'alliberament de la classe obrera és central en les reivindicacions dels nous moviments socials?\n-La nostra generació tenia molt mitificada la classe obrera. Crèiem que posant-nos al seu servei de manera incondicional faríem la revolució. Ara les coses han canviat. Hi ha d'altres problemàtiques, com ara el feminisme, l'ecologia o el nacionalisme, que abans es consideraven petitburgeses però que avui els moviments socials han arribat a comprendre.\n-Quin paper juguen els mitjans contrainformatius en la lluita anticapitalista?\n-Són un element clau per fer front al bombardeig massiu que els mitjans convencionals fan del pensament únic. El més greu és que als Països Catalans s'editaven revistes i publicacions de tota mena. Però com va passar amb els grups de l'esquerra revolucionària, els comandants de la transició ho van liquidar tot. A més, els revolucionaris i els marxistes no s'adonen que la lluita cultural també ho és de classes.  ... han silenciat els autors més compromesos del país: V. A. Estellés, Manuel de Pedrolo, Gabriel Alomar o Montserrat Roig. I això és gravíssim, perquè els joves es queden sense referents "revolucionaris" propis. (Carmeta Bonastre).\n(1) Miquel López Crespí començà les seves col× laboracions (especialment literàries) en la premsa de les Illes l'any 1968: Diario de Mallorca, Última Hora, Baleares, Cort... Membre de l'oposició antifranquista ha deixat constància d'aquesta lluita per la llibertat del nostre poble en nombrosos llibres i articles, especialment en el llibre de memòries L'Antifranquisme a Mallorca (1950-1970) i en les obres d'assaig Cultura i antifranquisme (Edicions de 1984) i No era això: memòria política de la transició (Edicions El Jonc).\nD'ençà començaments dels anys setanta ha publicat més de quaranta llibres de narrativa, poesia, teatre, memòries, novel× la i assaig entre els quals podem destacar: Estiu de foc (novel× la); L'amagatall (novel× la); Històries del desencís (narrativa); La Ciutat del Sol (narrativa juvenil); Acte Únic (teatre); Record de Praga (poesia); El cadàver (teatre); Núria i la glòria dels vençuts (novel× la); Revolta (poesia); Un violí en el crepuscle (poesia); Rituals (poesia); (poesia); Estat d'excepció (novel× la) i Breviari contra els servils: dietari d'un escriptor en temps de la barbàrie (narrativa).\nper progrepijoguay\t 23 mar 2006\nFILL DE PUTA!!!!\nper insultat\t 24 mar 2006\nEn l’actual context de reformes estatutàries a l’estat espanyol, cal dir –una altra vegada– que la política independentista no consisteix a implicar-se en la reforma de l’estat ocupant, sinó a exigir-li el reconeixement del dret d’autodeterminació.\nIntroduir el concepte del dret a l’autodeterminació, en el debat de l’estatut, vol dir anar a l’arrel del problema, és a dir, que els catalans com a nació puguem decidir sobre el nostre present i el nostre futur: no negociar el traspàs dels ports o dels aeroports, no allargar la corda que ens lliga a l’estat espanyol, sinó trencar aquesta corda, per poder ésser nosaltres mateixos com a col·lectivitat i com a nació.\nDes de les institucions no s’ha explicat el concepte, no s’ha fet pedagogia, sobre què vol dir el dret a l’autodeterminació, més aviat s’ha tingut interès a deixar el concepte en una nebulosa.\nEl dret a l’autodeterminació podria ésser explicat com el principi democràtic segons el qual una comunitat humana, un poble, una nació, dins un marc territorial concret, decideix lliurement el seu destí, el d’adoptar un determinat tipus d’organització política i, arribat el cas, esdevenir un estat independent. En un estat legalment constituït, el dret a l’autodeterminació seria el reconeixement del dret a decidir, lliurement i democràticament, que té un poble o nació per tal de poder corregir situacions de dominació política, econòmica o militar que el puguin afectar.\nAquest dret hauria de permetre que un poble o nació pogués viure lliurement en igualtat de condicions amb els altres pobles del món. L’exercici del dret a l’autodeterminació, és un dret fonamental, una base sòlida on construir uns estatuts jurídics de drets humans, i és alhora un dret humà elemental.\nEl primer document que esmenta aquest dret és la Declaració\nd’Independència dels EUA del 1776. For-mulat de manera més precisa, a proposta de V. I. Lenin, apareix en el Congrés dels Bolxevics del 1913, on s’aprova una resolució favorable a l’exercici del dret d’autodeterminació, amb l’aclariment que per autodeterminació s’entén el dret de separació política i de constituir estats nacionals independents. De tota manera, el comunisme soviètic considerà el dret a l’autodeterminació, com un element fàctic, supeditat al valor estratègic superior de la revolució socialista.\nDesprés de la I Guerra Mundial, semblà que s’imposava en el món el concepte del dret dels pobles a l’autodeterminació, d’acord amb els catorze punts del president dels EUA W.Wilson (1918) i de la Conferència de Pau de París (1919-20). A l’acabament de la II Guerra Mundial (1945) es produïren tot un seguit de lluites antiimperialistes al Tercer Món per tal d’eliminar el jou colonial: donaren lloc a l’anomenat procés de descolonització. En aquest context, l’ONU declarà el 1960 que tots els pobles tenen dret a l’autodeterminació, donant així un suport jurídic a les lluites d’alliberament dels pobles d’Àsia i Àfrica.\nLa reivindicació a Catalunya\nA Catalunya, el concepte polític del dret a l’autodeterminació apareix, encara que formulat de forma poc precisa, a començament del segle XIX amb els plantejaments del republicanisme federal. El primer text polític que, recollint el dret a l’autodeterminació, advoca per la\nindependència política, és la Constitució Provisional de la República Catalana (l’Havana, 1928). El text fou redactat i presentat com a ponència pel montblanquí Josep Conangla i Fontanilles a l’Assemblea Constituent del Separatisme Català, que se ce-lebrà a l’Havana, amb l’assistència de Francesc Macià, els dies 30 de setembre i 1 i 2 d’octubre del 1928. Amb aquest text es vol donar una visió dels drets,\nde les garanties, del caràcter i de l’organització estatal de la futura Catalunya independent, alhora que és un exercici per establir les bases jurídiques per a una independència real.\nD’aquesta Constitució Provisional de la República Catalana en volem recordar, pel seu interès i la seva claredat conceptual, l’article primer del títol primer, que tracta del règim polític de Catalunya i que diu així : «Art I.- El poble de Catalunya, en exercici del dret immament que li correspon de donar-se per voluntat pròpia i sense ingerències estranyes la seva organització política, es constitueix en estat independent i sobirà, i adopta com a forma de govern, la república demo-cràtico representativa».