Els pitjors finals de sèrie de la televisió | betevé\nRepassem sèries que van tenir un final controvertit o sèries que sembla que mai no s'acaben definitivament\nÀrtic | Pep Prieto | divendres, 23 de juliol del 2021, a les 10.16\nAcabem temporada amb un repàs una mica especial de sèries que van tenir un mal final, d’aquells que fins i tot ens fan oblidar el bon recorregut d’una sèrie. Mirarem de vigilar amb els espòilers, però en tot cas es tracta de conclusions en què hi ha unanimitat per dir que n’hi ha per llogar-hi cadires.\n1. ‘How I met your mother’\nFox / Netflix, 2005-2014\nAquesta sèrie comença amb un pare explicant als seus fills la història de com va conèixer la seva mare. Fins aquí el títol és molt coherent amb la història. El problema és que durant el trajecte, tot i tenir temporades molt divertides, va perdre molt el nord amb alguns personatges, perquè els va voler canviar sense excusa i, a més, el final, quan en teoria passa el que promet el títol, la trama fa un gir que arriba a semblar una presa de pèl. Encara recordo que, quan es va estrenar l’episodi final, l’endemà els seus responsables es van haver de justificar de tants odis que va despertar.\n7 series estiuenques per veure durant les vacances\nCBS / Lorimar, 1978-1991\nEls responsables d’aquesta sèrie sabien com crear clímaxs que ens mantinguessin en tensió, van pràcticament inventar el concepte modern de “cliffhanger” televisiu. Però per al final de la sèrie van preferir una solució narrativa molt menys lluïda: J. R., que dubta si treure’s la vida, rep la visita d’una mena d’àngel que li ensenya com seria el món si ell no existís. Una idea que afavoria alguns moments divertits, però es corresponia més aviat poc amb el to i el transcurs d’aquesta sèrie. No revelarem com acabava aquest viatge astral, però sí que hem de dir que com a mínim tornava a tocar de peus a terra.\nMalgrat la seva gran popularitat, ‘V’ va ser cancel·lada abans que els seus responsables poguessin donar-li un veritable final, i la cosa no podia acabar pitjor: amb els seus protagonistes pendents de saber si la nena de les estrelles sobrevivia o no a l’explosió d’una nau, i incapaços de saber si la guerra amb els llangardaixos es resolia al seu favor. El més irònic és que al seu “remake” li va passar exactament el mateix, i es va cancel·lar a la segona temporada amb final que era qualsevol cosa menys feliç.\nTom Patchett i Paul Fusco\nLa caiguda d’audiència va motivar una trama per acomiadar el personatge, que consistia a fer-lo marxar del nostre planeta per poder ajudar el seu. Però aquest final, clarament deutor del d”ET’, tenia un dramatisme molt poc coherent amb el to de comèdia de la resta de la sèrie, fins al punt que deixava un molt mal gust de boca. Al cap d’un temps, els seus responsables ho van voler arreglar amb un telefilm que recuperava el personatge, però van fer tard, perquè ningú ja no lamentava l’absència d’Alf a les graelles.\nSèries amb reunions i nostàlgia televisiva\n5. ‘Sex and the city’\nNo és que la sèrie amb Sarah Jessica Parker tingui un mal final, és que en té molts i encara en tindrà un altre. Primer van venir les pel·lícules, que pràcticament es carregaven el final de la sèrie de tan dolentes, en particular la segona, després va venir una mena de preqüela dedicada a l’adolescència de Carrie i ara se sap que el repartiment tornarà per a una minisèrie que explicarà la vida actual dels personatges. Bé, tornaran totes menys Kim Cattral, que no vol tornar a compartir espai amb Sarah Jessica Parker. Aquest final sí que no el vam veure a venir!\n‘Dexter’ va tenir unes primeres temporades molt lluïdes, amb unes trames molt addictives i una gran construcció de personatge: un psicòpata que es dedica a matar psicòpates. Però la cosa va anar de baixada, i les dues darreres temporades van ser la crònica de com carregar-se un bon protagonista i convertir-lo en una cosa que no és. I mira que el seu actor principal, Michael C. Hall, sempre va fer una gran feina. Ara sembla que volen esmenar-ho amb un retorn de Dexter del que esperem, com a mínim, una recuperació de la seva essència.