Lea A l'altra banda de la nit de Jan van Mersbergen y Miquel Rodríguez en línea | Libros\nGuardar para más tardeGuardar A l'altra banda de la nit para más tarde\nPor Jan van Mersbergen y Miquel Rodríguez\nA l'altra banda de la nit - Jan van Mersbergen\nPer Carnaval no vas disfressat d’una altra persona; per Carnaval per fi ets tu mateix.\nM’ho acaba de dir un home, un home que no conec, a l’espatlla del qual he repenjat el braç. Un home amb perruca grisa i una sotana negra i llarga, d’aquestes amb una filera infinita de botons negres. Espero que em deixi tenir el braç aquí una estona més.\nJo mateix, per fi.\nTé les espatlles amples i fortes i em sosté tal com les parets gruixudes de l’església sostenen la gent que s’hi recolza, i tal com les columnes del portal d’una botiga sostenen aquell timbaler cansat, allà a la dreta.\nJa fa tres quarts que sóc al carrer Gasthuisstraat, amb un vestit de barquer que no porta folre, al costat de la banda que no deixa de llançar cançons al fred amb gran estrèpit.\n—Has de dir disfressa —em va dir el meu oncle—, no pas vestit; vestit és el que es porta a l’oficina, i a l’oficina la gent pren cafè, i si claves les tisores en un paquet de cafè —sospira—, com fa la majoria de gent a l’oficina.\nDevem estar a quinze graus sota zero, almenys, però no noto el fred. Només noto un pes com una pedra a la part baixa del ventre. Penso en la Sara. La meva estimada Sara. I penso en els nens. Torno a veure el Fiat de la Carry, la cangur, sortint del carrer de l’estació; els pneumàtics patinant i cruixint sobre la neu. Ens ha portat al tren, amb l’Alvin disfressat d’Spiderman i les meves dues princesetes al seient de darrere, al costat del meu oncle, i jo al davant, al costat de la Carry, la cangur.\nLa Maybelle també volia venir, però no hi cabia. És la més gran i la més grossa. No ens ha dit adéu amb la mà.\n—A l’estació, que anem a celebrar Vastelaovend —va dir el meu oncle. No és Carnaval; aquí a Venlo  en diuen Vastelaovend.\nI quan el cotxe va girar a la cantonada, vaig agafar el tren amb l’oncle Lau i ens vam dirigir al sud. Tots dos disfressats. Tots dos iguals, amb una bossa per a les fitxes; jo, amb un bitllet de tren d’anada i un altre, sense validar, per a la tornada, i un paperet amb l’adreça del lloc on ens quedàvem a dormir. Cinc anys sense sortir de casa ni una sola nit, i ara vinga. Després del viatge en tren, vam dirigir-nos a peu cap al centre de la ciutat i vam beure cervesa en un bar, i en un altre, i en un altre, i en una barra al carrer, i vaig perdre l’oncle i em vaig trobar sol de cop i vaig tenir ganes de sentir la Sara. Preguntar si tot anava bé. Sentir que tot anava bé. Vaig trucar, vaig esperar deu tons, res, vaig tornar a trucar. La Sara no contestava; només la buidor dels tons i la idea que alguna cosa anava malament, que als nens els passava alguna cosa i la Sara no els podia donar el que volien: atenció, calma, entrepans de crema de cacau, suc de poma. Per un moment vaig estar tan sol com els nens i vaig tenir ganes de tornar a casa, així que vaig avançar entre la gent cap al carrer Parade, i aquí és on em vaig topar amb la banda, l’oncle en diu xaranga. Volia tornar-me’n a casa de debò, però alguna cosa em deia que a casa tot anava bé, que la nit era jove. El tren ja era a l’andana, però vaig pensar: més tard hi haurà un altre tren, ja agafaré aquell. Em vaig quedar al costat de la música, escoltant les cançons que ara tornen a sonar. La gent canta L’alegria de Carnaval es respira a l’ambient i Au revoir adieu chérie i Al cel brillen les estrelles, les cançons que les darreres setmanes l’oncle m’ha fet escoltar per practicar. I al cap d’una estona només ha quedat la trompeta i el seu so penetrant i inclement, la sentia com si em clavessin una agulla a través de la jaqueta de barquer i la fessin girar un parell de vegades. Vaig veure les puntes d’uns dits que sobresortien de mitenes de color groc i verd, dits que dansaven sobre les vàlvules en l’aire glacial. Era tan commovedor. Va continuar tocant fins i tot quan la resta de la banda va emmudir.\nNomés quedava la trompeta.\nUn parell de notes perquè no se li entumissin els dits, i no sé si era la mateixa tonada, però jo hi vaig sentir la melodia que l’Alvin toca a casa amb la seva trompeteta i que pot repetir infinitament. La tonada de casa. Qui els dóna suc de poma?\nHe tancat els ulls amb força, ara mateix, perquè he notat que em venien les llàgrimes, com si la trompeta m’espremés els sentiments. M’he quedat dret sobre la neu aixafada per tants peus, sobre la cervesa i el pixum congelats i les taques verdes, denses com puré de verdures, i quan la música ha continuat, m’he tapat les orelles amb les mans per retenir l’eco de la trompeta dins del cap. Ja havia tancat els ulls, de manera que havia deixat de veure els colors vius de les cares pintades, les disfresses i les banderoles de damunt del carrer. Vaig pensar en l’Alvin amb el vestit de Spiderman i en les meves princeses, ben arrambadetes l’una a l’altra com ocellets en un niu, una Princesa vermella i una de verda. Vaig pensar en la Maybelle, que no anava disfressada i no va fer-nos adéu amb la mà perquè en realitat volia venir amb mi.\nEs va quedar amb la mirada clavada al parafang. Vaig pensar en la Carry, la cangur, que aquell dia vindria a ajudar-nos, faria el sopar i estaria pels nens si la Sara necessitava ajuda. La Maybelle volia venir, volia venir, i no sé d’on surt, però el nom llatí de la grua comuna és Grus grus, i el que jo sentia era ta-ta-tararararararà.\nI em vaig trencar.\nUna vegada vaig sentir dir a algú: «Les meves parpelles són dics que es trenquen». Era en una pel·lícula, i això va ser exactament el que va passar aquí, en el fred, al costat de la banda. Però l’home de la pel·lícula no havia de ser a casa, se’n podia anar. Cap resclosa no podia contenir les meves llàgrimes, cap dic podia desviar-les.\nEl Capellà em va agafar la mà, em va passar el braç per sobre la seva espatlla, i aleshores va dir allò de ser tu mateix. I ara som aquí, un Capellà i jo disfressat de barquer, a tocar l’un de l’altre. Canta: ¿Noto llàgrimes càlides a les galtes, o és el vent, que és fred?\nAssenyala el calendari que em penja del coll i se’n treu un d’idèntic, d’aquests d’arrencar els dies, de sota la sotana.\nJo el duc penjat d’un cordó de sabata vermell; ell, d’un cordill negre.\nVa pel número deu.\nI m’explica que la nit de Carnaval porta el compte de quantes vegades s’ha emocionat fins a plorar. Em parla d’una nena en un carretó a qui havia donat un animaló de peluix, que la nena se’l va mirar amb ulls enormes i tot i així volia tornar-l’hi. Ell l’hi regalava, el púdel rosa. Em parla del noi que havia fet petar dos globus trepitjant-los sobre els llambordins de la plaça Mert; primer el vermell, després un de blau. Em parla de la dona del barret enorme amb llumetes que l’havia abraçat i havia ballat amb ell i li havia dit que tenia unes galtes tan radiants. Això havia estat diumenge al matí. Em diu que fa poca estona ha estat a l’ajuntament i el Príncep del Carnaval li ha donat una medalla. Que quan va anar al servei, l’home del seu costat li havia dit que trigava molt, i el Capellà li havia contestat que tenia tot el temps del món. La perruca de l’home havia caigut al terra moll del lavabo. L’home l’havia recollida, se l’havia posada al cap i havia rigut. El Capellà em parla d’un amic a qui aquella tarda han lligat a l’Old Dutch perquè no volien que se n’anés del bar. Explica que li han cantat una cançó sobre el més boig del Carnaval davant de l’hotel, aquí al Parade. Que s’ha despertat al llit d’un altre perquè s’hi va estirar un moment i va caure rodó de seguida. Al matí tothom ha estat molt amable amb ell. Parla de les dues noies que es menjaven un entrepà en silenci en un banc del Locomotief, i després ho compta tot i hi afegeix el moment amb els Prínceps del Carnaval d’altres anys a la plaça Mert, i així arriba a deu. És a dir, pràcticament onze. I onze és un número màgic per Vastelaovend. \nVull preguntar-li per l’hotel, perquè entenc que aquest també és de fora. Li estiro la jaqueta i intento dir alguna cosa, però la meva veu no emet cap so, des de la tarda que l’he perduda, com a l’oncle. Faig el gest de dormir. Dues mans juntes contra l’orella esquerra.\n—A l’hotel —diu—. Allà.\nEs torna a posar el calendari sota la sotana i assenyala el meu, que va per quaranta.\n—Tu deus comptar cerveses, no?\nAmb la mà acaricia la vora de la meva gorra, treu la llengua com un gos esbufegant.\n—Encara has d’aprendre moltes coses.\nI jo inspiro i expiro, i em torna a assaltar la imatge de les nenes al cotxe, l’una al costat de l’altra. I el cotxe que gira a la cantonada. Elles amb les mans entrellaçades. Aquella imatge no para de tornar; el Fiat que s’allunya acompanyat per la veu femenina de la megafonia de l’estació. L’Alvin al costat de les seves germanes, la cara vermella i blava en una teranyina enorme. I la Maybelle, que la setmana passada es va presentar al menjador amb la cara pintada, un vestit de piquets i una flor als cabells foscos, perquè volia venir.\nLes imatges se succeeixen, també les de fa anys, quan de cop vaig veure aparèixer les nenes amb el mateix cotxet de bessones, al supermercat, quan va començar tot.\nA una d’elles, crec que l’Helen, li havia caigut a terra el paquet de cafè que tenia a les mans. Quan el vaig recollir i vaig fer per tornar-l’hi, no va reaccionar.\nVaig alçar la mirada cap a la seva mare, la Sara.\nDesprés de l’escola bàsica amb prou feines l’havia tornada a veure, i a partir d’un moment determinat ja no la vaig veure mai més, havia desaparegut. I ara reapareixia. No havia canviat gens; aquells cabells llargs i rossos, els ulls blaus, el nas recte, la boca.\n—No hi veuen.\nPerò la nena tampoc no va reaccionar.\nHo vaig repetir i la Sara va dir:\n—Tampoc no hi senten.\nEm vaig quedar a la gatzoneta allà, al supermercat. M’hi vaig apropar i vaig donar a l’Helen el paquet de cafè de filtre; l’hi vaig sostenir al davant, tocant-li la panxa. Ella va allargar la mà, però no per agafar el cafè; la mà va anar recta endavant, el braç es va estirar i la nena es va inclinar una mica, molt a poc a poc, i em va tocar la cara. Amb el tou dels dits, em va acariciar la galta, molt suaument. Molt més suau que la sotana en què repenjo el front, contra l’espatlla ossuda.\nM’hi eixugo les galtes i m’aparto. Respiro fondo, intento centrar la mirada i tornar a veure’l amb nitidesa. Aquell somriure, els ulls, el front.\n—He d’anar-me’n a casa.\nL’únic que se sent és: Casa.\nEl Capellà fa que sí amb el cap per corroborar-ho. M’agafa l’espatlla i diu que tot anirà bé. Que tots haurem d’anar-nos-en a casa tard o d’hora, però no mentre la festa no s’hagi acabat.\n—Porta’t com un home, fill meu.\n—Així ho faré, pare. Així ho faré.\nM’ofereix la seva cervesa. Me l’acabo en dos o tres glops, agafo el primer full del calendari. Encara és la que fa quaranta. N’arrenco una punteta, mig full. Noto que la cervesa em baixa cap a la panxa, deixo escapar l’àcid carbònic pel nas.\nTorna la música. Algú fa el compte enrere i engeguen. Reconec Estic tan sol i la trompeta retrona dins del meu cap; els timbals comencen acompanyant a poc a poc, però després redoblen amb tanta força que sembla que l’església s’hagi d’ensorrar. La gent canta. El terra està glaçat sota els nostres peus, però tremola com l’asfalt que s’ha passat tot el dia al sol.\nEl Capellà m’agafa la mà i em mira.\n—Carnaval. Saps què significa?\nSí que ho sé, l’oncle Lau m’ho ha explicat.\n—Doncs això —diu—. Tu també ets de fora, pel que es veu, i portes un calendari com el meu; jo també els he hagut d’anar entenent a poc a poc, els secrets de Carnaval.\nEl nom de Carnaval ve de carne vale.\nAixò també ho sé, vaig fer llatí, a l’institut.\n—Aquest carne vol dir carn, i vale ve de levare, que vol dir prendre, o simplement adéu-siau.\nMe’l miro, li miro els ulls, perquè, al contrari que la boca, els ulls estan en silenci. N’anomeno el color, la mida i la lluïssor. Té els ulls grossos i enrogits, i les pupil·les blaves i resplendents. Ulls grossos i enrogits, i taques a la sotana i als cabells grisos.\nSento que diu:\n—Només et pots acomiadar de coses que hagis tingut.\nTinc la boca morta. Freda. Glaçada. Intento empassar, no sé què dir, tampoc no puc dir res. Només puc provar de fer una cara que expressi aquell «ah» o «què» o «i això».\nHo torna a dir:\nEl deixo parlar.\n—Dius que has d’anar-te’n a casa, però a marxar sempre hi ets a temps. A casa t’has acomiadat. Tots ens hem acomiadat de la nostra vida normal. Del que tenies. Del que tens al cor. És difícil.\nAl meu cap, encaixa. El Capellà continua.\n—Tot el que ha passat és passat. Tot el que ha de venir vindrà. Tot el que hi ha entremig és ara. És incert i buit, però això és acomiadar-se. El Carnaval és això. Has de sentir-ho, un parell de dies. Aquests dies només existeix el present, amb una condició. —Fa una pausa; un altre cop aquell somriure. Pica amb un dit sobre el calendari que duu sota la sotana. Té la veu clara—. No et pots acomiadar de res que no hagis tingut.\nTorno a intentar parlar, però ui ui ui quin gran xivarri. Entenc què em vol dir: Balla, beu i gaudeix, i després deixa-ho anar.\nAferra-t’hi; vindrà el moment que desapareixerà.\nLa banda fa retrunyir aquella dansa fàcil i lleugera. Aquesta també la reconec del