\nTres anys més tard, el 14 d’abril del 1931, Francesc Macià, proclama la República Catalana com a estat integrant de la Federació Ibèrica. La manca de suport militar a la iniciativa de Macià i una actitud ambigua per part de bona part dels polítics del seu entorn obliguen a la negociació, a fer marxa enrere de la proclama inicial i acceptar la fórmula d’un estatut, que haurà d’ésser aprovat pel govern de Madrid.\nAl preàmbul de l’Estatut de Núria del 1931 s’hi diu: «La Diputació Provisional de la Generalitat de Catalunya en la redacció del projecte únic d’Estatut ha partit del dret que té Catalunya com a poble a l’autodeterminació». Aquest punt retornà retallat des de Madrid i, per tant, no s’incorporà al text de l’Estatut del 1932.\nTres anys després, el 6 d’octubre del 1934, com a resultat de la tensió entre el Govern català i el de l’estat, per tal que al Parlament català li fos reconegut el dret a decidir, el President Lluís Companys declarà l’Estat Català de la República Federal Espanyola.\nCaldrà esperar a la derrota i l’ocupació del 1939 perquè, després d’una anàlisi dels errors fets en el període 1931-39, se’n puguin extreure conclusions i fixar nous rumbs polítics. En aquesta línia és de remarcar l’efecte que produí un text aparegut a l’exili francès, el 23 d’abril, dia de Sant Jordi, del 1939, signat per l’expresident del\nParlament català, Joan Casanovas i Maristany, que tingué molt de ressò i una bona acollida, entre els exiliats en general i els internats als camps de concentració de la Catalunya Nord. Al document, Casanovas fa una crida a la sobirania nacional per damunt d’altres consideracions:\n«Ni puny clos ni palmell estès, prou canvis de nom, prou Estatuts i Mancomunitats i autonomies. Catalunya sobirana ni més ni menys».\nAquesta visió política corresponia a la línia defensada des de la seva fundació per Estat Català, Nosaltres Sols, Palestra i d’altres grups i organitzacions, que es reclamaven separatistes segons la nomenclatura de l’època, és a dir, independentistes.\nA l’acabament de la II Guerra Mundial, el 14 d’abril del 1945, la Delegació del Consell Nacional Català als EUA presenta a la Conferència sobre Organització Internacional, realitzada a San Francisco (Califòrnia) una Apel-lació a les Nacions Unides. En la dita Apel·lació, Catalunya demana que els seus drets de nació siguin reconeguts, per tal que, bo i exercint el seu dret a l’autodeterminació, pugui lliurement unir-se a la reorganització de la península. Quatre punts fixen les seves peticions:\n1.- Que el seu procés d’alliberament nacional sigui posat a l’ordre del dia com un cas que necessita atenció immediata.\n2.- Que la seva reclamació d’autogovern sigui registrada per a solució immediata, sota els principis i clàusules de la Carta de l’Atlàntic, independentment de qualsevol situació política que sigui planejada per a Espanya.\n3.- Que la seva posició dins de l’organització política d’Espanya sigui decidida per Catalunya mateixa, mitjançant el plebiscit dels catalans nacionals, després d’haver estat reconegut el seu estatus de nació.\n4.- Que qualsevol desavinença o disputa entre Catalunya i Espanya sigui sotmesa per a ésser oïda davant del Consell de les NU o la Cort Internacional de Justícia.\nL’Assemblea de Catalunya (1971-77), plataforma unitària antifranquista, demana en el punt tercer de la seva declaració de principis «El restabliment provisional de les institucions i dels principis configurats en l’Estatut de 1932, com a expressió concreta d’aquestes llibertats a Catalunya, i com a via per arribar al ple exercici del\ndret d’autodeterminació». És d’agrair la precisió terminològica d’aquest tercer punt que, amb les rebaixes de la transició, es féu fonedís per políticament incorrecte de textos posteriors, que només recolliran el primer paràgraf d’aquest tercer punt. És interessant de remarcar com en infinitat d’articles i treballs elogiosos sobre l’Assemblea de Catalunya es deixa de banda la seva reclamació explícita\ndel dret d’autodeterminació.\nEl dret d’autodeterminació fou recollit en la Declaració Universal dels Drets Humans de l’ONU (1951); així mateix, l’Asssemblea General de les Nacions Unides (ONU), el 19 de desembre del 1966, proclamà el dret a l’autodeterminació que té qualsevol poble. El nostre màxim òrgan legislatiu, el Parlament català, en les seves resolucions del 12 de\ndesembre del 1989 i del 27 de setembre del 1991, ha proclamat el dret a l’autodeterminació com a imprescriptible i irrenunciable, i s’ha reservat el dret a exercir-lo quan ho consideri convenient.\nNosaltres, com a catalans nacionals, ens hem de vincular a la defensa de l’exercici del dret a l’autodeterminació, pel mateix dret que a hores d’ara lluiten els bretons, els gallecs, els corsos, els kurds, els txetxens, els irlandesos, els armenis, els palestins, en la seva\nvoluntat de construcció d’un estat nacional i de defensa de la Pàtria en contra dels seus agressors. •\n_Agustí Barrera, historiador\nper (---)\t 24 mar 2006


Centenari de la Gran Guerra (1914-2014) – El blog de la biblioteca\nCentenari de la Gran Guerra (1914-2014)\nEl proper 28 de juliol, es compleixen cent anys del conflicte bèl·lic. Per això, a la planta primera de la Biblioteca Municipal de Lloret de Mar, hem preparat un conjunt de documents sobre l’efemèride.\nTot i que el detonant del conflicte es va produir el 28 de juny de 1914, a Sarajevo, quan l’hereu del tron austrohongarès, l’arxiduc Francesc Ferran, va morir a mans d’un terrorista serbi, les causes de la guerra eren més profundes i fonamentalment obeïen a disputes de caire imperialista.\nHi havia tres situacions de tensió ben diferenciades, provinents d’anteriors conflictes ocorreguts a Europa entre 1870 i 1900:\nEl conflicte entre Alemanya i França, en forma d’una enemistat reactivada per la derrota francesa de 1871, i la pèrdua d’Alsàcia-Lorena.\nEntre Alemanya i Anglaterra, existia una competència en el terreny de la indústria, de la política colonial i del rearmament marí.\nEntre Àustria-Hongria i Rússia, pel domini dels Balcans.\nEs pot dir doncs, que l’origen de la Primera Gran Guerra s’ha de buscar en l’existència de dos grans blocs antagònics: la Triple Aliança (Alemanya, Imperi austrohongarès i Itàlia) i la Triple Entesa (França, Gran Bretanya i Rússia),\nViena, que desconfiava de Sèrbia, es va afanyar a culpar del magnicidi i li va declarar la guerra, Rússia, protectora dels països eslaus enfront d’Àustria, va activar el seu pacte de defensa mútua i va declarar la guerra a Àustria.\nAlemanya, que havia signat un pacte amb Àustria-Hongria de mútua defensa per un ajut total en cas de conflicte amb Rússia, va declarar la guerra als dos països.\nAnglaterra, que dubtava intervenir, va reaccionar en exigir Alemanya a Bèlgica pas lliure per les seves tropes.