\nJ.J. Abrams, J. Lieber i D. Lindelof\nABC / Disney, 2004-2010\nCap final ha dividit tant l’audiència com el d’aquesta sèrie que va canviar per sempre més la manera de mirar televisió. Jo en soc molt defensor, però ja que parlem de finals pèssims, hem volgut fer un homenatge a les nombroses espectadores i espectadors que es van sentir estafats amb una conclusió molt arriscada que fins i tot es prestava a confusió sobre el veritable destí dels personatges. En tot cas, quan una sèrie inspira tants debats tants anys després d’estrenar-se, és que alguna cosa ha fet realment bé!\n— cultura popular — televisió


escrit per JOSEP el 4/30/2009 12:44:00 a. m.\nEls tripartidistes i les seues terminals mediàtiques frisen perqué CiU i en Mas en particular comentin l'error de declarar-se pùblicament "independentista" per engegar la seua maquinària destinada a perpetuar-se en les institucions catalanes.\nEl nom no fa la cosa, i no he vist als "independentistes" nominalistes cap pas adreçat cap a la independència, i no només aixó, sino que, quant en Carretero fa un article a l'Avui concretant accions que caldrien per fer passes cap a la independència, els tripartidistes d' Esquerda, el fan fora del partit...perqué és massa de "dretes" i l'adreçan cap a CiU.\nDonç guaita, company, si demá, l'Artur Mas cometés aquest error, estic ben segur del que passaria...seria massa de "dretes" per la majoria d' "independentistes nominalistes". Oi que m'entens?.\nDonç vinga, ara, i forçant una mica la cosa, et parlaré de la part més tebia nacionalment parlant de CiU, és a dir, de la "U".\nEls d'Unió, es declaran "confederalistes" fins i tot als seus estatuts. Dubtu molt que la majoria sàpiga qué cony vol dir "confederalista", però molts d'aquests que ho desaprovan, han fet manifestacions recolzant el "federalisme" del PSOE. Entre "confederació" i "federació", hi ha diferencies profundes...a favor del sobiranisme dels "confederals". No hi ha res més semblant a la independencia que una "confederació"...i no hi ha res més inamobible i definitiu i anodí i relatiu que el "federalisme", i més si aquest és espanyol. Recorda, quant Catalunya disposá de mes sobirania, era quant estaba "confederada".\nA mi no em semblaria malament una confederació similar a la que el Sr. Salmond propugna per Escocia, ni que el borbó sigués el "cap d'estat" de la Nació catalana, com la reina d'Ingalaterra ho és dels paisos de la Commonwealt.Recorda, la reina d'Angalaterra és la cap d'estat del Canadá...i d'Austràlia, p.e.\nI és que, a hores d'ara, a la Catalunya que sembla una habitació dels miralls, he arribat a la conclusió de que res és el que sembla, i cal no aturar-se en la semàntica que han possat de moda alguns filolegs botiflers de mena.\nPer acabar, tal i com están les coses, li prego al Sr. Mas que NO ES DECLARI PUBLICAMENT com "independentista" i que treballi per aconseguir els màxims espais de sobirania per la Nació catalana, que d'equivocar-se, sempre hi será a temps.\nCatalunya és com és, Josep, i no com voldriam que fos, i quant parlo de Catalunya, vull dir la catalunya fisica i la gent que hi viu.\n30 d’abril de 2009 a les 9:06:00 CEST\nLa CUP al Parlament sí que seria una veritable sacsejada. Això d'en Carretero put a conservadorisme!\n30 d’abril de 2009 a les 9:17:00 CEST\nA mi, benvolgut Josep, en Mas també em va sorprendre, no tant per la textualitat de les paraules -que dites a l' Ateneu de Berga, serien mesurades- sinó per ser expressades al Cercle de la Diagonal, com a resposta a una pregunta, gens innocent, que havia arrosegat lleugers aplaudiments entre la concurrència, i que el lider convergent va saber reblar amb la contundència d' un revés a dues mans, aconseguint l' assentiment còmplice de molts dels presents.