Kyoto - Arashiyama | Els viatges de la Sara\nInici / Arashiyama / Àsia / Bamboo forest / Japan / Japó / Japó 2011 / Kinkaku-ji / Kyoto / Kyoto - Arashiyama\nYukimaka Arashiyama Àsia Bamboo forest Japan Japó Japó 2011 Kinkaku-ji Kyoto Edit\nDesprés d'haver visitat Nara, Osaka, Hiroshima, Miyajima... el dissabte 27 el vam dedicar a Kyoto ja que ens faltaven coses per veure.\nEns vam aixecar aviat i vam començar per visitar el famós temple d'or (Kinkaku-ji)! És increíble, em va agradar molt!! Tot i que no hi pots entrar, només el veus de fora i passejes pels jardins, però val molt la pena!\n(Temple d'Or - Kinkaku-ji)\n(Tothom tirava diners a aquestes figures, i nosaltres no podiem ser menys)\nHi vam anar ben aviat perquè deien que s'emplena molt normalment però com va passar amb tot el viatge, vam veure poc turisme (ni estrangers ni gaires japonesos), estavem pràcticament sols al temple! Però per nosaltres millor! jeje\nUn cop vist el temple vam anar a peu fins a la zona dels temples de Ryoanji i Ninnaji (són uns 10 o 15 minuts a peu), i Vam poder veure el típic temple del jardí de sorra que és tan famós, tot i que m'esperava més d'aquest temple em va decebre una mica.\n(l'armariet on deixes les sabates quan entres en un temple)\nSortint del temple i quan passàvem per un jardí vam veure una pobre tortuga sobre una roca que s'havia quedat encallada i no podia baixar... quina pena! I no podiem ajudar-la perquè estava al mig del llac... Ai! Espero que pogués baixar!\n(pobreta!! espero que pogués baixar!)\nMentre anàvem caminant es va parar un home vellet que anava amb bici, i ens va preguntar d'on érem. Perquè es situés li vam dir que érem d'aprop de Barcelona i l'home ens va dir: ohh catalans!\nEns va dir 3 o 4 paraules amb català, nosaltres flipavem!!! jeje i després va començar a dir coses de la sagrada família i Gaudí (els torna bojos). Vam estar uns 5 minuts parlant i després va marxar! Jajaja ens va fer molta gràcia! Quin crack l'home!!!\nSi aneu per aquesta zona de temples vigileu que ens van tornar a acribillar els mosquits! ufff quin mal! :(\nUn cop vistos els temples de la zona vam anar a buscar un trenet (a una parada prop de Ninnaji, no entra amb el JRP però de totes maneres crec recordar que valia com un bitllet de bus) que ens havia de dur a la zona d'Arashiyama i al bosc de bambú. Feia gràcia el trenet, era així en plan antic.\nA l'estació vam veure cartells referents a l'estalvi d'energia per causa del Tsunami (els mesos d'estiu hi va haver restriccions d'energia a Japó, però cal dir que nosaltres no vam notar res ni ens va afectar).\nVam arribar a Arashiyama a l'hora de dinar, i abans de mirar res vam buscar un lloc per menjar. Tots els restaurants d'aprop de l'estació eren bastant cars i estaven petats de gent, per això ens vam posar per uns carrerons petits i vam trobar un restaurant amb un menú molt bo i barat. Vam menjar súper bé i les postres eren molt bones!\nBen dinat, vam anar a voleiar per el pont del riu Oi. És una zona molt maca i refrescant! (fotia molta calor i per sort a prop del riu passava una mica d'aire..)\nAra us poso unes quantes fotos.\n(No sé si s'aprecia massa però a la foto es veu com la zona de Kyoto està negra negra... allà plovia molt i a Arashiyama no... jeje)\nDesprés vam anar al temple Tenyuji, tot i que no hi vam entrar i el vam mirar des de fora. Vam anar tirant i vam arribar al camí de Bambú!\nÉs molt guai, tot ple de bambú altíssim! Em va agradar molt! (a més allà no feia calor! jejee)\n(Un cementiri al costat del camí de bambú)\nUn cop vist, vam agafar un tren cap a l'estació de Kyoto. Quan vam arribar vam veure que estava tot ben moll a Kyoto i que devia haver plogut bastant (a nosaltres no ens va caure ni una gota a Arashiyama).\nCom que eren les 4 de la tarda vam decidir agafar un shinkansen i anar a fer una volta per Osaka. Allà a Osaka si que estava plovent un piló, per tant ens vam posar dins d'un centre comercial i vam passar la tarda allà mirant coses i veient passar a la gent.\nAl vespre vam tornar a Kyoto i vam anar a passejar per Teramachi per últim cop (l'endemà marxàvem a Tokyo).\n(Em va fer gràcia, com el meu nick de Yuki)\n(La zona de galeries de Teramachi)\n(Això és una marca de maquillatge japonesa que els dibuixos són de l'autora del manga "Lady Oscar"! Ohhhh k guai!)\n(Una de les mil botigues de còmics! jeje)\n(Anàvem trobant noies amb kimono i a totes els hi demanàvem foto! Anaven súper guapes!!)\nDesprés vam comprar el sopar en un combini i ens el vam menjar a la sala d'estar-menjador del nostre hotel Ks (encara no hi havíem anar cap dia!).\n(Cuina i sala d'estar de l'hotel)\nAllà també vam coincidir amb una família de Barcelona. Sembla una parida, però fa gràcia trobar-te a gent que viu a una hora de casa teva en un país a l'altra punta del món! jeje\nI res, després vam fer la motxilla perquè l'endemà ja marxàvem una setmana a la zona de Tokyo.\nVerónica Paz 2 de desembre de 2011, a les 7:44\nque chula la zona de arashiyama!!!\ni que maques les noies vestides amb kimono!! o.O\nPer cert quan en tre parentessis poses: (l'endemà marxavem a Kyoto).tokyo, oi? ;)\nP.d: lady oscar!!!!!!!!!! dios amb la de anys que fa.....si erem petites!!!!! G_G quina gracia\nYukimaka 5 de desembre de 2011, a les 21:53\nLady oscar és total! :D jejeje\nAixx vaig tenir un lapsus amb això de Kyoto, ara ho canvio! jejee\nAviam si avui o demà tinc temps de fer alguna entrada nova... ufff és que no tinc temps!