\nItàlia va romandre neutral fins al 23 de maig de 1915, quan va trencar el seu pacte amb la Triple Aliança per satisfer les seves aspiracions territorials i va declarar la guerra a Àustria-Hongria. La unitat dels aliats es va enfortir al setembre de 1914 a través del Pacte de Londres, signat per França, Gran Bretanya i Rússia. A mesura que avançava el conflicte, van anar sumant-se països com l’Imperi otomà, Japó, Estats Units i altres nacions del continent americà. Japó, que havia signat una aliança amb Gran Bretanya el 1902, va declarar la guerra a Alemanya i el 6 d’abril de 1917 ho va fer Estats Units.\nEl conflicte que va començar com un enfrontament localitzat entre l’Imperi Austro-Hongarès i Sèrbia, va passar a ser una guerra d’abast mundial en què hi van participar 32 nacions.\nL’ús de la metralladora va acabar amb la cavalleria i l’estil de batalla conegut fins llavors.\nLa guerra de trinxeres va introduir l’ús del morter.\nEs crea el tanc i dóna inici a la guerra cuirassada, l’artilleria va multiplicar calibres, va augmentar abast i millorar mètodes de correcció.\nUtilització de gasos asfixiants i es va donar inici a la guerra biològica i química.\nL’avió va ser utilitzat per primera vegada com a arma de guerra, els primers combats entre pilots van ser amb pistoles i amb carabines. A l’octubre de 1914, en la primera confrontació, un avió francès va atacar amb foc de metralladora un avió alemany, marcant així, la primera victòria aèria. L’avió de bombardeig es va crear després d’iniciada la guerra. El 1917 els bombarders alemanys van atacar Londres, principalment durant la nit.\nL’ús de portaavions s’inicia a finals de 1915.\nEs va utilitzar el submarí per torpedinar naus de proveïment i militars\nDissolució dels imperis alemany, austrohongarès, otomà i rus.\nFormació de nous països a Europa i Orient Mitjà.\nTransferència de colònies alemanyes i altres regions de l’antic Imperi Otomà als Aliats o altres poders.\nCreació de la Societat de Nacions.\nPosted in: Efemèrides, Guies | Tagged: La Gran Guerra\n24 i 25 de juliol: tancat


Entrevista a Guim Català i Marta Balañá. Guanyadors del 1r Premi en la modalitat institucional. Premis Educaweb 2012 - educaweb.cat\n"Apropar als nens tot el ventall de professions a través dels propis professionals, és garantir que a l'hora d'escollir, ho faran amb unes eines més sòlides"\nEntrevista a Guim Català i Marta Balañá. Socis fundadors de l'Associació Abz. Creadors i responsables del projecte "Jo de gran vull ser!". Guanyadors del 1r Premi en la modalitat institucional. Premis Educaweb 2012\nEn què consisteix el projecte "Jo de gran vull ser! Programa d’Orientació Acadèmica i Professional per a nens i joves d’entre 8 i 17 anys"?\nL’esperit general del projecte "Jo de gran vull ser!" consisteix en desmuntar tòpics fortament arrelats a la nostra societat sobre la naturalesa d’algunes professions, formant els professors escolars en conceptes bàsics sobre la naturalesa dels diferents àmbits laborals entre els quals els seus alumnes hauran d’escollir el dia de demà.\nCadascun dels diferents blocs de "Jo de gran vull ser!" té una durada de tres jornades. Durant la primera jornada els estudiants universitaris introdueixen el seu camp professional a través d’una xerrada amb els escolars i, a continuació, es fa una petita sessió teòrica sobre algun\naspecte representatiu de la disciplina tractada.\nDurant la segona jornada, es realitza un taller on poder comprovar i practicar tot allò explicat durant la sessió anterior. La tercera jornada consisteix en visitar una instal·lació, empresa o institució on treballin professionals del ram estudiat per compartir de primera mà amb ells el dia a dia de la seva feina.\nQuines són les fites aconseguides fins ara? ¿I les principals dificultats a les que s’han hagut d’enfrontar?\nAbz va arrencar els seus programes d’orientació acadèmica i professional en detectar el creixent desconeixement entre els joves d’avui en dia sobre les diferents disciplines professionals.\nA dia d’avui, després de tots aquests anys de feina, els programes d’abz ja s’han realitzat satisfactòriament a més d’una trentena d’escoles i instituts de l’àrea metropolitana de Barcelona així com a la seu central del Col·legi d’Arquitectes de Catalunya.\nLes dificultats més importants a les que hem hagut de fer front és la manca de recursos per poder tirar un programa d’aquestes dimensions endavant, així com la dificultat per aconseguir un clar suport institucional per part del Departament d’Ensenyament de la Generalitat.\nEl projecte mostra la realitat professional de diferents àmbits (fotografia, arquitectura, comunicació...). Quins criteris fan servir per triar aquests àmbits?\nLes disciplines s’endrecen al llarg dels cursos de més plàstica o pràctica a més abstracta per adaptar-se al nivell de desenvolupament dels nens segons la seva edat i poder captar la seva atenció amb activitats engrescadores. A l’hora de disposar cada disciplina a un curs o un altre també s’ha tingut en compte, naturalment, el contingut de les assignatures de cada curs\nConsideren que és necessari fomentar l’emprenedoria als centres educatius?\nSense cap mena de dubte. Tot i que no és una feina que s’hagi de fer a nivell d’escola, sinó a nivell de societat.\nUn dels motius pels quals ha estat premiat el projecte és perquè promou l’orientació vocacional al llarg de totes les etapes educatives. ¿Com s’enfoca l’orientació a educació infantil i primària?\nAl llarg del programa no es busca orientar, tant com informar. La paraula "orientar" té una connotació de "aconsellar", "recomanar" o fins i tot "direccionar". El programa busca posar al llarg de nou anys tota la informació que necessita el nen perquè al cap de nou anys triï. Per aquesta raó, a l’etapa de primària, els nens "juguen" a ser arquitectes, guixaires, o fusters. Se’ls explica que fa cadascuna d’aquestes professions i no se’ls planteja cap necessitat d’escollir. Només se’ls introdueix aquesta informació a través de l’activitat.\nCreuen que és necessària més orientació a primària? I al llarg de tota la vida?\nEn cap cas creiem que sigui necessària cap orientació en quant a "recomanació" d'una o altra disciplina segons la psicologia o habilitats del nen. Aquesta mena d’orientació, sota el nostre punt de vista, estereotipifica les professions. Creiem que la única mancança que hi ha és d’informació real de la naturalesa de les diferents professions. Apropar als nens tot el ventall de professions a través dels propis professionals al llarg de la seva etapa escolar és garantir que a l’hora d’escollir ho faran amb unes eines més sòlides que les anteriorment mencionades.\n¿Quines accions tenen previstes després de guanyar el 1r Premi Educaweb d’Orientació Acadèmica i Professional en la modalitat institucional 2012?\nContinuar amb el mateix entusiasme que fins ara per continuar fent possible el projecte.