\nNo està gens malament, potser sí que es comença a descarar i poc a poc anirà abandonant els embuts, com caldria.\nEls ecspanyols suposo que ni el nyap voldrien, però també veuen que enterrant l' autonomisme no assoliran el regionalisme, ben al contrari. Se la veuen a venir, la nostra intuïció ells l' han de tenir en format d' informació ben contrastada. Riure's de la Democràcia, com fan, no els serà mai favorable.\nPs, un tipus preparat com en Piqué el prefereixo tenir a CDC que al pp. Per allò de la doctrina d' aquell Secretari d' Estat que va acabar presentant el weather forecast a la tele.\n30 d’abril de 2009 a les 9:23:00 CEST\nSi avants ho dic, avants m'ho confirmen, com fa l'anonim que segueix al meu primer comentari. CiU put a conservadurisme!!...Mare meua!!.\n30 d’abril de 2009 a les 10:02:00 CEST\nDigues-me simple, però jo mai he entès aquesta mania d'amagar l'ou i no declarar-se públicament com a independentista. Per a mi és una deixalla de franquisme sociològic barrejat amb una subordinació ideològica al sociatisme.\nSobre federalisme i confederalisme, no insistiré per la simple raó, que per portar-se a terme calen com a mínim 2, i els ecspanyols no tenen ganes ni de federar-se ni de confederar-se, de manera que oblidem-nos-en.\nI finalment, la realitat existeix per transformar-la, no per acomodar-s'hi, aquesta és la diferència clau entre una persona crítica i una altra conservadora.\nJa he escrit per activa i per passiva que la CUP ha de centrar els seus esforços en la política local, arrelar-se en el territori i en les lluites concretes. Tot el que sigui fer el salt a la política nacional electoral, serà un drama, perquè no és una formació cohesionada ideològicament i serà molt fàcil introduir-hi divisions. La CUP és un actiu per mobilitzar la gent en les lluites del dia a dia i per posar ordre a la política local, i només després d'un procés de maduració i de generació de quadres es podrà penssar en altres fites. L'exemple de Vilafranca és molt positiu, però després tens l'episodi del portaveu aquell que va donar suport als calabresos... un desastre!\nPossiblement la CUP si es presentés podria treure 2 o 3 diputats, és a dir entre 50.000 i 100.000 vots (sent optimistes). Molt bé. Però és que si en Carretero lidera una candidatura independentista transversal, el seu repte és arreplegar-ne entre 200.000 i 500.000 tirant curt!. Amb 2 0 3 escons fots el paripè al Parlament, entesos?\nAquí hi ha el perill que es repeteixi la duplicació de candidatures independentistes que va passar el 1980 amb el BEAN i amb Nacionalistes d'Esquerres... Si Reagrupament Independentista es presenta i també es presenta la CUP, es desaprofitarà una gran oportunitat... I qui està interessat en què això passi?\nI respecte a en Carretero, jo no sé què cony dius, conservadorisme? Però si és l´únic que ha plantat cara i ha derrotat a sociates i a convergents a l'hora! Suposo que és tant conservador que els convergents de la Cerdanya el volien fotre a la presó, oi? Si us plau, no caigueu en les trampes dels sociates o dels calabresos.\nA mi també m'ha sorprès agradablement que això ho digués davant dels empresaris. Segur que es van quedar amb una cara d'idiotes que encara els dura. Ja vaig escriure en un altre post que Mas possiblement mai serà President de la Generalitat, entre d'altres raons per haver-se carregat el President de la Caixa quan era conseller. O si més no ho tindrà molt difícil, i si vol aconseguir-ho necessitarà un suport amplíssim, i si necessita un suport amplíssim ha d'obrir-se a l'independentisme que cada cop és més extés.