Parlem amb Kelly Rowland sobre la música de ball, Strictly Come Dancing, i la seva aventura amorosa amb Kanye West - Monitor - notícies dentreteniment | CAT.rickylefilm.com\nENTREVISTA: Kelly Rowland\nKelly Rowland - un ex membre de R 'n' B Mega grup nen de la destinació i reeixit artista en solitari urbà - certament va aixecar algunes celles estiu passat quan ella apareix en l'himne de ball de DJ francès David Guetta When Love Takes Over. Va pensar que era només una fase? No va ser - àlbum nombre tres veu Kelly continuar en la seva nova direcció musical electrònic, treballant amb tots, des StarGate a Ne-Jo per arribar-hi. Embolicat en una manta Louis Vuitton, ens posem al dia amb una mica snuffley senyoreta Rowland en la seva luxosa suite de l'hotel de Londres per saber-ne més...\nEn quina etapa està vostè en el seu nou àlbum? Ha assentat sobre una data de llançament per a això?\nKelly: La data de llançament per a l'àlbum és 29 de novembre i que en realitat es va solidificar el títol de l'àlbum avui amb el meu personal. He treballat amb Jim Johnson, Brian Kennedy, David Guetta, Jonas Jerberg, StarGate, Ne-Jo, Rico Love, Rob Allen, jo... Ha estat molt divertit...\nQuin títol s'han assentat a llavors? Encara va amb Kelly Rowland per això?\nKelly: No estic dient a ningú que encara! Ha, ha, ha!\nVostè va dir en una entrevista a principis d'aquest any que no tenien por de prendre riscos en l'àlbum - Quins riscos vas acabar tenint?\nKelly: Perquè vinc d'un fons de tals urbà, la dansa és un risc. He intentat que amb When Love Takes Over i al final d'això que vaig dir 'David, anem a provar això de nou i veure què passa...' I després em Comandant i després d'això vaig pensar 'Bé, potser hauria de provar-ho amb un productor diferent... 'així que he provat amb Jonas, i ho vaig provar amb Jim i he provat amb els Souldiggers, que en realitat fusiona dansa i R' n'b junts, així com Jim Johnson i funciona. I vaig pensar 'Bé, potser estic en alguna cosa aquí'. Les persones podrien haver pensat que estava boig, però està bé, no vaig a deixar de banda les meves arrels urbanes, per qualsevol mitjà, només vull veure què passa.\nHi ha alguna cosa en particular que ha inspirat aquest canvi d'imatge musical per a vostè? Un esdeveniment potser, una persona o un lloc?\nKelly: Em va ser inspirat per la vida al sud de França festes i sortir cada nit i escoltar la música de ball. Veure a altres persones jo i les seves interaccions voltant quan la cançó s'encén i en una barreja com la sensació que van a ser simplement més alt, llavors el clímax de la cançó ve en part amb una altra, i després són com... ARRRRGGGG! És com una explosió i és tan increïble i jo estava com, 'he de provar això!'\nEs pot parlar amb mi a través d'alguns dels temes del disc no s'ha llançat com tria?\nKelly: I tant! Hi ha una que em va cridar una i altra vegada que és la meva favorita de l'àlbum, i la raó per la qual m'encanta és la forma en què es va produir en l'estudi amb Brian Kennedy. Va ser increïble la forma en què el tipus de cançó en si enganxats junts en un ambient creatiu. Quan vaig treballar amb amor Ric en tot, deixem que la música prengui el control. Estàvem a Miami, i divertir-se, i va ser genial. Quan Ne-Jo em va enviar aquesta cançó anomenat Cel i la Terra... Em va fer plorar! I jo tenia una mala estona tractant de fer que surti! Igual que [fa veure plorar] 'Aquesta cançó serà tan bonic...'\nVan col·laborar amb un munt de gent diferent en aquest àlbum - els artistes per aquí que encara estàs molt interessat en treballar amb?\nKelly: Kanye [West]... M'encantaria treballar amb Kanye. Estic intentant posar-se en contacte amb ell ara. Gosh, sens dubte, el amo. Ell és un talent increïble, molt enginyós, intel·ligent - M'encanta això d'ell com a artista, i ell és molt honest!\nKelly: M'encanta això, m'encanta això d'ell és que és tan honest, ell no es va contenir per a ningú. Ell obtenir la va criticar per això, però tot el que estem pensant, que dirà. Igual que Simon [Cowell]... M'encanta Simon.\n¿Se sent una pressió per aconseguir els mateixos èxits enormes rècord de vendes que vostè va fer en el nen de la destinació?\nKelly: Crec que cada àlbum i tots els que ens hem de permetre que l'espai per créixer. És com demanar-me que algú prengui els mateixos passos com ho van fer ahir com ho van fer avui. No crec que això sigui just perquè no saben quines són les possibilitats. És important donar a cada àlbum del seu propi espai vital. Això és just...\nQuè opines de Michelle Williams participant en Strictly Menja Dancing d'aquest any?\nKelly: Estic emocionada per ella. És una bogeria perquè per fi he tingut l'oportunitat de veure-la - anàvem ahir a la nit, i ella em parlava de la competència, i que ella estava dient com els jutges són, com els diferents assajos són, en comparació amb el que... És a dir, fins i tot el destí de mai ho va fer. Mai hem estudiat foxtrots i valsos i coses per l'estil, ja saps el que vull dir? Que fa que a menys que realment vol fer alguna cosa per l'estil? Per a mi, realment no m'agradaria fer alguna cosa així fins que vaig tenir un marit.\nHa ha ha, per què?\nKelly: Bé, només perquè és una cosa que es podia anar i fer junts. Els meus avis van fer. Van esperar fins més tard en el seu matrimoni abans d'anar a aprendre fox trot i que era una part del seu creixement. La meva àvia realitat Vals amb nosaltres al voltant de la casa quan érem petits. Estàvem com, 'l'àvia, si us plau, deixa...' saps el que vull dir? Però van aprendre junts. Per a mi, m'agradaria aprendre alguna cosa per l'estil amb una parella... Perquè és atractiva. Així que li vaig dir, 'Realment t'obliguen perquè estaria tan intimidat. Absolutament intimidar '. Prefereixo aprendre pel meu compte. No vull qualsevol jutjar el que faig. Estic molt orgullós d'ella, però, no sé com va aprendre un nou ball en quatre dies. Ella mai ha vist abans. Donar la meva germana una mica de crèdit!\nQuins són els seus consells d'estil superior per a noies per aquí?\nKelly: estar a gust amb el que té a. Si vostè té un parell de sabates que fan mal, no les faci servir. El més lleig pensar que crec que he vist és una dona caminar com li feien mal els peus. És horrible, així que assegureu-vos que les seves sabates li quedin. I mai deixar que l'equip que vostè faci servir - vostè ha d'usar aquest vestit. I seleccionar accessoris...\nQuè creu que els seus majors errors en la moda ha estat?\n. Kelly: quan vaig permetre que algú em convenci que porta un vestit que no estava còmode en el sentia incòmode durant tota la nit, i em portava - Jo no el faig servir. Va ser horrible. Algunes persones van pensar que era fresc, però em vaig sentir incòmode en ella. I la gent sempre pot comptar.\nHi ha algun consell per al cabell i la bellesa que s'han transmès a vostè de la seva mare o àvia que encara jurar per?\nKelly: Sí! Per complet. Em oli de rovell dels dits. Tinc un oli marroquí agradable a la bossa de lavabo, i sempre em lligo els cabells recollits en un mocador de seda cada nit - que és el meu truc cabell. La meva cara i la pell truc consisteix a hidratar bé en l'època d'hivern, perquè el temps es menja la pell i mai anar a dormir amb el maquillatge en. Algú em va dir que li deu anys les edats.\nQuins són els seus han de tenir articles a la bossa de maquillatge?\nKelly: El meu màscara de pestanyes per Elaina, que és un amic meu que acaba de fer la seva pròpia màscara de pestanyes que no puc creure el bo que és, és increïble. El meu corrector de MAC, el que està en el tub? És fantàstic. I col·liri de llavis capoll de rosa, la qual cosa és fantàstic perquè es pot utilitzar en les parpelles i els llavis.\nHi ha qualsevol pèl o maquillatge es veu que t'agradaria provar, però no ho ha fet fins ara?\nKelly: Vaig veure algú l'altre dia amb groc en les seves parpelles, i semblava tan fresc. Però vaig pensar que si ho feia em veuria com un pallasso. Així que vaig anar i vaig comprar una mica d'ombra d'ulls de color groc de MAC i em vaig adonar que quan es barreja amb aigua funciona millor. Així que he provat, i em semblava a Big Bird. Mai faré això de nou. M'acabo de tallar els cabells, m'agrada molt més curta. Jo mai aniria rossa. Em veuria boig. Probablement com una puta va rentar-up. M'agradaria veure molt, molt barat, no funciona per a mi.\nNen de la destinació - mort com un do-do o sala de reunió?\nKelly: Nosaltres no parlar-ne entre si. Parlem de la família, parlem de construir famílies, parlem... Però simplement no es parla d'això. No és només el tema de la nostra conversa.\nKelly Rowland nou àlbum, que encara no s'ha titulat, sortirà el 29 de novembre del 2010.


Bell-mère | One Piece Català Wiki | Fandom\nin: Personatges femenins, Personatges morts, Personatges de les Illes Conomi,\nVenedora de mandarines; Soldat (abans)\nLa Bell-mère va ser la mare adoptiva de la Nami i la Nojiko.\n3.2.1 La Nami i la Nojiko\n4.1 Bell-mère la marine\n4.2 Després de la tempesta\n4.3 L'arribada de l'Arlong\nLa Bell-mère tenia els cabells de color porpra, amb un pentinat similar a un mohawk. Vestia amb una camisa de quadres de color blau fort i fluix i al mig hi posava la paraula "MACE", pantalons de color anyil i unes sandàlies marrons. Poques vegades va ser vista sense un cigarret. De tornada de la seva estada com a soldat de la Marina, vestia amb el vestit normal de l'Armada i amb una jaqueta oficial que portava com una capa.\nLa Bell-mère de jove a la Marina.\nLa Bell-mère amb 20 anys.\nDisseny de la Bell-mère a l'anime.\nLa Bell-mère al Manga a color digital.\nLa Bell-mère fa 20 anys\nDurant la seva infantesa, va ser un creadora de problemes. La seva decisió d'unir-se als marines va commocionar a tots els habitants del poble, tots ells es van preocupar profundament pel seu benestar tot que els hi havia donat problemes sempre. A causa del seu passat, la seva decisió d'adoptar les seves filles els va portar a témer el benestar de les nenes. No obstant això, la Bell-mère estava decidida a demostrar que ella s'havia convertit en una adulta madura que era capaç d'assumir aquestes responsabilitats. La Bell-mère era bastant segura. Quan en Shiki es va escapar d'Impel Down va dir que ella el derrotaria en cas que ataqués l'East Blue. Els seus companys marines deien que era una bona soldat.\nTenia una molt bona relació amb en Genzo. Ella va ser capaç de manipular-lo a través d'un parell de moviments seductors, en que ell es va avergonyir molt. En Genzo coneixia el seu passat i la va anomenar la "petita gamberra" en resposta als seus problemes.\nLa Nami i la Nojiko\nLa seva història li va donar un avantatge en tractar les entremaliadures pròpies de la Nami, de vegades, però ella no podia canviar el fet que ella i les seves filles no estaven relacionades per la sang i per tant era incapaç de manejar el rebuig que li va fer la Nami quan es van discutir. No obstant això, ella es preocupava per les seves filles profundament, ella li donava a les seves filles el luxe que ella podia donar-lis, sovint de les seves pròpies despeses. Això va quedar demostrat quan ella només menjava mandarines, el que s'estalviava del seu menjar els hi podia donar a les seves filles i ho amagava dient que feia "dieta". No obstant això, ella els estimava a tots dos com si fossin les seves pròpies filles. Amb aquesta finalitat, va morir afirmant que la Nami i la Nojiko eren les seves filles.\nBell-mère la marine\nLa Bell-mère rescatant la Nami i la Nojiko\nUn dia, ella i els altres marines van ser enviats a una illa per lluitar contra uns pirates que causaven problemes allà. La lluita va ser sagnant, deixant molts morts i la destrucció del poble. No obstant això, just quan estava a punt de donar-se per vençuda i deixar-se portar, la Nojiko va aparèixer amb la Nami als braços. La Bell-mère es va aixecar i les va portar a Coco perquè fossin les seves filles. En arribar, una tempesta queia sobre l'illa i les dues nenes tenien febre. Va insistir en que les dues nenes rebessin tractament abans que ella. Més tard, després de tot, les tres es van recuperar, i va demanar als altres vilatans que les volia cuidar ella i no les volia portar a un internat. Va declarar que estava prou madura com per tenir cura de les nenes.\nLa Bell-mère vivia a les afores de Coco, a les Illes Konomi amb les nenes. Ja que la Bell-mère tenia molt pocs ingressos, ho donava tot a les seves filles i va sobreviure menjant les mandarines que cultivava. Un dia, ella va renyar a la Nami quan la va portar en Genzo dient que estava robant (però la Nami va robar el llibre, perquè sabia que no el podia pagar), i poc després la Nami va revelar a la Bell-mère per què va robar el llibre, perquè estava estudiant navegació. Després la Bell-mère li va dir que el mapa que havia fet de l'illa estava molt bé i li va dir a la Nami que podria complir el seu somni. En un any en què el preu de les mandarines es va reduir a causa d'una gran oferta, la Bell-mère havia de menjar mandarines i donar la majoria dels aliments a les seves nenes. Un dia, a la Nami li va donar un dels vestits de la Nojiko i la Nami es va ofendre. La Nami volia que la seva roba no fos de segona ma. Durant la discussió amb la Nojiko, la Nami li va dir que ella i la Nojiko no eren germanes, causant que la Bell-mère li dones un bufetada. La Nami llavors va sortir corrent, dient que que tan de bo l'hagués acollit una família més rica i més influent. La Bell-mère se'n va adonar que no estava actuant com una adulta, i va decidir perdre una mica de diners per preparar el menjar preferit de la Nami tot i que afectaria el seu pressupost. Ella va enviar a la Nojiko a buscar a la Nami mentre ella preparava el menjar.\nL'arribada de l'Arlong\nLa Bell-mère protegint-les\nAquest mateix dia l'Arlong va arribar a l'illa, i durant una estona va tenir sort perquè no van trobar la seva casa, però un Tritó va veure el fum de la xemeneia i hi van anar. La Bell-mère va tractar de defensar-se però va ser inútil. Quan li van preguntar on tenia els diners per mantenir la vida, va resultar que tots els diners havien de ser, o per la seva vida, o per la de les seves filles. Com que els tritons no sabien que allà hi vivien les nenes, en Genzo li va dir que pagues per a ella i que no penses amb les nenes.\nUn dibuix de la Bell-mère fet per la Nami\nQuan ja se n'anaven, ella va dir que si que tenia dues filles. Amb aquesta finalitat, l'Arlong li va disparar just al davant de les seves dues filles i del poble, però abans va demanar disculpes a la Nami per no ser més rics, i no ser capaç de comprar tot el que elles volien. Abans que l'Arlong la matés, va dir a les seves filles:\n“ Nami, Nojiko, us estimo. ”\n— Les últimes paraules de la Bell-mère\nTant en el manga com en l'anime, la Bell-mère va ser assassinada per l'Arlong. A l'anime, però, li va disparar al pit, mentre que en el manga al cap.