El PSOE guanya les eleccions, però haurà de pactar per governar – Andreu Nin Report\nEl Partit Socialista Obrer Espanyol (PSOE) ha guanyat àmpliament les eleccions generals espanyoles del diumenge 28 d’abril. La formació liderada per Pedro Sánchez va aconseguir 123 escons dels 350 que té el Congrés dels Diputats.\nLa segona força més votada ha estat el Partit Popular (PP), amb 66 escons. El partit liderat per Pablo Casado ha obtingut el pitjor resultat de la seva història.\nEl descontentament dels votants de dretes amb el PP i l’auge de noves formacions conservadores com Ciutadans i Vox han restat suport als populars.\nSi en 2016 el PP fue el más votado en 42 provincias, en estos comicios el PSOE ha sido el partido ganador en 40 circunscripciones https://t.co/m3kWo23Mky\n— La Vanguardia (@LaVanguardia) April 29, 2019\nCiutadans, d’altra banda, ha obtingut el millor resultat de la seva història i s’ha convertit en la tercera força més votada amb 57 diputats (25 més que en les eleccions del 2016).\nJuntament amb el partit d’ultradreta Vox, PP i Ciutadans esperaven sumar majoria absoluta per impulsar un govern de dretes, però amb els seus 147 diputats no han aconseguit l’objectiu.\nLa quarta força més votada ha estat el partit d’esquerres Unides Podem (UP), amb 42 escons (29 diputats menys que en les eleccions del 2016). El líder de Podem, Pablo Iglesias, ja ha trucat a Pedro Sánchez per oferir-li el seu suport i formar un govern d’esquerres.\nLa ultradreta entra al Congrés\nLes eleccions del 28-A han estat les primeres en què un partit d’ultradreta entra al Congrés espanyol en democràcia.\nLa formació d’extrema dreta Vox ha obtingut 24 escons fent campanya contra el nacionalisme català, la immigració i el feminisme. El seu discurs ha influenciat el de Ciutadans i PP, que han donat suport a algunes de les seves idees.\nD’altra banda, els partits independentistes catalans també han reforçat la presència al Congrés.\nDestaca la pujada d’Esquerra Republicana de Catalunya (ERC), que ha passat de 9 a 15 escons. El seu líder al Congrés és Oriol Junqueras i el líder al Senat, Raül Romeva: tots dos es troben en presó preventiva pel judici contra el procés.\nLa formació independentista ha estat la sisena força més votada a tot el país, darrere de Vox.\nPossibles pactes: la clau per governar\nMalgrat el gran marge d’avantatge del PSOE (té 57 escons més que el segon partit més votat), els socialistes no han aconseguit la majoria absoluta que cal per governar en solitari (175 escons) i hauran de pactar amb altres partits.\nLa majoria absoluta no és necessària per governar un país, però permet aprovar els pressupostos i les lleis amb més facilitat i aporta estabilitat al govern perquè no depèn d’altres partits.\nSi PSOE i Ciutadans s’aliessin, sumarien 180 escons. Són suficients per a una majoria absoluta, però els dos partits van dir que no pactarien entre ells durant la campanya electoral.\nEls militants dels partits els pressionen perquè respectin aquesta decisió. Encara que Ciutadans descarta de moment pactar amb els socialistes, Sánchez ha dit que “no posarà un cordó sanitari” al partit de Rivera.\nLe cantan a Sanchez “con Rivera no” y responde: yo creo que ha quedado bastante claro. #eleccionesL6 pic.twitter.com/xBSvDGbPpj\n— Ana Pastor 🇪🇸 (@_anapastor_) April 28, 2019\nPactar amb Unides Podem seria l’opció del PSOE per formar un govern d’esquerres. No obstant això, els dos partits junts sumen 165 diputats i es quedarien a 10 escons de la majoria absoluta.\nSi decideixen governar junts, hauran de buscar el suport d’altres partits, però el PSOE no està disposat a pactar amb els independentistes catalans com ERC. Així doncs, PSOE i UP haurien d’arribar a un acord amb altres partits més petits.\nDe moment és massa aviat per preveure amb qui pactarà el PSOE, si amb la dreta o l’esquerra, i com serà el futur govern d’Espanya.\nCom sona El Vendrell?\nHe gravat els sons de diversos carrers, parcs i places per saber quin és el paisatge\nBiel Gutiérrez, alumne de 1r de Batxillerat, ens convida a reflexionar sobre un dels temes de\nÓscar Sancerni, alumno de tercero de la ESO, nos comparte una peculiar reseña sobre la lectura\n“La ruta del bacallà”\nAcompanyem a comprar la Noelia, una vendrellenca d’arrels gallegues que sempre aposta pel mercat quan busca\nLaia Cid: «Si sabes organizarte, puedes conseguir todo lo que te propongas»\nEl Andreu Nin Report mantiene una conversación en tiempos de pandemia sobre la psicología, el hockey


El boicot que alimenta la 'fuga' d'empreses\nDissabte, 7 d'octubre del 2017.- MARTA ESCOBAR MARTÍ\nJa fa anys que aquesta web estava fora del mercat i que no hi afegia cap tipus de contingut. Suposo que per les diferents feines que he anat tenint i perquè ara, a ElNacional.cat, on hi treballo des de fa dos anys, ja tracto totes aquestes qüestions i això m'ha fet deixar de banda, sense voler-ho, Laqüestiocatalana.cat.\nPerò crec que ara és el moment de tornar a parlar sobre el què està passant i donar la meva visió dels darrers esdeveniments. Aquesta és una web que va néixer fruit del meu Treball Final de Grau a finals del 2012, i que tenia per objectiu comprovar si el procés tenia cap tipus d'influència en l'empresariat. Llavors, era difícil que els empresaris —sobretot els que tenen part del seu negoci a la resta de l'Estat— es posicionessin fins i tot sobre el dret a decidir, però ara, després del referèndum de l'1-O i en vistes d'una possible Declaració Unilateral d'Independència (DUI), algunes empreses establertes a Catalunya ja han decidit traslladar la seva seu social (que no fiscal) a altres ciutats espanyoles.\nAlgunes, com Gas Natural, ja han afirmat que, de moment, serà un trasllat "temporal", però això, pels qui no som uns experts en economia o en com funcionen els interessos empresarials, ha donat el seu efecte i és que moltes altres empreses hi vagin al darrere i facin el mateix per assegurar-se la jugada perquè, com ens deia Vicente Pardina el 2013, "el capital és poruc per definició".\nEl boicot als productes catalans —o a empreses ubicades a Catalunya— alimenta la fuga d'empreses i això és, per exemple, el que pretén aconseguir la nova 'app' que incita a fer boicot a les empreses catalanes siguin, o no, independentistes. De fet, 'Separapp' (així l'han batejada) reuneix en una gran base de dades totes les empreses que tenen seu a Catalunya, fins i tot, aquelles que mai s'han posicionat a favor de la separació de Catalunya i Espanya, com Freixenet. I, en part, està aconseguint el seu objectiu.