\nI respecte en Piqué, jo sempre l'he considerat un mercenari o un pirata. Treballa per qui li paga, sigui la Generalitat, el PP o el sumsumcorda... No té cap mena de base ideològica, és com els esportistes que ara són d'un club i demà d'un altre... Com el Gasol, estic segur que si Catalunya li pagués més que Ecspanya seria el més independentista de tots...\n30 d’abril de 2009 a les 10:20:00 CEST\nTens raó, Espanya, ni vol ser federal ni confederal...per ara. Malgrat aixó, la essencia del que he escrit, resta invariable.\nI no es tracta d'amagar cap ou, es tracta de que la independencia s'asoleix per la força de les armes o per la força de la raó, però sempre per la força...imposada, i a hores d'ara i sempre, qui vulgui proclamar la independencia caldrá que tingui en compte quanta gent tindrá al darrera quant sigui el moment, no fos cas que al girar-se d'esquenes, es trobés sol, massa sol. Tots som humans, i el politic que proclami la independència correrá un gravissim ris personal que cal considerar...i els catalans, som els que som.\nNo seré jo el que perdi de vista la realitat en pro dels meus dessitjos.\n30 d’abril de 2009 a les 11:42:00 CEST\nÉs ben legítim voler constituir un partit independentista de centre-dreta, el que és més qüestionable és voler fer passar bou per bèstia grossa i emprar la idea de front nacional com a coartada.\n30 d’abril de 2009 a les 13:24:00 CEST\nEn Piqué no és mal tipus. Només té una pega: que no és nacionalista. No sabia això de la Casa Gran. Deu ser que al PP ja no hi veu cap mena de futur. Clar, que és un personatge contradictori -camaleònic?-: va començar al PSUC i no a Bandera Roja, perquè era home d'ordre i va fer cap al PP.\nAra, és un tipus molt preparat. Orfe de pàtria, però molt preparat.\n30 d’abril de 2009 a les 14:09:00 CEST\nJa va essent hora que ens desempalleguem dels complexes. Els d'ERC acusen a Carretero de dretà per defensar la independència i CiU evita autoetiquetar-se perquè és massa progre i radical... En què quedem?\nSobre el tema Piqué, coincideixo en que es preferible tenir-lo com company polític que com rival, encara que sigui un mercenari ideològc. Els almogàvers sembla ser que també ho eren, de mercenaris.\n30 d’abril de 2009 a les 16:24:00 CEST\nJo també m'apunto al Reagrupament. Penso que és de covards quedar-se a casa i, per altre banda, penso que no hi ha res més de dretes que el conservadurisme acomodatici d'en Carod-Puigcercós i el miler de calabresos que viuen del montillisme espanyolista.\nA cap defensor de Barcelona el 1714 li van preguntar si era de dretes; només li van dir: dispara!\n30 d’abril de 2009 a les 22:19:00 CEST\nGràcies Josep, per esmentar-ho.\nJa ens coneixem prou i, per tant, no et sorprendrà l'afegitó.\nTu dius que en Pujol mai ho va dir públicament i es cert. Però clar, hi ha gent que ha tingut l'oportunitat de parlar-ne privadament, i ja no ara, sinò fa molts i molts anys, i et podriem dir que ...està més clar que l'aigua, la del desgel i l'embotellada. Bé deixem,-ho còrrer.\nPer a l'inventari històric. En Carod també ha donat conferències al Cercle Equestre, i, nacionalment, no va arribar ni a la sola de les sabates d'en Mas.\nEs l'audàcia de l'enganyifa i de la menjadora de Cambrils.\nSobre en Piquè.Home, jo vaig tenir l'ooportunitat de tractar-lo uns anys, quan estava al Servei d'Estudis de la Caixa. Ningú assenyat pot discutir la intel.ligència i la capacitat de treball, i de gestió, d'en Josep Piqué. Ningú. Políticament podriem dir que és un tastaolletes? Psuc, PP (ministre d'exterior)...i ara comencen a dir que a la Casa Gran potser també hi cap? No seria una Casa Gran si no pogues estar un senyor molt intel.ligent, que va ser Bandera i del Psuc diversos anys, i que va entrar a l'administració de la Generalitat com a Director General a la Conselleria d'Industria del Sr. Joan Hortalà, secretari general d'ERC, durant la legislatura 80-84, i on va fer una feina