Males notícies per als conductors catalans i les autopistes en ple estat d'alarma\nEl ministeri de Transports, Mobilitat i Agenda Urbana analitzarà els propers dies la sol·licitud d'Abertis. | Catalunya Diari\nDemanen ampliar el peatge de l'AP-7 i l'AP-2 durant l'estat d'alarma\nAbertis espera compensar les pèrdues causades per les mesures per combatre la covid-19\nper Jesús Ruiz / ACN 31/10/2020 19:36h\nAbertis ha demanat al govern espanyol prorrogar les concessions de les autopistes catalanes AP-7 i AP-2, segons ha avançat l''Ara' i ha confirmat l'ACN. El ministeri de Transports, Mobilitat i Agenda Urbana ha rebut la petició formal per part de l'empresa, que s'ha acollit al decret llei 26/20 que permet que les empreses concessionàries demanin una pròrroga per compensar pèrdues causades per les mesures per combatre la covid-19 durant l'estat d'alarma.\nEl ministeri que dirigeix José Luis Ábalos analitzarà aquestes sol·licituds al llarg del mes de novembre, quan expira el termini per reclamar «l'equilibri de la concessió».\nLa norma no contempla una compensació a través d'ingressos directes sinó que apunta que el «reequilibri consistirà en l'ampliació del termini de durada de la concessió, pel qual es considerarà un creixement anual acumulat dels ingressos del 2%, respecte als del 2019». El text també apunta que, «en cap cas l'ampliació del termini podrà excedir la durada de vigència de l'estat d'alarma».\nA més, assenyala que «no s'apreciarà impossibilitat d'execució del contracte», si el marge brut d'explotació, és a dir, la diferència entre ingressos generats i despeses ocasionades, durant el període d'excepcionalitat ha sigut positiu. En cas que sigui negatiu, el ministeri de Transports compensarà l'import necessari perquè el marge arribi a zero o el diferencial entre el marge brut durant l'estat d'alarma i el del mateix període de l'any anterior.\nD'altra banda, no es podran equiparar a ingressos i despeses d'inversió o finançament les moratòries o condonacions pactades ni els salaris dels treballadors inclosos en Expedients de Regulació Temporal d'Ocupació (ERTO).\nAbertis presenta una app per pagar el peatge\nAbertis, a través de la seva filial Autopistas, ha llançat AWAI, una aplicació que permet pagar els peatges de l'autopista des del mòbil. La nova 'app', disponible des d'aquest mes d'octubre per sistemes iOs i Android, ja es pot utilitzar als diferents trams de l'autopista C-32. Per altra banda, també permet obtenir diferents descomptes pel tram Castelldefels-El Vendrell.\nPer poder utilitzar l'aplicació és necessari tenir activades les dades mòbils, el 'bluetooth' i la ubicació del dispositiu. En passar per un peatge, l'usuari tan sols ha de tenir l'aplicació oberta perquè la barrera s'obri i el client rebi el tiquet al seu 'smartphone'. Per Abertis, el desenvolupament d'aquesta eina és «un pas més dins l'aposta per la innovació».\nÚltima hora Última hora Actualitat Última hora AP-2 Última hora Trànsit Última hora AP-7 Última hora Peatge\nTriomfa a les xarxes el vídeo del saqueig de Decathlon de BCN amb música de Verano Azul\nMissatge urgent de la policia després dels greus disturbis contra el toc de queda


Els paisatges de Josep Bahima omplen el Palau Bofarull | Canal Reus TV\nEls paisatges de Josep Bahima omplen el Palau Bofarull\n12:40 - 6 març 2018\n‘Paisatges de petit a gran format’ de l’artista Josep Bahima és la nova exposició que el Palau Bofarull acull fins al 14 d’abril. A través d’una trentena de pintures fetes amb la pinzellada impressionista que el caracteritza, l’artista apropa els paisatges de les Terres de l’Ebre que el van veure créixer.\nEl Palau Bofarull de la Diputació a Reus acull fins al proper 14 d'abril l'exposició ‘Paisatges de petit a gran format’ de l'artista Josep Bahima. En aquesta mostra d'una trentena de pintures, Bahima apropa paisatges que destaquen per la pinzellada impressionista, a través de la qual projecta la seva obra i la seva terra nadiua, les Terres de l'Ebre. El diputat de la Diputació de Tarragona Mateu Montserrat ha inaugurat la mostra, acompanyat de l'artista i de la regidora de Cultura i de Projecció de Ciutat de l'Ajuntament de Reus, Montserrat Caelles.\nJosep Bahima és un pintor tortosí amb una ampli currículum d'exposicions, tant particulars com col·lectives, i participacions en fires d'art. Ha rebut diferents distincions i premis arreu del país. La seva obra es caracteritza per una paleta d'amplis matisos, que copsen la llum singular dels paisatges i doten els quadres d'una multiplicitat cromàtica única.\n‘Paisatges de petit a gran format’ es pot visitar al Palau Bofarull de la Diputació a Reus fins al 14 d'abril, de dimarts a dissabte d'11 a 13 h i de 17 a 20 h. Durant tota la Setmana Santa, del 24 de març al 2 d'abril inclosos, l’exposició romandrà tancada.


Consells i cures per protegir el meu gos de la pluja - Barcelona - CADENA 100\nConsells i cures per protegir el meu gos de la pluja\nVols saber com protegir-lo contra la pluja? T'ho expliquem al següent article. No perdis detall!\n10 gen. 2022, 12:32Actualitzat 14:14\nEls nostres gossos no es poden quedar sense les passejades diàries, independentment que plou, neu o faci fred. I atès que no podem canviar el clima dels dies hivernals, sí que podem fer alguna cosa per ajudar-los a tenir un millor passeig a les estacions més gelades.\nQuè passa quan ens mullem amb la pluja i no ens assequem ràpidament? Segur que et ve a la ment el xarop de la tos, la manteta i la xemeneia. Als nostres amics peluts els pot passar el mateix i agafar-se un bon refredat.\nPer tant, una opció per evitar que es mulin el menys possible durant els seus passejos és utilitzar peces de roba per a gossos que siguin impermeables. A continuació, et detallem tots els aspectes importants per protegir el teu gos de la pluja. En primer lloc, la pregunta que tots ens hem fet alguna vegada:\nÉs bo vestir els gossos?\nEncara que cada vegada són més els partidaris de protegir del fred i la pluja als nostres amics de quatre potes, aquest debat encara ens acompanya. Per què he de vestir el meu gos com si es tractés d'una persona?, potser no n'hi ha prou amb abric el seu pelatge?\nAquestes i altres preguntes són molt habituals, i mentre hi ha unanimitat en la necessitat que cal refrescar-los els dies més calorosos de l'any, encara molts consideren que és del tot innecessari abrigar-los per protegir-los de l'aigua.\nNo tots els gossos tenen les mateixes necessitats\nCom l'ésser humà, el gos s'estén pràcticament per tots els llocs del nostre planeta. Alguns s'han adaptat a climes temperats i plujosos, altres a climes àrtics i altres a climes secs i calorosos, però tots conviuen en una mateixa ciutat o fins i tot en una mateixa casa.\nNo obstant això, i encara que alguns exemplars estiguin més preparats per a això, no podem oblidar que igual que nosaltres, no són immunes als canvis climàtics i les pateixen de la mateixa manera que les patim nosaltres.\nÉs bo protegir els gossos amb un impermeable?\nLa humitat està darrere d'algunes malalties que afecten els nostres amics peluts, disminuint la seva qualitat de vida principalment a la seva última etapa, la vellesa dels gossos. És per aquest motiu que excepte en algunes excepcions, molts s'aproximen a les parets els dies de pluja i busquen la calor de la casa en arribar mullats del passeig.\nTroben el confort sense humitat i hi ha unes temperatures que varien en funció del pelatge. Segons els experts, les temperatures exteriors ideals varien en funció del seu pelatge, ja que existeixen algunes races de gos millor adaptades que altres a determinades condicions meteorològiques:\nEls gossos que posseeixen un pèl espès, consideren la seva temperatura òptima entre els 10°C i els 15°C\nEls gossos que posseeixen el pèl llarg ho fan entre els 15 i els 20°C\nMentre que els gossos que posseeixen el pèl curt tenen situada la seva temperatura exterior ideal entre els 20 i els 25°C\nTot i això, hem de tenir en compte que si afegim el factor pluja a aquesta equació serà necessari augmentar la temperatura de forma notable per aconseguir una sensació agradable per als nostres peluts. Les diferències entre uns individus i altres són notables, però en qualsevol cas és al nostre abast facilitar-ne l'adaptació als dies de pluja i fred. Un impermeable de qualitat aporta sequedat i temperatura millorant la seva salut i la seva qualitat de vida.