\nUn bon amic meu, que té la seu social de la seva empresa a Catalunya, però que també té oficines a Madrid i treballa per tot l'Estat i per la resta d'Europa, s'està plantejant, com ja ho han fet La Caixa, Banc Sabadell, Oryzon o Gas Natural, entre d'altres, traslladar la seu social fora de Catalunya. Ell mai ha mostrat la seva opinió política, ni mai s'ha posicionat públicament ni tan sols pel dret a decidir, però des de fa setmanes està rebent trucades de clients de la resta de l'estat espanyol que li comuniquen que ja no contractaran més el seus serveis perquè no volen donar diners al territori català. Encara que els surti més car a una altra empresa. Ara, en trobar el nom de la seva empresa a l'aplicació que promou el boicot, la por a continuar perdent clients l'està empenyent a traslladar la seva seu i que, com a mínim, no consti que la seva empresa és catalana.\nEl trasllat de la seu social no implica el trasllat de la seu fiscal, que és el que veritablement podria acabar perjudicant-nos. Però ja s'ha vist que, fent només aquest moviment, les empreses citades han tornat a pujar a la borsa i han calmat els ànims dels inversors. El negoci és el negoci i poc entén de voluntats.\nFa anys que el mercat espanyol cada vegada té menys pes a Catalunya i cada vegada, quan surten les noves dades d'exportacions, podem comprovar com Catalunya va creixent mes rere mes. I això només és un exemple de com evoluciona l'economia catalana, ella sola, i sense l'ajuda de cap actor de l'estat espanyol (en molts aspectes).\nEm fa gràcia perquè recupero entrevistes que vaig fer entre el 2011 i el 2013, quan ni tan sols es parlava de DUI, ni de referèndum vinculant (de fet, ni havíem celebrat el 9-N), i em quadren a la perfecció.\nDes de l'afirmació de Muriel Casals que "la certesa que l'Estat maltracta econòmicament Catalunya és pitjor que qualsevol incertesa, fins el secretari general de la Cecot, David Garrofé, que afirmava que "el que més mal pot fer a Catalunya són determinades decisions empresarials durant la transició" (ara, podríem estar en aquest moment) o la declaració de qui és ara el secretari general de CC.OO. a Catalunya, Javier Pacheco, que mai s'ha posicionat a favor de la independència (ans al contrari), però sí del dret a decidir, que ja deia a principis del 2013 que "els polítics juguen amb l'economia com a una línia argumental per articular el conflicte ideològic". Sigui com sigui, val la pena repassar què deien determinades personalitats fa més de quatre anys i veure com, llavors, ja és podia predir la situació.\nLlavors hi havia una certa incertesa a llarg termini. Ara, la incertesa s'ha convertit en el nostre pa de cada dia perquè a cada pas (o enrocament) del govern de Mariano Rajoy, el Govern respon i respondrà com cregui convenient fer-ho. I encara més després de continuar demanant diàleg i mediació i que el PP, però també el PSOE i Cs li donin l'esquena i no se'ls passi pel cap que, potser, parlar d'un referèndum pactat i vinculant, canviaria molt les coses. La por fa passar males jugades i aquests dies ho estem veient més que mai entre els polítics, que prefereixen enviar milers d'agents de la Guardia Civil i de la Policia Nacional, que trobar una solució política.\nLes empreses coneixen bé els seus interessos i saben com jugar les seves cartes. Un canvi de seu social és un símptoma preocupant que ens pot portar a pensar que una possible DUI espanta els inversors, però és el més suau que podria passar. És una simple estratègia, però, en el fons, poca cosa canviarà.\nLa història ens recorda com fets puntuals d'aquesta mena acaben fent ressorgir amb més força les inversions empresarials. Catalunya va sortir triomfant del boicot al cava català iniciat el 2004: va incrementar moltíssim les seves exportacions i al cap de poc temps va recuperar el mercat espanyol perdut temporalment.\nI és que les empreses (i els consumidors) també saben que un boicot sostingut no és viable perquè no poden permetre's incrementar els seus costos de producció i perdre qualitat només per no comprar productes catalans. I els consumidors faran igual, com ja va passar el 2005, i com continuarà passant.\nPots enviar el teu comentari sobre l'editorial a:


Nou èxit del Super Enduro BTT d'Arfa amb 300 participants — RàdioSeu 107.2 FM: notícies de La Seu d'Urgell, l'Alt Urgell i el Pirineu\nSou a: Inici / Notícies / Nou èxit del Super Enduro BTT d'Arfa amb 300 participants\nUns 300 bikers d'arreu dels Pirineus han participat aquest cap de setmana passat al Super Enduro BTT d'Arfa, que s'ha dut a terme per les muntanyes properes a aquesta població del municipi de Ribera d'Urgellet. Aquesta era la setena edició de la prova, que organitzen el Club Esportiu Formula Extrem BTT, de Vilanova i la Geltrú, i l’Associació Bikelands de l’Alt Urgell.\nLa cita d'Arfa s'ha consolidat tant al calendari català com al francès. D'una banda, és puntuable per a la Copa Catalana tant de descens de BTT com d'E-Bike (bicicleta elèctrica), en aquest cas amb el patrocini de PEUSA. I de l'altra, també és vàlida per al Trophée Enduro VTT des Pyrénées, tant en categoria masculina com en la femenina. El 60% dels corredors provenen de Catalunya; i la resta, principalment, de França i Itàlia. Un total de 200 voluntaris d’Arfa i de poblacions veïnes han fet possible l'esdeveniment, tot implicant-se de forma activa i col·laborant-hi de forma desinteressada.\nDivendres i dissabte es van fer els entrenaments lliures per al reconeixement del circuit. Als corredors se’ls havia fet arribar els tracks, briefing i vídeo 10 dies abans.\nLa competició va tenir lloc diumenge, amb un traçat exigent de 40 km i 1700 m de desnivell, que fa que els participants hagin de tenir una bona preparació física. Durant la jornada els corredors van disputar un total de 4 trams cronometrats. Una de les característiques del Súper Enduro Arfa és la longitud dels trams cronometrats, que van dels 2,5 km al més curt als més de 6 km del més llarg. El tram 1 (Bikelands) constava de 2,6 km de baixada i 380 m. de desnivell, entre les cotes d'altitud 1.174 i 739. El segon (la Freita) era de 2,2 km de baixada, amb 759 m. de desnivell, partint des de 1.347 metres d'altitud i arribant a 710. El tercer (la Mina XXL) també tenia 2,2 km de baixada, però amb un desnivell de 421 m. de desnivell, atès que sortia des de 1.348 metres i s'acabava a 910. Finalment, el tram 4 (la Surfera) era de 3,7 km de baixada i 550 m. de desnivell, partint de 1.227 metres i arribant a Arfa, a 645.\nEl lliurament de premis va comptar amb la presència de l'alcaldessa de Ribera d'Urgellet, Josefina Lladós; el senador electe Miquel Caminal; el president del Consell Comarcal de l'Alt Urgell, Jesús Fierro; l'alcalde de Montferrer i Castellbò, Albert Marquet, i el regidor de Ribera d'Urgellet Andreu Marsà. La prova ha tingut el patrocini de Cadí, MAPISA, Taurus, Casals, Consell Comarcal de l’Alt Urgell, Diputació de Lleida, Ajuntament de Ribera d’Urgellet, Jorma Bikes, PEUSA, Cal Ponsa d’Arfa, X-Pirience, Alt Urgell Fibra, MUR AL, Autocars Vilà Betriu, Gestoria Estañol, Bici Moreno, Outdoor Jewels, Materials Deltariba i Riders Boutique Andorra.\nGALERIA D'IMATGES de la Super Enduro d'Arfa 2019\nSúper Enduro BTT Arfa 2019\nOrganitzadors i voluntaris del Super Enduro BTT d'Arfa