extraordinàraia, extraordinària, al servei del pais i de la seva industria. I hi va seguir després de la primera legislatura (CiU+ERC, d'en Barrera), un temps més. I ho va fer molt i molt bé. Ja aleshores coquetejà i conquetejaren amb ell per incardinar-se a CDC, però no s'hi decidí. Amb el Psoe ben instal.lat, va ser cridat a feines semblants sobre els sectors industrials, per amics seus professionals, del Psoe, pero tampoc s'hi va voler carnetitzar. Al primer govern minoritari Aznar, Piqué figura com a Ministre d'Industria. (independent, ei, independent). I ho fa força bé, tant que el mateix Aznar el fa pujar esglaons, com sap idiomes i es viatjat, a més, el situa de Ministre d'Afers Exteriors i portaveu del govern espanyol i tampoc ho fa malament, però a canvi, ha d'agafar el carnet del PP i l'agafa.\nBé, aquest recull històric d'una traiectòria es per a recordar que un que fou del Psuc ha estat del PP, sí, i no es el primer ni el darrer cas,(i que gent que estava al Psan van anar a TLL i després van fer entrisme a ERC, etc.) però que, sense fílies ni fobies, cap persona normal pot negar la seva capacitat. I la gent capacitada\nmai sobra en lloc. Mai. Capacitada i demostrada, professionalment, didacticament, intel.lectualment, i industrialment.\nSincerament, jo veig, per dir una cosa, molt més capacitat i honest, sí, honest, al Josep Piqué que a l'Anna Birulés, també ben coneguda i bona professional. (i amb un marit del Psc-Psoe, per cert).\nDius una cosa que té molta importància. La teva profecia de que l'Artur Mas no serà Presient de la Generalitat perque va tenir la vàlua, capacitat, i decisió política i de govern, com a Conseller d'Economia i Finances primer, i després com a Conseller en Cap, d'impulsar l'adaptació normativa catalana de limitar a 20 anys (20, nomes 20, ...)el temps màxim de poder estar als consells d'administració de totes les caixes catalanes, de totes. I això va comportar que el temps expirés per a Pepe (com li agrada que li diguin per Madrid)ó José Vilarasau, al front de la Caixa.\nPrimer matissem. Al final, aquesta norma catalana també va ser norma estatal, per adaptació de la llei espanyola. O sia que...el temps es inexorable.\nMalgrat els cants dels captius (favors deguts), dels pilotes, dels psociates, dels psuqqueros, i dels amics de l'alta classe d'alts funcionaris o industrials que parlen encara castellà a casa seva i amb els seus fills, (del Circulo Ecuestre pur i dur), sobre la injusticia i tal, a mí em sorpren, i molt, que, en el cas que això pogues ser veritat, TOTS ELS DEMÒCRATES NO LI ESTEM/ESTEU AGRAITS A L'ARTUR MAS PER DEMOSTRAR NOVAMENT, AMB FETS, no amb paraules buides, QUEL UN GOVERN CATALÀ no ha d'estar mai al servei d'un personatge per poderós que sigui, PERO QUE MAI HA PASSAT PER ACAP URNA, com en Josep Vilarasau.\nNo entenc que ningú la pogui discutir o posar en questió. I la van posar en questió, fortament, en Maragall, els maragallistes, els ciutadans del canvi a millor , els de Nicaragua, els del Baix Llobregat, els de l'Opus, el Guardans pare i els seus amics, i un sector important de finançadors del PP català. Tot valia per a criticar CDC, en Pujol i en Mas.\nPerò en Mas va fer el que calia fer. Inmaculadament democràtic. I no solament els 20 anys van afectar en Vilarasau, també a d'altri.\nEs cert que en Vilarasau mai havia acceptat i entès que un govern català pogues tenir criteris diferents als seus en moltes coses. Però es un problema d'habits democràtics. Tu creus que un Director General posat a dit des de Madrid el 1976, (després d'una carrera fulgurant al tardofrqnuisme.Format com un dels joves teenòcrates de l'INI havia estat director general del tresor i de politica financera, a los Madriles, abans de venir el febrer 76 a modernitzar la Caixa.), preten,i ho fa el 1999, després de 23 anys de DG, es fa nomenar President de la Caixa (pactat el relleu d'en Samaranch, uns dels seus gran amics i deutors de favors...