Espai Global: l’aposta pel territori | SORT ACTUAL\nEspai Global: l’aposta pel territori\nGlobaLleida també haurà de treballar pels grans projectes estratègics de la demarcació, com ara el canal Segarra-Garrigues\nDesprés de la columna inicial per part del president Brufau, tinc l’oportunitat de ser el primer a escriure al voltant dels reptes i els projectes de GlobaLleida. Com a diputat de promoció econòmica de la Diputació de Lleida, he tingut ocasió de contrastar al territori les grans oportunitats que existeixen per a l’economia de les terres de Lleida, si aconseguim caminar tots plegats. Les nostres terres, des de la ciutat fins a la plana i el Pirineu, són molt diverses i presenten avantatges competitius diferents.\nAixí, als Pallars ens trobem un espai privilegiat en termes geològics i un entorn peculiar per a l’agricultura i la ramaderia de muntanya; a les Garrigues, un entorn magnífic per als olis de qualitat; a l’Urgell, un centre neuràlgic del regadiu en terres de secà; a l’Alt Urgell, unes terres per als productes lactis de qualitat, o la Val d’Aran, una vall única per a la neu.\nÉs a l’entorn d’aquests avantatges comparatius que volem construir els projectes de futur en què ha de treballar GlobaLleida: el clúster de productes lactis de la Seu d’Urgell, el projecte Regmed a Tàrrega, un centre pioner en recerca i formació a l’entorn de l’oli a les Garrigues… També tenim altres projectes i línies de treball que són més transversals, com el foment de la biomassa als entorns forestals; l’impuls d’un Port Sechub de distribució logística a la plana, entre Vilagrassa i Anglesola; l’impuls de l’Illa Alimentària per enfortir, entre d’altres, el sector carni, i l’impuls d’infraestructures viàries clau com la connexió de l’autovia cap a Balaguer i el Pirineu.\nNo cal dir que GlobaLleida també haurà de treballar pels grans projectes estratègics de la demarcació, com ara el canal Segarra-Garrigues, promovent i fomentant que aquesta infraestructura sigui tot un èxit entre els pagesos, o el Parc Científic, on hem d’aconseguir que la resta del territori gaudeixi de la connexió universitat-empresa, o l’aeroport d’Alguaire o les estacions d’esquí. Aquests grans projectes estratègics de la nostra demarcació presenten grans reptes i problemàtiques concretes que hem de saber resoldre entre tots si volem fer avançar el nostre territori. I aquí GlobaLleida tindrà un paper clau.\nPer últim, també vull comentar el gran projecte de la Diputació de Lleida dels darrers anys: la construcció d’una xarxa de vivers d’emprenedors per tot el territori. Si tot va com està previst, abans d’un any tindrem vivers en gran part de la plana i del Pirineu: les Borges Blanques, Balaguer, Bell-lloc, Tàrrega, Cervera, Solsona, la Seu d’Urgell, Tremp, el Pont de Suert, Sort i Vielha, a part dels vivers ja existents a la ciutat de Lleida. Seran més de 200 espais disponibles per als emprenedors. GlobaLleida ha de ser el motor que permeti que aquest gran esforç en infraestructures en el territori es consolidi i s’integri com una única xarxa d’emprenedoria de les terres de Lleida. Són els nous emprenedors en bona mesura qui ens han de treure d’aquesta crisi tan complexa que vivim avui dia.\nSignat per Pau Perdices Pla, vicepresident tercer i diputat de Promoció Econòmica de la Diputació de Lleida\nFont: SEGRE, dilluns 2 d’abril del 2012 (enllaç)\nTagged: Diputació de Lleida, economia\n← Foment adjudica millores a l’Eix Pirinenc per cinc milions d’euros\nTretze escorxadors de titularitat municipal →


Una trentena d'alumnes mexicans han estudiat aquest curs a la UdL gràcies a les beques Jade de mobilitat que finança Banco Santander\nL'acte l'han presidit el rector, Joan Viñas, i el director de Santander Universidades España, Alfredo Albaizar\nELa Universitat de Lleida i el Banco Santander han lliurat avui les credencials de les beques Jade de mobilitat a una trentena d'alumnes de grau mexicans que han estudiat aquest curs a la UdL. Aquest és el setè any que es concedeixen aquests ajuts, finançats íntegrament pel Banco Santander.\nDurant aquests set cursos s'han becat un total de 171 alumnes mexicans que han pogut estudiar un semestre de les seues titulacions als diferents centres propis i adscrits de la UdL. A més, aquest és el tercer curs de les beques Jade Plus, destinades a estudiants llatinoamericans de doctorat que vulguin cursar estudis a la UdL. Enguany, han estat 4 els becats.\nD'altra banda, una quarantena d'estudiants de la UdL han realitzat durant aquest curs acadèmic estades en universitats mexicanes.


La biblioteca d’Algemesí obri menys hores de les que marca la llei | M+S per TU\nPer admin ⋅ 11 Gener 2016 ⋅ Publica un comentari\nM+S Algemesí presenta una moció per dotar-la de personal suficient i poder obrir 35 hores a la setmana en lloc de les 30 actuals. Donem així compliment al punt 63 de l’acord d’investidura.\nUn dels serveis que obligatòriament ha de prestar un municipi major de 5.000 habitants és el de biblioteca. Però a més les condicions en que s’ha de prestar aquest servei vénen també estipulades per la legislació. La Llei 4/2011 de Biblioteques de la Comunitat Valenciana estableix en el seu article 26 que els municipis majors de 10.000 habitants han de tenir oberta la biblioteca un mínim de 35 hores setmanals. La Biblioteca pública d’Algemesí obri sols 30 hores a la setmana. Aquesta obligació fins i tot és anterior a l’actual llei vigent.\nPer a M+S ALGEMESÍ resulta escandalós que un servei tan valorat i utilitzat per la ciutadania no s’estiga oferint en les condicions que estableix la llei i que ningú faça res. El problema és que amb l’actual plantilla és impossible prestar aquest servei en condicions, i més quan les quatre treballadors existents no sols s’ocupen de la biblioteca, que amb la mateixa plantilla que fa anys, presta cada vegada més serveis, sinó que s’han d’ocupar també de l’arxiu, un servei que tenen assimilat. Per poder obrir més hores fa falta la contractació d’una cinquena treballadora, contractació que és possible des de fa anys però que l’equip de govern anterior no volgué fer efectiva. Des de fa anys els pressupostos contemplen una plantilla de cinc treballadors per a la biblioteca, reserven diners per a pagar eixos cinc jornals, però sols hi ha contractades quatre treballadores –dues funcionàries de carrera i dues interines-. Sistemàticament el jornal de la cinquena treballadora o s’utilitza per a cobrir altres partides o passa al romanent.\nPer això M+S ALGEMESÍ ha presentat un moció per tal que açò no torne a passar i prestem el servei de la biblioteca d’acord amb el paràmetres que indica la llei, és a dir que obrim com a mínim 35 hores a la setmana, i si és possible, alguna més. Això implicaria que podríem obrir almenys una hora més diària entre setmana. L’ampliació de l’horari de la biblioteca va estar una de les propostes que se’ns va fer en les diferents Assemblees de Barri que férem.\nEn concret el que demanem és que la plaça no coberta en l’actualitat, que és la de de Tècnic Mitjà de Biblioteca (grup A2), siga coberta a través d’un procés de promoció interna, permetent així la promoció laboral que és un dels drets dels treballadors públics. Per fer açò possible simplement cal contemplar aquesta promoció en la seegüent oferta d’ocupació pública que d’ací poc hem d’aprovar.\nCom que aquesta promoció interna deixaria vacant una plaça inferior després sols caldria cobrir-la provisionalment de manera interina –com estan les altres- fins que la llei permeta treure-les a concurs. D’aquesta manera serien cinc les persones que atendrien la biblioteca i l’arxiu municipal i podrien tant prestar més i millors serveis com augmentar el número d’hores d’obertura de la biblioteca. A més es millorarien les seues condicions laborals donat que podrien fer diferents torns de treball.\nCal potenciar la nostra biblioteca municipal perquè és un dels serveis més valorats pel ciutadans d’Algemesí, un servei del qual mostren una major satisfacció, donat que està atés per una magnífica plantilla de professionals. Des dels seus inicis ha anant oferint més serveis i dinamitzant la vida cultural del poble. Realitza animació a la lectura per a xiquets i xiquetes, conta amb un club de lectura, amb una bebeteca, organitza activitats per a la setmana del llibre, en l’actualitat gestionen també el préstec de CD i DVD… A més a més les seues treballadores atenen també l’arxiu municipal … Mostra del bon fer de les treballadores públiques i en especial de la bibliotecària, és que aquesta va ser distingida en 2009 amb la distinció de Bibliotecària de l’Any reconeixement atorgat per l’Associació de Bibliotecaris Valencians.\nAmb la moció que presentarem complirem la promesa del nostre programa d’obrir-la més hores i de dotar-la de més personal, promesa que després passà a estar recollida com a proposta 63 de l’acord de govern de les 115 propostes.


La pulsió del PSOE cap al bipartidisme | Opinió | EL PAÍS Catalunya\nLa pulsió del PSOE cap al bipartidisme\nEls socialistes es resisteixen a perdre la condició d’única força de govern de l’esquerra per a Espanya, que Unides Podem reclama compartir\n16 AGO 2019 - 17:43\tCEST\nPedro Sánchez (esq.) amb Pablo Iglesias, el passat 9 de juliol. uly\nL’emergència de Podem el 2014 i l’agonia d’un PP enfonsat en la corrupció han estat a punt de trencar el bipartidisme imperfecte instaurat a Espanya des de 1977, però l’última paraula sobre aquest assumpte encara no s’ha dit. Els dos partits perjudicats per la crisi del bipartidisme es resisteixen a abandonar les posicions que han tingut durant tantes dècades en exclusiva, i els aspirants a substituir-los s’han quedat a mig camí. El PSOE creu que li queden cartes per mantenir la posició d’única força de govern per a l’esquerra a Espanya i es resisteix amb dents i ungles a la pretensió d’Unides Podem de compartir aquesta condició. Aquest és el nus de la qüestió, la causa del llarg regateig amb què l’aspirant socialista a la reelecció com a president del Govern, Pedro Sánchez, pretén marejar els aliats per obtenir el seu suport al parlament sense deixar-los traspassar les portes del poder executiu.\nEn aquesta batalla l’objectiu del PSOE és, sobretot, mantenir l’exclusiva de la marca ‘partit de govern’ davant les esquerres recloses en l’àmbit de la reivindicació i la protesta. Per al PSOE, la responsabilitat de govern, per als de Podem i IU, les manifestacions i les pancartes. Aquest és el paradigma que els socialistes volen ratificar, tot i que Sánchez es vegi obligat a acceptar i reconèixer que ara mateix té una indefugible necessitat d’aliança amb la segona força de l’esquerra. Els resultats electorals del 28 d’abril no li deixen cap altra opció. Alhora, tanmateix, sent la imperiosa necessitat de reduir l’abast dels eventuals acords al nivell de simple suport extern al Govern. Els pactes només seran bons per a ell si serveixen al seu doble objectiu: donar una majoria parlamentària al seu govern i al mateix temps definir i consolidar l’aliat com un petit satèl·lit que gira al voltant del potent sol.\nL’afany de Pablo Iglesias a exigir a Sánchez un govern de coalició ha estat interpretat pels socialistes com un intent de desposseir-los del que a hores d’ara consideren que és el seu capital polític més valuós i característic. L’aura que els ha de distingir d’aquest galimaties amb què s’acostuma a identificar la resta de les esquerres. Si ara els socialistes deixessin de ser els únics que saben governar, els que protagonitzen la interlocució amb els grans poders econòmics, els que coneixen i manegen els secrets d’estat, els que es guanyen la confiança dels altres poders de l’Estat, el seu futur quedaria a mercè que qualsevol crisi, qualsevol batzegada de l’opinió pública, l’aparició de qualsevol nou lideratge reeixit entre els seus aliats els redueixi a la condició d’iguals entre diversos partits d’esquerra. El que trasllueixen les declaracions polítiques i els discursos parlamentaris dels seus dirigents en aquests cinc mesos de crisi postelectoral és que, per al PSOE, donar carta de credibilitat, serietat i capacitació a Unides Podem i obrir-los l’oportunitat de sortir del racó de les esquerres rondinaires i radicals, és jugar amb foc. És reconèixer-los com a iguals. No pot ser.\nLa cúpula d’Unides Podem ha llegit correctament la conjuntura i ha fet valer el seu pes polític decisiu al Congrés\nPer l’altra part, la cúpula d’Unides Podem ha llegit correctament la conjuntura i ha fet valer el seu pes polític decisiu al Congrés dels Diputats. La coalició es trobava amb un dilema i ha decidit girar cap al reformisme. Iglesias protagonitza l’intent més seriós de treure les forces situades a l’esquerra del PSOE de l’esterilitat i la frustració des que Felipe González les reduís a la irrellevància el 1982. Ningú no sap quan se’ls tornarà a presentar una oportunitat d’ingressar en el rang dels partits reformistes amb capacitat de gestió governamental si aquesta se’ls escapa. I si perd aquesta batalla, és de suposar que els diversos components esquerrans que allotja en el seu si Unides Podem es llançaran a l’atac contra la direcció.\nTot això contribueix al fet que les esquerres visquin amb una creixent ansietat els vaivens d’aquest llarg moment postelectoral. Tots s’hi juguen molt. Aquesta és una de les raons que aconsella sortir de l’actual punt mort. Com més insisteixi Unides Podem en un acord entre iguals, més es reafirmarà el PSOE en la idea que està sent objecte d’un assalt. Com més es resisteixi el PSOE a un acord que l’aritmètica parlamentària i la conjuntura política presenten com l’únic factible, més es farà evident que la seva principal pulsió l’empeny a intentar refer l’enyorat bipartidisme que un electorat apressat per múltiples crisis està abandonant. Per això les seves contradictòries crides a Ciutadans i al PP perquè li donin suport mentre afirma que Unides Podem és el seu aliat preferent.