L'EPS incrementa un 10 per cent els alumnes de nou ingrés amb el suport de més de vint empreses tecnològiques de les Illes Balears - Arxiu - UIB i empresa - Transferència - Seccions - Actualitat - Universitat de les Illes Balears\nSeccions: L'EPS incrementa un 10 per cent els alumnes de nou ingrés amb el suport de més de vint empreses tecnològiques de les Illes Balears\nL'EPS incrementa un 10 per cent els alumnes de nou ingrés amb el suport de més de vint empreses tecnològiques de les Illes Balears\nL'Escola Politècnica Superior de la Universitat de les Illes Balears ha organitzat un acte de reconeixement al suport que més de vint empreses tecnològiques de les Illes Balears han donat al Programa de promoció de les enginyeries, edificació i matemàtiques.\nEl Rector de la UIB, doctor Llorenç Huguet; el vicerector d'Innovació i Relacions Institucionals, doctor Jordi Llabrés; i la directora de l'EPS, doctora Loren Carrasco, han agraït als representants d'aquestes empreses que hagin unit forces amb la Universitat per pal·liar el baix nombre de matrícules que encara tenen les enginyeries, malgrat que la demanda de professionals titulats creix any rere any.\nEn les dues primeres edicions d'aquest programa, que va començar el curs 2016-17, més de deu mil nins i nines de vuit a divuit anys han participat en les diverses activitats programades per intentar fomentar l'interès dels més joves pels estudis tecnològics.\nGràcies a aquest programa, l'EPS de la UIB ha incrementat un 10 per cent el nombre d'alumnes de nou ingrés en els darrers dos cursos. Malgrat això, des de l'EPS s'insisteix que, tot i l'elevat percentatge d'inserció professional dels titulats, encara hi ha estudis que no aconsegueixen omplir totes les places que s'ofereixen.\nA la recerca de dones enginyeres\nA la vegada, es fa un èmfasi especial en la importància d'aconseguir incrementar la presència de les dones en les enginyeries. Actualment, en els estudis més tecnològics que s'imparteixen a l'EPS (com puguin ser informàtica, telemàtica i industrial) hi ha menys d'un 10 per cent de dones.\nEn l'àmbit europeu, el darrer informe d'Eurostat indica que el percentatge de dones en el sector de les tecnologies de la informació i la comunicació ha baixat del 22,5 al 17,2 per cent en els darrers 10 anys.\nLes empreses i institucions que col·laboren amb l'EPS són: Agroilla, Balantia, Bankia, Brújula, Col·legi Oficial d'Aparelladors i Arquitectes Tècnics de Mallorca, Col·legi Oficial d'Enginyers Tècnics de Telecomunicacions, Col·legi Oficial de Pèrits i Enginyers Tècnics Industrials, Endesa, Estel enginyeria, Fundació BIT, Habitissimo, Hundredrooms, IC-Málaga, Institut Municipal d'Innovació de Palma, Logitravel, Quonext, Red Eléctrica de España, Robot, Education Robotix, Sampol, SM2 software and services, Trivago i Wireless DNA.\nRepte internacional en què els participants han de dissenyar, construir, provar i programar robots utilitzant la tecnologia LEGO® MINDSTORMS®, així com desenvolupar un projecte científic.\nParticipants 2016-2017: 270 nins entre vuit i setze anys\nParticipants 2017-2018: 350 nins entre vuit i setze anys\nConcurs de programació amb el llenguatge Scratch. Hi ha dues modalitats: projectes en grup i reptes de programació individuals. Els alumnes programen videojocs.\nParticipants 2016-2017: 150 nins entre vuit i setze anys\nParticipants 2017-2018: 220 nins entre vuit i divuit anys\nTallers realitzats als centres educatius per alumnes de l’EPS utilitzant materials molt simples, i pensats per desenvolupar la creativitat i l’enginy dels estudiants. Alguns exemples de tallers són: «Dissenya la teva casa més eficient», «Agafam el millor de cada planta», «Fes que el vent treballi per a tu». Es fan prop de cent tallers cada any, tant a Mallorca com a Menorca i Eivissa.\nParticipants 2016-2017: 3.200 nins entre dotze i divuit anys\nParticipants 2017-2018: 3.250 nins entre dotze i divuit anys\nVisita a les instal·lacions de l’EPS i realització d’un experiment pensat per alumnes de secundària i batxillerat al seu laboratori Demotec. Alguns exemples d’experiments són: «Tots connectats i localitzats», «Micropropagació de les plantes», «Controla els semàfors». Es fan prop de setanta visites al laboratori.\nParticipants 2016-2017: 1.120 nins entre quinze i divuit anys\nParticipants 2017-2018: 1.310 nins entre quinze i divuit anys\nPrograma per detectar nins i nines amb altes capacitats per a les matemàtiques i estimular-los perquè aprenguin mètodes, tècniques i estratègies matemàtiques. Aquest programa es realitza amb la col·laboració del XeiX.\nParticipants 2016-2017: 15 nins entre onze i dotze anys al programa + 300 a les proves\nParticipants 2017-2018: 30 nins entre onze i dotze anys al programa + 300 a les proves


Llevar vicis i plantar virtuts\nAquest és un bon eslògan perquè la feina ens surti bé. La frase és de Santa Catalina Tomàs, la nostra Beata, com li deim familiarment, i la diu en una de les seves cartes, on mostra la seva excepcional personalitat tota ella amarada d’una saviesa humil i de joia contagiosa. Aquest és un bon programa a l’hora de posar-nos a fer deures, ara que es reprenen tantes activitats en tots els àmbits de la nostra vida, especialment els de caire pastoral, catequètic, educatiu i de servei caritatiu i social.\nElla expressa un desig de fons que ens ha de servir per a posar un bon fonament a tot el que pensam i feim. És aquest: “Voldria que la vostra voluntat estigués unida amb la de nostre Senyor Jesucrist”. L’encontre amb Jesús, del que tant ens en parla el papa Francesc, resulta ser la clau per entendre com la meva voluntat s’ha d’identificar amb tot el que Déu vol i espera de mi. Descobrir-ho demana humilitat, netedat de cor, pregària i conversió. Posem-hi aquests ingredients a l’hora d’iniciar qualsevol treball. La perfecció està, doncs, en “llevar vicis i plantar virtuts”.\nPerquè tot això sigui possible, a més, convé que entrem a l’escola de l’Esperit Sant. Fora d’ell, tot resulta estèril i buit. Tanmateix, com que és present en cadascun dels batiats, podem anar confiats en tot el que emprenem, sempre que estiguem atents a les seves inspiracions. Convé que cadascú pensi com obrir-se de la millor manera possible a la seva acció perquè il·lumini el nostre enteniment i enforteixi el nostre cor. La Beata acaba així una de les seves cartes: “No dic més sinó que l’Esperit Sant sia en tots! Amén”.\nAvui més que mai hem de treballar amb aquesta confiança. Citant el beat Pau VIè, el papa Francesc diu que “l’Esperit Sant, que va inspirar la Paraula, és qui avui, igual que ens els començaments de l’Església, actua en cada evangelitzador que es deix posseir i conduir per ell, i posa en el seus llavis les paraules que per ell mateix no podria trobar” (EG 151).