(, i té les ínfules de nomenar dos directors generals ex-aequo (Fainé i Brufau). Vilasarau feia i desfeia com el Borbó a qui li regalava (amb els diners nostres de tothom que es client de la Caixa) els Bribons. Quan la Generalitat, a qui no va tenir ni la delicadesa d'informar abans (mai ho feia en temes importants, total era l'autoritat de supervisió...i era catalana...i era nacionalista...) li diu que vulnera la llei catalana de caixes, que preveu nomes un Director General, encara xuleja. (era el 1999, recordem-ho i en Vilarasau donava per descomptat que el seu amic Pasquis guanyaria en Pujol....i la va cagar...)\nVilarasau fa un pols a Mas i a Pujol, a qui vol emprar per a fer canviar el criteri legal de la conselleria d'en Mas. En Pujol li diu que en Mas es qui te la competència i que parli amb ell, pero que la llei catalana no es modificarà, per a donar una sortida al caprici -insòlit- del que es creia reiet de la Caixa, de tenir dos princeps hereus i aixi seguir control.lant'ho tot.\nLa Generalitat , per escrit, el va requerir a que el Consell d'Administracio de la Caixa (la societat civil.......servil.... que havia provat gairebé per unanimitat, gairebé, però no unànim...ha ha) designi el Director General únic, que preveu la llei, en un termini de temps urgent i concretat.\nAquesta revolcada al criteri borbònic del Pepe Vilarasau li va agriar el caràcter i es va emprenyar. Dos problemes. Va fer-se nou consell i el consell aprovà, aleshores sí per unanimitat, un director General, en Fainé, ...)\nQue en Vilarasau n'hagi parlat malament, per despit, d'en Artur Mas i d'en Jordi Pujol, des de fa molts anys, molts, és un fet conegut i semipublic o public del tot. Es el tipic exemple del "baro de la diagonal" que es creu que pot fer i desfer governs, lleis i mesures. Això ho va fer el 1976 amb en Fuentes Quinta, bé, però amb els governs nacionalistes d'en Jordi Pujol no ho ha pogut fer, excepte el període d'en Macià Alavedra.\nI, relligant-ho tot, recordar-te amic Josep, que en Josep Piqué també fou temptat per l'or d'en Vilasarasu per a quedar-se a la Caixa i no marxar a la Conselleria d'Industria de la Generalitat de Catalunya de la primera legislatura. I en Josep Piqué, jove aleshores, va rebutjar l'oferiment i la insistència d'en Vilarasau (a qui també li va sentar molt malament que l'abandonessin per anar a l'administracio nacionalista pujolista..), i va mantenir la paraula donada a Joan Hortalà, el seu catedràtic preferit, atès que en Teoria Economica dificilment torbarem professors i professionals tant preparats com aquests dos.\nLa realitat no és el mite que es construeix amb els diners de les grans companyies anunciants. Però dona per a molt, ..\ntecnócratas del INI ocupó las direcciones generales del Tesoro y de Política Financiera antes de incorporarse como director general de la Caixa.3\n1 de maig de 2009 a les 14:38:00 CEST


L'espai gastronòmic Corpus obre portes aquest dijous a Berga - Aquí Berguedà\nL’espai gastrònomic del Konvent batejat com a Corpus, que va funcionar com a Konvent Cuina durant uns mesos a Cal Rosal, obre portes avui dijous, 30 de juny, a Berga. La inauguració es farà a les 8 del vespre. Tal com us avançàvem el maig passat els responsables de l’antic convent de monges de Cal Rosal, convertit en centre d’art multidisciplinar, ha apostat per traslladar la part de restaurant a Berga, a l’antic bar la Ginesta, a la plaça Maragall (barri vell). Amb l’obertura del Corpus reprenen l’activitat que es va tancar perquè funcionava sense la llicència pertinent tal com van denunciar als mitjans des de l’associació Hostaleria i Turisme del Berguedà.