Alonso del Yerro 2009, Vins i caves de Cuina, Diari de Girona\nEts a: Diari de Girona > Canal d'Oci > Gastronomía > Vins i caves > Vins i caves > Alonso del Yerro 2009\nEl vi presenta unes aromes de fruita vermella concentrada, regalèssia, espècies i un toc de cacau melós al final. Omple la boca, és llaminer, amb bona acidesa i un taní madur. Un vi que fa enyorar els perfils de la Ribera del Duero més autèntics. No cal obrir l’ampolla abans. Estudis recents indiquen que hi ha poca aireig al coll de l’ampolla tot i obrir-la dues hores abans. L’oxigen dissolt en el vi es mesura amb un oxigenometre i el resultat s’expressa en ppm (part per milió), o sigui, fraccions diminutes d’oxigen fusionades amb el vi. En una ampolla acabada d’obrir és d’1,56 ppm i al cap de dues hores, d’1,58 ppm. No hi ha cap nas al món capaç de trobar aquesta diferència.\nPreu: de 18 a 22 euro\nFrima de text: Pilar Garcia sommelier del restaurant Las Vegas de Manresa


¿Quins són els efectes en la salut d'una vaga de fam?\nELS RISCOS DEL DEJUNI\nMarejos i hipoglucèmies, les primeres conseqüències d'una vaga de fam\nLa majoria de les persones no aguanten més de 60 dies sense ingerir aliments\nSi Sànchez i Turull deixessin també de beure, la mort es produiria en dies\nBarcelona - Dissabte, 01/12/2018 | Actualitzat a les 20:02 CET\n“No se solen donar casos de persones en vaga de fam que aguantin més de 60 dies”r;. Dos mesos sense menjar és, amb freqüència, el límit. Ho explica a EL PERIÓDICO Jaume Padrós, president del Col·legi Oficial de Metges de Barcelona (COMB) i metge personal de Jordi Sànchez i Jordi Turull, que aquest matí han començat una vaga de fam indefinida a la presó de Lledoners, per reclamar un Tribunal Constitucional (TC) “imparcial i diligent”r;. Les vagues de fam fan referència a la privació d’aliments, però no d’aigua. Així, Sànchez i Turull deixaran de menjar, però no de beure. La raó és que, si s’eliminessin els líquids, el col·lapse de totes les funcions del cos seria excessivament ràpid i la mort es produiria en dies.\nPadrós ha explicat a tots dos interns les conseqüències a curt i llarg termini de la vaga de fam, així com dels seus “riscos”r; però, com remarca a aquest diari, la seva “primera obligació com a metge”r; és “respectar”r; la decisió dels presos. Entre aquestes conseqüències a curt termini, algunes de les quals Sànchez i Turull començaran a experimentar “a partir de demà”r; en paraules del president del COMB, es troben els “marejos”r;, les “hipoglucèmies”r; (baixades de la glucosa o sucre en sang) i la “hipotensió”r; (pressió arterial baixa).\nA mitjà termini, les conseqüències seran més greus. Entre aquestes hi ha una progressiva pèrdua de massa muscular i els dolors abdominals i digestius. A més, es produeix una “desnutrició”r; al cos humà a causa de la pèrdua de nutrients que, de no interrompre’s, porta a la mort. La sensació de debilitat augmenta cada vegada més. “Algunes persones pateixen alteracions cardiovasculars i de la consciència en estadis més avançats, a la setmana o als 15 dies d’haver començat la vaga de fam”r;, comenta Padrós.\nQuan les persones no ingereixen aliments, el seu cos es va alimentant a poc a poc de les reserves d’energia que guarda (sucre i greixos, per exemple). Però, arribats a un punt, s’esgoten. Als 40 i 50 dies d’haver començat la vaga és quan el cos humà perd pràcticament totes les reserves d’energia. Tot depèn, òbviament, de la constitució de cada persona, però a partir d’aquest estadi el col·lapse de l’organisme pot ser imminent. La mort pot arribar en qualsevol moment per parada cardiorespiratòria o fallida cardíaca.\nVagues de fam a Espanya\nEn les dues últimes dècades a Espanya va tenir repercussió la vaga de fam del pres d’ETA Iñaki de Juana Chaos (condemnat a 3.000 anys de presó per l’assassinat de 25 persones), que va estar sense menjar 63 dies el 2006. El 2009, l’activista Aminatu Haidar, coneguda com la ‘Gandhi saharahui’, va iniciar una vaga de fam de 32 dies a l’aeroport de Lanzarote per protestar per la seva expulsió del Sàhara occidental i pressionar les autoritats espanyoles perquè la tornessin a Al-Aaiun (el Marroc).\nJosé Bretón, que el 2011 va matar els seus dos fills per venjar-se de la seva exdona, va iniciar una vaga de fam el 2012 per protestar per la “injusta situació”r; que, segons ell, vivia a la presó. La seva protesta va durar un dia. També el 2012, l’alcalde d’Alburquerque (Badajoz), Ángel Vadillo, va fer una vaga de fam de 91 dies davant el Ministeri d’Indústria per protestar per la derogació d’un projecte d’energia termosolar amb el qual comptava per al municipi, que tenia una taxa d’atur del 42%. Vadillo va aconseguir una reunió amb Indústria.\nTemes: Vaga de fam Jordi Sànchez Jordi Turull