236 equips de tot el món participaran a la Copa Mare Nostrum\nRepresentantes de Mare Nostrum y de la política presentaron el acto.\nSalou. Costa Daurada. 24 març 2018. Más de 3.000 jugadors de futbol participaran al mig miler de trobades que conformen la competició Mare Nostrum Cup de futbol. La competició de la Costa Daurada celebrarà aquest any la seva 18a. edició i enfrontarà a equips procedents de diferents llocs d'Espanya i Catalunya amb conjunts format per jugadors procedents de països d'Europa, Àsia i Amèrica. En total, 236 equips jugaran en una vintena de camps de futbol en diferents localitats. Tenint en compte que als 3.000 participants se li uniran el mateix nombre d'acompanyants, a la Costa Daurada arribaran 6.000 persones que es converteixen en turistes esportius que s'allotjaran en hotels de la zona.\nAquest torneig s'ha consolidat ja com un referent a tot el país i se centra en el futbol base i compta amb la participació d'equips des de la categoria Prebenjamí fins a la juvenil en masculí i una categoria Open en femení.\nL'acte de presentació ha comptat amb el Gerent de Mare Nostrum, Delfí Vives; el director del Torneig, José Masip i el Director Esportiu de Futbol Salou, Albert Viñas; el regidor de Turisme de l'Ajuntament de Salou, Benet Presas; i el Coordinador d'esports de l'Ajuntament de Salou, Juan Hernández.\nEl torneig, en creixement exponencial en els últims anys, aprofita les instal·lacions del Complex Esportiu Futbol Salou per dur a terme el gruix dels partits, però per dimensionar l'activitat esportiva han tingut també de\nbuscar altres equipaments. Comptaran amb els 11 camps del CE Futbol Salou, el camp de futbol municipal de Salou, 6 camps de futbol a Reus, 3 a Tarragona i 1 al Catllar. Una alta participació la qual, Albert Viñas, ha\nafirmat que: "l'impacte econòmic directe que suposarà el territori aquesta edició de la Mare Nostrum Cup, juntament amb la de bàsquet, serà d'uns dos milions d'euros".\nBenet Presas ha volgut destacar la importància de la magnitud que ha agafat el torneig: "esdeveniments així són molt bons per a la nostra zona, ja que l'esport ens ajuda a treballar en la desestacionalització. Salou és una\ndestinació de turisme esportiu i, en part, és gràcies a les instal·lacions del Complex Esportiu Futbol Salou. Ara, el nostre objectiu és consolidar l'esport. ", Afegint que, tant els jugadors com les famílies que vénen a\ntorneig són "prescriptors del municipi".\nPer la seva banda, Albert Viñas va destacar en referència al futur d'aquest torneig, que "ens hem plantejat dues línies de creixement. Una és més transversal, és a dir, volem allargar el torneig amb més esports i més dates durant el territori. L'altra línia de creixement la veiem en una crescuda durant la Setmana Santa, ja que a priori no veiem límits ". el director esportiu va comentar que "d'una banda, comptem amb camps de futbol de tot el territori. Tampoc tenim problemes pel que fa a l'allotjament a la zona. Sobre la logística, el nostre objectiu seria arribar a 300 equips, i creiem que això és creïble i sostenible ".\nAlbert Viñas ha volgut destacar també el creixement d'aquest torneig en els últims anys. Passant de 120 equips, fa quatre anys, a 240. Sobre aquesta dada, també ha crescut el nombre d'equips internacionals: "El primer any, la presència d'aquests equips suposava un 5% i, aquest any, estem entre un 25-30 % ". Per aquest motiu, Viñas ha destacat que "estem molt sorpresos, ja que fins i tot tenim propostes per organitzar la Mare Nostrum Cup fora d'Espanya".\nAixí, la Costa Daurada serà capital del Futbol per Setmana Santa, un cop més, referència del futbol formatiu a la zona, i per extensió, a la Catalunya i Espanya. Tal com ha afirmat José Masip: "esperem que sigui\nnovament un èxit de participació i organització, garantint uns dies d'esbarjo i convivència per a tots els participants i un motiu de promoció per al nostre territori "


Sou a: Inici / EURO'MEET\nLa Seu d'Urgell, capital dels Pirineus, està enclavada al bell mig de la serralada més prominent del sud d'Europa, un dels indrets naturals més bonics de Catalunya. Amb una tradició i alhora vocació esportiva molt profunda, enguany acollim el Nature & Sports Euro'meet 2017.\nTres dels elements que defineixen millor la nostra ciutat són precisament la natura, l'esport i l'organització de congressos. Situada a 690 metres d'altura respecte el nivell del mar, a la plana de l'Urgellet, entre els rius Segre i Valira, i dominada per la serra del Cadí, entre el Pirineu axials i el Prepirineu a tant sols 10 quilòmetres del Principat d'Andorra. L'entorn i el medi natural de la ciutat és molt ric i variat. La Seu està ubicada entre dos parcs naturals, el Parc Natural del Cadí Moixeró i el Parc Natural de l'Alt Pirineu. A més, a poca distància també hi ha l'accés al Parc Nacional d'Aigüestortes i Estany de Sant Maurici.\nI és que la Seu ofereix, a banda del que hem esmentat, patrimoni cultural i gastronomia de primer ordre que ens agradarà que descobriu durant la vostra visita.\nFinalment, dir-vos que com a ciutat ens hem marcat com a objectiu ser la capital dels esports outdoor del sud d'Europa i per això ens fa tanta il·lusió poder-vos acollir en aquest congrés.\nBenvinguts a la Seu d'Urgell!