\nEl nou espai de menjar i beure neix, segons els promotors de la iniciativa “com un projecte petit i modest, pocs metres quadrats i una bonica terrassa, però aspira a fer un boca a boca apassionat al barri, a remoure les emocions de les mitgeres i fer fruir a la clientela”. Corpus és una proposta de compromís del Konvent amb l’entorn urbà, que “amb moltes ganes i somriures pretén col·laborar a dinamitzar espais cèntrics de la ciutat que s’han deixat abandonar”.\nA més, també vol ser “l’altaveu del modus operandi del Konvent, una manera de fer implicada amb la gent, el territori i l’art, un terratrèmol d’estímuls vitals. D’aquest tarannà en surt un format de treball cooperatiu, que vetlla tant per oferir productes de qualitat com unes condicions dignes de treball”. Però la cooperació no s’acaba aquí. “l’objetiu final és reventir els beneficis en la dinamització social, cultural i artística del nostre entorn més proper, fet que vol dir que els guanys es comparteixen, l’espai de trobada s’amplia i la filosofia del Konvent penetra”, argumenten.\nCorpusespai gastronòmicGinestaKonventKovent cuinaRestaurant\nBagà diu l’últim adéu a Josep Girabal, que va morir sobtadament als 58 anys


La pedrera tira del Sevilla per conquerir la Copa del Rei\nP. Alegre.- El Sevilla té una de les millors pedreres d'Espanya i així ho ha demostrat a la final de la Copa del Rei, que s'ha portat després de derrotar per 2-0 a un Atlètic de Madrid combatiu que mai ha perdut la cara al partit amb els ànims dels seus aficionats.\nEl Camp Nou s'ha quedat petit per acollir aquesta festa de futbol, amb dues aficions que des de primera hora del matí deixaven a Barcelona la seva impremta, sense haver d'ocasionar problemes ni incidents per això.\nEls aficionats arribaven a l'estadi hores abans del partit per no perdre's res del partit i han tingut sort, perquè des del primer minut s'ha vist un partit vertiginós, en el qual tots dos equips han lluitat.\nEl primer gol ha arribat després d'un tret de Navas, l'home més perillós del partit, que ha rebotat en Domínguez. La pilota ha quedat morta a la frontal de l'àrea i Capel ha afusellat De Gea, que no ha pogut fer res davant semblant 'míssil'.\nL'Atlètic s'ha anat a dalt després del gol, però els seus davanters han estat molt desconnectats durant tot el partit i amb prou feines han comptat amb suport d'un mig centre més preocupat per les tasques defensives. Potser per això, quan els migcampistes recolzaven les jugades no rebien la pilota, doncs Agüero i Forlán han preferit seguir el costum i fer la guerra pel seu compte, amb el suport en alguna ocasió de Reyes.\nLes poques ocasions matasaleras han estat resoltes amb molt ofici per Palop, veritable heroi en aquesta competició dels sevillistes, després de salvar al seu equip en més d'una eliminatòria, com la que els va enfrontar en el mateix escenari al Barça.\nEl partit s'ha escalfat quan Perea ha tallat amb contundència un contraatac del Sevilla. El defensa colombià ha entrat davant de la banqueta andalusa amb les plantes per davant, però ha tocat la pilota i la inèrcia ha derrocat a Capel. La jugada ha provocat una petita batussa en la qual no s'ha passat de les empentes i que s'ha tancat amb l'expulsió del delegat sevillista.\nEn el minut 90, Jesús Navas ha tancat el marcador en batre al mà a mà a un De Gea solament, amb tot el seu equip bolcat a la recerca de l'empat.\nPalop ha pres el relleu de Javi Navarro com a capità i ha recollit el trofeu de mans del Príncep Felipe, que ha presidit el partit davant els problemes físics del seu pare, amb la samarreta d'Antonio Puerta, un altre dels emblemes de la pedrera sevillista, molt present en la consecució del títol.\nMalgrat les declaracions de Del Nido, la superioritat blanc-i-vermella s'ha notat en les graderies, fins i tot una vegada finalitzat el partit, quan els espectadors madrilenys han seguit animant als seus jugadors malgrat la derrota, donant exemple de fidelitat.