Jaume Soler: 'La CUP ha de ser-hi per a garantir la radicalitat i rapidesa del procés. I fa tot el contrari'\nJaume Soler: ‘La CUP ha de ser-hi per a garantir la radicalitat i rapidesa del procés. I fa tot el contrari’\nEntrevista a un dels fundadors de la formació independentista\nJaume Soler (1950) és un dels homes que van signar els estatuts de la fundació de la CUP l’any 1986. ‘Nosaltres, a Arbúcies, i el nucli de Sant Pere de Ribes i alguns altres, som la proto-CUP’, ens deia rialler en una entrevista recent. Ara és militant de Poble Lliure. Fou batlle d’Arbúcies del 1979 al 2003. I des d’aquest poble va impulsar el primer referèndum que s’ha fet a l’estat espanyol, fa més de vint anys, sobre un afer local. També és fundador de l’Assemblea Nacional Catalana, on actualment és molt actiu. VilaWeb l’ha entrevistat a Barcelona. Es mostra molt crític amb l’organització que va ajudar a fundar fa trenta anys.\n—Què hi passarà a la CUP, vós que la vau fundar?\n—Què vull que passi, vols dir? [Riu.] Que la CUP mogui fitxa i faci una cosa que és incomprensible que no s’hagi fet en una estructura que es diu revolucionària i de base transformadora i, si vols tu, de pensament marxista: tenir full de ruta. El fet més greu és que ni abans, ni encara ara, no té full de ruta.\n—A Esparreguera es va aprovar el RUI.\n—Això no és un full de ruta. És un dels passos. Full de ruta per a un moment de transició, no en té.\n—S‘havia de renovar el secretariat?\n—Evidentment. Perquè les crispacions, la divisió, fa que molta gent hagi de fer un pas enrere. Però sobretot s’ha de debatre i aprovar el full de ruta. Totes les decisions que la CUP prengui (sí o no a Puigdemont, RUI sí, Rui no), si no hi ha full de ruta es prenen en fals. Quan alguns parlen de maquiavel·lisme i manipulació es pot interpretar de moltes maneres. Una és que la manca d’un full de ruta propicia jugades de cintura, o bicicletes de futbolista. Però aquí cal fer el gol. No malabarismes en un còrner. S’han acabat les bicicletes i les fintes. S’ha d’aprovar un full de ruta clar i taxatiu, majoritari. I debatent sí o no a la independència.\n—Sí o no a la independència? També és fort que la CUP s‘hagi de preguntar això.\n—És gravíssim. Gravíssim. Jo ja vaig dir que no em convoquessin mai més a un debat perquè fa tres anys va sortir aquest tema. L’anàlisi que alguns feien era: tot això del procés és una estafa. És el que va dir el company Monge: el procés és l’estafa més gran que s’ha produït en aquest país. Amb aquest paràmetre és lògic que no s’entretinguin a ser còmplices de l’estafa i del full de ruta.\nMilions de persones al carrer és una estafa? Home. És una manera molt especial d'analitzar els moviments de masses des d'un punt de vista marxista-leninista. És una aberració absoluta. Alguns són presoners d'aquesta anàlisi i han comès aquests errors\n—Per vós no és cap estafa, veig.\n—[Riu] Milions de persones al carrer és una estafa? Home. És una manera molt especial d’analitzar els moviments de masses des d’un punt de vista marxista-leninista. És una aberració absoluta. Alguns són presoners d’aquesta anàlisi i han comès aquests errors. Per tant: full de ruta. Canvi de persones? Evidentment. Però sobretot un debat sobre el full de ruta. I sense improvisacions. No pot ser que es decideixi dos dies abans, amb les intoxicacions que hi ha de gent que no es reconeix independentista, com totes les estructures aquestes trotskistes, que no són ni militants de la CUP, ni tenen obligació de ser-ho. I que són els que acaben decantant la balança.\n—L‘heu entès, el moviment dels sis dimissionaris del secretariat nacional?\n—L’entenc. No diré que el defensi, perquè no l’he protagonitzat, però crec que amagar el cap sota l’ala sobre els problemes interns de la CUP no feia bé ni a la CUP ni al procés. La CUP té tres mesos per a fer un referèndum intern sobre el sí o no a la independència. I tota la resta, com diria Pla, són collonades.\n—Us diran que la moció de confiança és sobre Puigdemont, no sobre la independència.\n—Que m’ho diguin. I que m’ho demostrin. En aquesta conjuntura, un no a Puigdemont és sobre la independència i haver de fer eleccions, que és la solució que no vol ningú. Tots els partits hi perdrien. I el conjunt del país i el procés entraria en una crisi de molts anys. Que no amaguin l’ou!\n—El debat entre bons i dolents, patriotes, anticapitalistes, que si Poble Lliure, Endavant, etc., com el veieu?\n—És una manera d’entendre la realitat. Molt simplificada, això sí. Això s’ho diu cadascú. Per exemple, vaig llegir les declaracions d’en Busqueta, sector Endavant, un dels ideòlegs en l’àmbit econòmic, que deia: a les comarques són més patriotes i al cinturó industrial són més revolucionaris. Això és una aberració i una simplificació que no s’aguanta.\nDes de dins s'ha cremat i s'ha deixat un erm. Un territori cremat\n—Com s‘acabarà tot plegat?\n—No ho sé. No vull, ni abono, l’escissió de la CUP. És necessari un moviment de l’esquerra independentista organitzat i sòlid. Per ajudar el procés, però sobretot perquè l’esquerra independentista sigui a les eleccions de la República Catalana, i no sigui un territori cremat. Comença a ser un perill gravíssim. Gravíssim. No es podrà dir que ha estat la voluntat de la militància, això. Això tindrà noms i cognoms, si passa. Des de dins s’ha cremat i s’ha deixat un erm. Un territori cremat. Seria una situació incomprensible en tots els sentits.\n—Espero que la CUP no es divideixi. Només es pot dividir si no hi ha debat, ni full de ruta. Llavors pot haver-hi divisió. Però amb debat i full de ruta, no. Les persones i els portaveus tenen una importància relativa. Potser pel bé del país, i de l’esquerra independentista, hi hauria d’haver gent que fes un pas enrere per permetre que el debat fos possible. Clar i transparent. I que se salvi l’espai de l’esquerra independentista, que ara perilla. La CUP és un instrument transitori temporal. Unes sigles. Si ha de desaparèixer, ha de desaparèixer. La cosa incomprensible és que sigui un suïcidi. El que no pot ser és la manca d’estratègia revolucionària. Si ara la CUP, en aquests tres mesos abans de la moció de confiança, no troba full de ruta i no pren posició… I ja no parlo de la investidura. Jo vull que sigui a favor, i hi tinc confiança, perquè de la Boya a l’Anna Gabriel han dit que li tenen confiança. Però Puigdemont exigirà un full de ruta. Per tant, la condició sine qua non és full de ruta. Ara, evidentment és possible que s’acabi tristament amb una escissió. Però això perjudicaria el procés, el país, i l’espai.\n—L’enquesta de La Vanguardia dóna tres diputats a la CUP. Us la creieu?\n—És l’escenari, que ens porta a una davallada important. No perquè ho digui La Vanguardia. I l’enquesta és per a unes eleccions immediates. Eleccions que no hi seran. Hi haurà les eleccions de la república catalana. Perquè ara amb la proposta del RUI desapareixen les eleccions que es va inventar Junts pel Sí. Que eren autonòmiques, però no ho eren. Hi ha possibilitats, i hem de fer-ho possible, perquè l’enquesta següent sigui diferent. Però perquè sigui diferent ha de passar una cosa: la CUP ha de demostrar a la gent que li pot retornar la confiança. Amb un programa claríssim per la independència i amb uns quants canvis de persones.\nLa CUP ha de demostrar a la gent que li pot retornar la confiança. Amb un programa claríssim per la independència i amb uns quants canvis de persones\n—Tesi: la CUP s’ha fet pressió a ella mateixa sense parar. Autogols i pressió des de dins.\n—L’única explicació és la manca de full de ruta. Això permet improvisacions, repetir errors. Que qui assisteixi a més reunions, guanya votacions. En guanya, però no per debat dialèctic. Si són assemblearis, que ho siguin de veritat. A Guatemala jo he vist comunitats que per decidir un canvi de cultius han estat dos anys debatent. Aquí no tenim dos anys. Cert. Però aquí es diu que guanyo per un vot i és fruit de l’assemblearisme. No, no. Això és fruit d’una interpretació del poder que precisament no és assemblearisme. En dues votacions oficials s’ha demostrat que el territori ha acabat empatant, i és la Crida Constituent, que són els grups aliats, els no militants de la CUP, que acaben decantant la balança. Vaig anar a l’assemblea de Sabadell. I allò ho va ser tot menys una assemblea. Vam sentir discursos escollits aleatòriament. Que sigui aleatori em va semblar molt bé. Però les intervencions eren discursos de míting. I després es va fer una votació. On és l’assemblea? On són els grups de treball? On són les propostes? Si ha de durar dos dies, que duri dos dies! Fer catorze mítings, uns a favor i uns altres en contra, no és una assemblea. Aquí estava tot decidit. A petita escala, a la CUP d’Arbúcies hem treballat de manera assembleària durant anys. I l’elecció de les llistes es feien en votació secreta, i hi votava la militància.\n—El nou reglament introdueix el vot telemàtic. De què serveix?\n—Fins ara a les assemblees, no hi podia assistir tothom, per horaris, per exemple. Per tant, en funció dels assistents, volguts o no, es decidia. Ara podrà votar tothom des de casa. Un pas endavant. Una anècdota que no puc certificar, però que me la crec: una assemblea local del Baix va convocar el Mas sí – Mas no a les dotze de la nit. Qui hi va anar, aquell dia? Aquest vot és assembleari? El vot telemàtic, doncs, és un pas positiu. I el fet que el secretariat nacional necessiti el 65% del vot, els dos terços, també.\n—El vostre rival va aprofitar el moment per riure-se’n, del mètode assembleari.\n—Evidentment. Per això jo parlo de terra cremada. Terra cremada organitzativament i ideològicament. Em preocupa.\n—La CUP ha estat accelerador del procés?\n—No. No ha complert el seu compromís. Al contrari. Però jo encara confio que estiguin a l’altura de la responsabilitat històrica. I que analitzin que si baden poden deixar un ermot per a l’esquerra independentista, que duraria molts anys. Perquè les campanyes mediàtiques de la dreta catalana serien duríssimes. Si això la CUP no ho resolt bé, en clau de país, l’esquerra independentista pot tornar als anys vuitanta. Quatre paios amb una estelada. Una llàstima. Perquè, què ha aportat l’esquerra independentista? La pregunta pertinent. Aquí és més important encertar la pregunta. Quina era la pregunta de Convergència? Som una nació? I tothom deia sí. ERC va preguntar: volem un estat? Sí, sense especificar si era associat. I l’esquerra independentista va fer la pregunta: pot sobreviure Catalunya dins d’Espanya? Aquesta és la nostra aportació. Ara ho cremem, tot això? La flama que ha permès l’incendi és aquesta. Que la pretesa representació, o les sigles més significatives, cremi el territori, seria preocupant.\nSi això la CUP no ho resolt bé, en clau de país, l'esquerra independentista pot tornar als anys vuitanta. Quatre paios amb una estelada\n—Parleu amb gent de la CUP que no pensa com vós? Baixeu aquí a Barcelona? O tothom va al seu aire?\n—No hi tinc una vida orgànica gaire intensa, amb la CUP, no. Jo tinc molts focus: des de l’ANC a qüestions de cooperació internacional. Ara marxaré un mes a l’Amèrica Central. A l’Ajuntament d’Arbúcies fa trenta anys que tenim agermanament amb el Frente Sandinista. Ara, dins la CUP tinc relació històrica i personal amb alguns dels diputats, per exemple, de fa més de trenta anys, amb Gabriela Serra, o Nana Garriga. No sempre coincidim, però parlem civilitzadament. Fa pocs dies a la manifestació de l’Ebre vam parlar amb el Nana, per exemple.\n—Entre els diputats hauria guanyat el sí al pressupost?\n—Pel que jo sé, sí. Semblava que la majoria anava en aquesta línia.\n—Canviem de tema. Abans de començar l’entrevista he vist que sou partidari del RUI.\n—Sí. Per mi és el símbol d’un cop de puny a la taula per recuperar la iniciativa i el protagonisme de l’ANC. Ahir va haver-hi una xerrada informativa interna per a la militància de la regió 2 de Girona, de l’ANC. I realment pot ser el desllorigador, com diu Clara Ponsatí.\nEl RUI és pensament màgic? No, el pensament màgic és pensar que 72 parlamentaris que no han estat capaços de posar-se d'acord per un pressupost, i amb prou feines per un president, seran capaços i valents per fer una DUI.\n—I la gent com ho va veure?\n—La gent va sortir-ne amb molta il·lusió. Els ponents, juristes, assenyalaven els inconvenients de la DUI, les eleccions, etc. I els ponents ens explicaven per què escollien el RUI. Hi ha gent, i ara li tornaré la pilota a l’Hèctor Bofill, que parla de pensament màgic. El RUI és pensament màgic? No, el pensament màgic és pensar que 72 parlamentaris que no han estat capaços de posar-se d’acord per un pressupost, i amb prou feines per un president, seran capaços i valents per a fer una DUI. La realitat és la que és. Les cames els fan figa. No tenen coherència col·lectiva per a fer això. No em defensis una DUI quan no la faran. En canvi, amb el RUI no els lleves cap responsabilitat, als parlamentaris. Cap. Hauran de fer la llei del referèndum, sense la qual no hi ha RUI. Que assumeixin la responsabilitat i la facin. I, un cop guanyat el referèndum, el mateix vespre, el president fa la declaració d’independència. El president, la fa. El poble vota i el president declara.\n—El debat va agafant un to molt tècnic.\n—Hi ha gent que queda atrapada en els formalismes. Quina ruptura més gran pot haver-hi que el parlament faci les tres lleis, que les impugnaran totes tres, les mantinguin vives, i després facin la llei del referèndum. Si això no és una DUI… Ahir en acabar el debat els vaig dir: expulsem-nos el relat de contertulià de ràdio. Que és el gran error. Saben de tot, contesten de tot, i no arriben mai a cap conclusió. Fem-ho com a militants polítics. És el que som.\n—La participació necessària la van explicar, els juristes?\n—Sí. Els ponents juristes van dir que és el parlament que ha de decidir on es posa el mínim. Deien que si el parlament exigeix només un 30% de participació, doncs tots els del no aniran a votar. I si poses un 70%, doncs potser els del no no aniran a votar. Van explicar una hipòtesi teòrica: es podria agafar la mitjana de les eleccions que hi ha hagut aquests darrers trenta anys. I que aquest sigui el mínim. Però la regla de joc l’ha d’establir el parlament. El jurista deia que internacionalment es podrà criticar, però ningú no podrà rebatre que un parlament constituït decideixi quin és el mínim de participació. Seria absurd posar-lo al 70%, la veritat.\n—Es va parlar del cens?\n—Tots els partits tenen el cens. La llei prohibeix d’utilitzar-lo. Però en aquest minut del partit, ja em diràs si no l’hem d’utilitzar. L’altre és fer preinscripció. Com es va fer a Escòcia, o es fa als Estats Units.\nIntueixo que països de l'Amèrica Central ens ajudaran en el moment que més ens vagi bé a nosaltres, i que menys els perjudiqui a ells.\n—Quan aneu pel món, quina reacció teniu? Els governs aquests que visiteu, ens podrien ajudar?\n—Sí. Ens ajudaran quan hàgim fet el pas nosaltres. A l’Ajuntament d’Arbúcies, tenim contactes amb el govern sandinista des de fa molts anys. Jo tinc relació personal amb en Daniel [Ortega]. L’any 1994 va venir a Arbúcies i l’hem mantinguda. Intueixo que ells ens ajudaran en el moment que més ens vagi bé a nosaltres, i que menys els perjudiqui a ells. A l’Amèrica Central només has de pronunciar una cosa entre les bases del Farabundo Martí i Frente Sandinista: dret a l’autodeterminació. Tota la seva guerra antiimperialista es basava en això. I ha haver-hi morts per això. Que nosaltres això ho fem sense, els deixa al·lucinats.


arquitectura, entre d'altres solucions: RCR arquitectes\nvisita a una obra\nAhir vaig ser a Manlleu. Guarderia acabada i entregada, piscines en obres amb una estructura que recorda una mica el polisportiu d’Herzog de Meuron a Basilea, tranquila, gairebé al límit d’esdevenir anodina, per jugar-se tota la qualificació espacial, tota la càrrega arquitectònica, amb una façana que promet aquella vibració que tenen les seves últimes obres, aquell controlar el perímetre d’una forma que cada cop és menys pura i deixar les superfícies gairebé com si es tractés d’una obra d’op-art. Suposo.\nLa guarderia... el mateix. Un molt bon edifici (que no vaig poder visitar per l’interior), amb una certa complexitat volumètrica que ve donada per ajuntar diferents prismes, que gairebé mai (o potser mai) s’acaben maclant ,alguns d’ells deixats a una alçada suficient per que hi passi un nen petit però no un adult. El joc d’escales era estimulant. La vibració vé assegurada per una tanca pintada d’un color platejat bastant lleig, però absolutament integrada a la resta de l’edifici, a base de rodons de diferents diàmetres soldats molt propers entre ells amb una pauta variable que la vista no reconeix massa bé. Rera d’ells, queden retallats contra el cel els volums de les classes, aplacats amb vidres de colors diferents, i, entre volum i volum, i a d’altres llocs de l’edifici, remats a base de xapes d’acer galvanitzat, del cutre i simplement roblonat, gairebé a sac, col•locat sempre com a material de transició, gairebé arreu on no hi ha vidre. L’accés ve donat per un pali en forma d’L, que deixa l’alçat frontal a una alçada només practicable pels nens petitons. Aquest pali té els laterals, també, amb un gruix constructiu considerable, aplacats del mateix cutre-acer galvanitzat que tan bon contrast ja amb la resta de l’edifici. Sembla que han jugat amb un material car i un de barat posats per costat.\nL’edifici queda al costat del cementiri, a un carrer assimètric amb plataners crescuts.\nVaig ser a Olot, fa mesos. Les Cols. Entre per la cara nord de l’edifici, sobre aigua. Parets i sostre estan estucats amb un estucat de gra gruixut i pintats de blanc o d’un crema molt suau. I les cintes metàl.liques.\nRCR semblen explorar la vibració als seus últims projectes.\nPublicat per jaume prat ortells a 23:44