Què es pot fer amb els plàtans? • ALL ANDORRA\n13.10.2019 Viure per menjar, o menjar per viure: nutrició i dieta amb Carolina Kramer / alimentació, fruits, menjar, nutrició, plàtans, salut\n2. Prepari el seu propi batut de plàtan fred: la combinació perfecta del calci de la llet amb els diversos nutrients del plàtan.\n3. Si no li agraden els batuts, gaudeixi d’un got gelat de liquat de plàtan.\n4. Prepari la seva amanida de fruites: combini un plàtan amb altres fruites.\n5. Menja una plàtan amb mantega de cacauet\n6. Els nens poden menjar plàtans banyats en xocolata.\n7. Fes un púding de plàtan i crema.\n8. Afegiu una mica de plàtan a rodanxes a la seva civada.\n9. El plàtan és bo amb una porció de muesli i llet.\n10. Faci les seves pròpies barres de plàtan, només combini la polpa de plàtan amb els seus nous i llavors oleaginoses favorites, podria ser un gran refrigeri.\n11. Un plàtan és fins i tot un excel·lent substitut del sucre.\n12. Utilitzeu puré de plàtan per coure.\n13. També pot barrejar els ous amb polpa de plàtan al coure pastissos.\nTambé hem d’esmentar la possibilitat de cuinar amb xips de plàtan i crear batuts de plàtan.\nPer fer xips de plàtan, pelar i tallar sis plàtans. Estendre’ls en una safata per enfornar greixada, després escampar-canyella i coure durant gairebé 10 minuts en un forn calent.\nPel smoothie, prengui un plàtan gran, piqui la fruita en una liquadora, afegiu 1 cullerada de mel, afegiu 150 ml d’una ampolla freda i barregi bé. Beure abans dels àpats un cop al dia.\nCom guardar els plàtans:\nLa qualitat dels plàtans està fortament influenciada per la forma en què s’emmagatzemen. Aquí hi ha alguns consells per emmagatzemar plàtans:\n1. Mai d’emmagatzemar plàtans en bosses de plàstic. Aquests paquets retenen molta humitat, el que pot arruïnar els plàtans.\n2. Si vas comprar plàtans verds, guarda’ls a temperatura ambient fins que madurin. Emmagatzemar plàtans verds a baixa temperatura, és a dir, a la nevera, pot afectar el procés de maduració.\n3. No guardeu les bananes al congelador. Emmagatzemar plàtans a temperatures molt baixes pot danyar-los. Sempre guardi els plàtans a temperatura ambient en una bossa de paper.\n4. Els plàtans completament madurs es poden emmagatzemar a la nevera.\n5. Un plàtan a rodanxes es torna marró quan s’exposa a l’aire (oxigen). No obstant això, pot evitar tal reacció cobrint rodanxes de plàtan amb pinya o suc de llimona.\nEls plàtans exòtics ja han estat al nostre menú durant molt de temps a causa del seu sabor peculiar, valor nutricional i cost relativament baix. Però no tothom sap que els plàtans es poden usar com a medicina natural.\nEls plàtans prevenen el desenvolupament d’úlceres estomacals. Les persones amb alts nivells d’acidesa estomacal poden menjar-les amb seguretat, ja que aquestes fruites regeneren la mucosa gàstrica i també estimulen la secreció de moc en les seves parets, el que promou la curació de les úlceres. A més, els plàtans ajuden a destruir un bacteri especial l’Helicobacter pylori que contribueix al desenvolupament d’úlceres gàstriques.\nA causa de l’alt contingut de potassi, els plàtans no només contribueixen a reduir la pressió arterial en els humans, sinó que també eliminen toxines, redueixen els nivells de colesterol, tenen un efecte sedant i ajuden amb l’insomni.\nAmb l’ajuda dels plàtans, és fàcil eliminar les berrugues. Per fer això, barregi el suc de dues llimones amb aigua calenta i vapor a l’àrea afectada. Després, poseu un tros de closca amb el costat intern de la berruga i manteniu pressionat amb una tireta. Utilitza una bena tot el dia.\nEls llavis desgastats es poden salvar usant bàlsam de plàtan. Barregi 5 gotes d’oli de ricí amb 1 cullerada de puré de plàtan i 1 cullerada de crema agra. Apliqui la barreja en els llavis i després d’uns 20 minuts. Retirar amb un tovalló.\nAra ja sap que els plàtans saborosos són bons per a la salut i ajuden a desfer-se alguns problemes cosmètics!


El temps a l'Escala: Previsió Meteorològica pel 14 i 15 de Novembre\nDimecres 14 de Novembre de 2012:\nEstat del cel: Cel tapat durant tot el dia, sobretot de núvols baixos ben abundants. Durant la matinada i matí hi ha la possibilitat de plugims molt febles. Ambient molt més humit i un xic més fresc de dia.\nVent: Gregal de força 4/5 durant tota la jornada\nEstat de la Mar: Forta Maror generalitzada, amb àrees de maregassa. Mar de fons de gregal d'entre 2 i 2,5m d'alçada.\nEstat del cel: Cel variable de matinada i primera hora del matí, amb tendència a aclarir-se ràpidament i dominar el cel serè la resta del dia. Ambient més fresc de matinada però al mateix temps, més suau a migdia.


Viaró ResearchEscacs, companys de viatge - Viaró Research\nEscacs, companys de viatge\nCom a pare i professor em preocupa activament l’educació de les noves generacions.\nEn un món en contínua evolució tecnològica no podem estar segurs de què treballs exerciran els nostres fills d’aquí a uns anys, ja que els experts parlen de destrucció de milions de llocs de treball, i també de la creació de nous.\nCom preparar llavors als nostres alumnes per a aquest dràstic canvi?\nSembla lògic pensar que necessitaran una base forta en el coneixement i el desenvolupament de la programació, el coneixement profund d’altres idiomes, el llenguatge matemàtic i científic… etc. Però, sobretot, necessitaran grans dosis de creativitat i sociabilitat.\nLa creativitat és una qualitat inherent a l’ésser humà que es desenvolupa i aprèn. Quins reptes artístics sense solucions preestablertes i úniques podem presentar als nostres alumnes? La resposta passa per una cosa tan simple com un joc de taula mil·lenari: els escacs.\nEls escacs dota les persones que el practiquen de paciència a l’hora de prendre decisions, potencia la creativitat i la ubicació en el temps i en l’espai, desenvolupa la concentració i la capacitat de planificació… Tot es decideix en el següent moviment!\nComença un nou curs d’aquesta activitat cultural tan imprescindible. Seguirem aprenent a través de l’anàlisi de partides exemplars de la mà d’Leontxo García i seguint la metodologia de la Fundació Kasparov.\nEl curs passat els alumnes de Viaró van parlar amb Francisco Vallejo dintre de la programació de la activitat. El millor jugador d’escacs de tota la història de Espanya ens va dir que es trobava al GP de Moscou, però que estaria encantat de contestar a les preguntes dels nostres alumnes.\nTenia poc temps abans del torneig a Moscou. Encara així, el cinc vegades i actual campió d’Espanya, Francisco Vallejo Pons, respon als alumnes d’escacs de Viaró.\nConsagrat als escacs… Per què va triar aquest joc?\nR: Sobretot per proximitat, ho jugaven els meus familiars, i després per passió.\nQui li va ensenyar a jugar?\nR: Alguna cosa vaig aprendre veient, després a l’Escola d’Escacs que hi havia as Castell.\nA quina edat va guanyar el seu primer torneig?\nR: Era molt talentós. Els èxits van venir relativament ràpid.\nPodem guanyar-nos la vida jugant als escacs?\nR: Es pot guanyar la vida, sent un dels millors.\nQuè sent en cada final? Està nerviós?\nR: Sí, encara que porti 30 anys jugant, els nervis apareixen unes vegades més i altres menys.\nR: M’encanta el futbol, jugar-ho sobretot, i veure-ho sempre que sigui un bon partit.\nR: Del Reial Madrid, encara que no em considero un fanàtic