La contaminació cau un 68% en la Comunitat des de l'inici de l'alarma, el descens més gran d'Espanya | Valencia Extra\nLa contaminació cau un 68% en la Comunitat des de l'inici de l'alarma, el descens més gran d'Espanya\nEcologistes en Acció proposa mantenir la compra de proximitat, teletreball voluntari o administració electrònica\nLa contaminació ha caigut un 68 per cent de mitjana en la Comunitat Valenciana des del 14 de març, amb la declaració de l’estat d’alarma pel coronavirus i fins a finals d’abril, una xifra que suposa el descens més gran a Espanya. La baixada l’encapçala la ciutat d’Alacant, on el descens dels nivells de contaminació és d’un 72% de mitjana entre les seues tres estacions de mesurament, i un 79% en la de Florida, que és la que habitualment aconsegueix nivells més elevats d’aquest contaminant.\nLi segueix València, amb un 69% menys mentre que la reducció a Castelló és del 54%. En aquest últim cas, segons l’informe ‘Efectes de la crisi de la COVID-19 sobre la qualitat de l’aire urbà a Espanya’, consultat per Europa Press, es detecta una “certa influència de l’activitat industrial”, donada la ubicació de les seues estacions de mesurament.\nAixí ho reflecteix l’informe d’Ecologistes en Acció, elaborat a partir de mesuraments oficials en 26 ciutats, que conclou que la reducció dràstica del trànsit es continua traduint en una millora “sense precedents” de la qualitat de l’aire a les ciutats espanyoles, “molt per davall dels límits legals i les recomanacions de l’Organització Mundial de la Salut”, segons ha informat l’organització en un comunicat.\nEcologistes en Acció proposa per a la desescalada mantenir la compra de proximitat, el teletreball voluntari, l’administració electrònica, rebaixar el límit de velocitat en vies urbanes a 30 quilòmetres per hora, potenciar la mobilitat activa per als vianants i ciclista, garantir el transport públic amb una llei de finançament o l’escalonament d’horaris laborals.\nL’informe analitza les dades oficials de diòxid de nitrogen (NO2) recollits en 129 estacions de mesurament, repartides entre les 26 principals ciutats de l’Estat espanyol –totes les majors de 150.000 habitants amb més d’una estació–, durant els mesos de març i abril de 2020 i dels deu anys anteriors.\nEntre les conclusions destaca que des de la declaració de l’estat d’alarma el passat 14 de març s’ha produït una reducció dràstica dels nivells de contaminació atmosfèrica per NO2 en les principals ciutats espanyoles, quantificada en un 58%, amb una millora de la qualitat de l’aire general, tant en els centres de les ciutats com en les perifèries urbanes, igual que són generals les mesures de limitació de la circulació adoptades.\nTampoc s’aprecien diferències significatives entre les diverses pròrrogues de l’estat d’alarma, en les quals s’han aplicat restriccions de diversa intensitat, si bé la caiguda de la contaminació ha sigut una mica superior en la mitjana del mes d’abril (60%) que en la segona quinzena de març (55%).\nEls nivells de NO2 registrats durant l’estat d’alarma –contaminant típic emés pels tubs d’escapament dels automòbils– són els més baixos per als mesos de març i abril de l’última dècada en totes les ciutats analitzades, molt per davall del valor límit legal i la guia anual de l’OMS, quan en les estacions de trànsit aquest llindar se supera sovint, especialment el mes de març.\nTerritorialment s’aprecia una menor reducció de la contaminació a les ciutats de la cornisa cantàbrica, deguda potser a factors meteorològics no ben precisats. Però, en canvi, les ciutats del litoral mediterrani són les que més han rebaixat els nivells de NO2, fins a concentracions a vegades pròpies d’estacions rurals de fons.\nLes majors reduccions s’haurien produït a les ciutats d’Alacant (72%) i València (69%), i les menors a Oviedo (42%) i Saragossa (45%). Madrid ha rebaixat els nivells de NO2 el 59% i Barcelona el 62%, de mitjana.\nNo obstant això, segons precisa l’entitat, les xarxes de mesurament de les ciutats són “molt dispars, per la qual cosa les seues dades no poden comparar-se amb complet rigor”.\nUna altra dada que ha contribuït al descens ha sigut el de les precipitacions i la inestabilitat atmosfèrica predominants durant la primavera, atés que aquest ha sigut l’abril més plujós des que es tenen registres i març va ser també molt humit.\nEncara que no són objecte de l’informe, les partícules en suspensió (PM10 i PM2,5) i l’ozó també han disminuït de manera notable en la primera meitat de la primavera. La dràstica reducció de les emissions d’òxids de nitrogen (NOx), principal contaminant precursor de l’ozó, pot haver contribuït a aquesta circumstància, al costat del temps inestable i plujós.\nSegons l’organització, la crisi de la COVID-19 demostra que la reducció estructural del trànsit motoritzat i els canvis en les pautes de mobilitat “són la millor eina per a rebaixar la contaminació de l’aire a les ciutats, encara tenint en compte l’excepcionalitat de la situació extrema que estem vivint” i corrobora que la reducció del trànsit motoritzat a les ciutats “té clars efectes en la disminució de la contaminació, alguna cosa que al seu torn suposa una important millora de la salut pública”.


La unitat conjunta especialitzada en guerra química enviada a Kuwait per la República Txeca i Eslovàquia està en estat d'alerta des de dilluns passat a petició de l'emirat, amb vista a l'assalt final de les forces aliades contra Bagdad. Segons informen els mitjans txecs, el reforç de les activitats de vigilància de la unitat es va fer a la mitjanit de dilluns, ja que Kuwait tem que el règim de Saddam Hussein decideixi recórrer a l'arsenal d'armes químiques i biològiques que suposadament posseeix quan els aliats arribin a les portes de la capital.\nEn cas que finalment hi hagi aquesta resposta per part de Bagdad, la unitat txeca entrarà en territori iraquià amb la protecció de les tropes nord-americanes. El Parlament txec ha aprovat la participació de l'exèrcit nacional en el conflicte en cas que Saddam Hussein usi armament de destrucció massiva, tot i que en teoria la seva participació ha de ser "humanitari". Com a part d'aquesta cooperació amb l'administració de George Bush, el govern txec també ha autoritzat des del principi de l'ofensiva que els bombarders B52 nord-americans sobrevolin el seu territori de camí al golf Pèrsic, a més d'avions de transport.


Cicles formatius - Escola Ginebró\nArxius de la categoría: Cicles formatius\nPublicat el 6 octubre 2021 per salvadorquadrades\nEls alumnes de DAW, van a Can Putxet. Han realitzat tot un seguit de reptes i jocs cooperatius. Ha estat un èxit i hem gaudit tots plegats.\nEls alumnes d’SMX2 fan una sortida de convivència al parc del Montnegre i corredor\nEls alumnes d’SMX2 fan una sortida de convivència al parc del Montnegre i corredor.\nEls alumnes d’SMX1 fan una sortida de convivència a la Traüna\nEls alumnes d’SMX1 fan una sortida de convivència a la casa de natura la Traüna. (Montseny).\nEls alumnes de 1r SMX visiten la Planta Logística d’Amazon\nPublicat el 11 febrer 2020 per Ginebró\nEls alumnes de 1r de SMX gaudeixen d’una jornada de noves experiències a la planta logística d’Amazon al Prat de Llobregat on la robòtica i l’automatització de processos juguen un paper molt important en la seva activitat diària.\nVisita a Pamplona amb SMX2. 1r dia.\nPublicat el 5 febrer 2020 per Ginebró\nEls alumnes de 2n de SMX han fet una visita per l’escola Cuatrovientos, assistint a vàries xerrades en l’àmbit social i tècnic.\nPer la tarda, visita obligada pel casc antic de la ciutat.\nEls alumnes de 2n SMX han anat al BSC (Centre de Supercomputació de Barcelona)\nPublicat el 4 febrer 2020 per Ginebró\nEls alumnes de 2n del CFGM de SMX han anat al BSC (Centre de Supercomputació de Barcelona). Aquest centre té un dels ordinadors més potents d’Europa. L’utilitzen, empreses i investigadors.


Garrai Ban Ballynahinch Irlanda - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\n-, Ballynahinch, Ballynahinch, Irlanda - Veure al mapa\nMés informació sobre Garrai Ban\nAl visitar Ballynahinch, vosté es sentirà com a casa a Garrai Ban, què li ofereix un allotjament de qualitat i un gran servei. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nA Garrai Ban, l'excelent servei i instal.lacions superiors faran de la vostra estada una experiència inoblidable. Aquest hotel ofereix nombroses instal.lacions en el lloc per satisfer el més exigent dels clients.\nL'ambient de Garrai Ban es reflexa en cada habitació. balcó/terrassa, aparell de televisió LCD/pantalla de plasma, TV satèl•lit/cable, reproductor de DVD/CD, nevera són només algunes de les comoditats a la vostra disposició. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Amb una localització ideal i amb comoditats imbatibles, Garrai Ban no troba competidors en cap categoria.


Gerard Duelo desestima reunir-se de nou amb el conseller de Territori i Sostenibilitat a causa de la mala gestió en la confecció de la nova llei de limitació del preu del lloguer – Noticies espaiapi\nMalgrat tots els nostres esforços per evitar-ho, la proposta de llei per limitar el preu del lloguer s’ha aprovat.\nEl Govern no ha escoltat la veu experimentada, no només del col·lectiu API, sinó tampoc dels promotors i constructors, administradors de finques, la Cambra de la Propietat Urbana de Barcelona o l’ASVAL, totes dues representants dels propietaris. No ha tingut en consideració cap de les reflexions de la major part dels actors que intervenen al mercat del lloguer, excepte les del Sindicat de Llogaters, en un moviment que sota el nostre punt de vista és certament electoralista.\nPer aquest motiu i, com a mostra del seu rebuig, en Gerard Duelo va decidir no assistir ahir a la reunió a la qual van ser convidats els col·legis d’API i l’Associació d’Agents Immobiliaris de Catalunya pel conseller de Territori i Sostenibilitat, Damià Calvet, un cop aprovada la llei.\nNo és una ruptura institucional, ja que va delegar la seva representació en Joan Company, president del Consell de Col·legis d’API de Catalunya, però sí una manera de mostrar el desànim i la desconfiança en el qual molts API de Catalunya hem caigut després de contemplar el comportament i la gestió, de principi a fi, dels màxims dirigents polítics del nostre país amb relació a la proposta de llei sobre la regulació dels lloguers a 60 municipis de Catalunya.\nL’habitatge és una de les necessitats bàsiques de tot ciutadà i, entre tots, hem de garantir que es produeixi en les condicions òptimes i justes per a totes les parts.\nAmb la llar no s’hi juga ni tampoc s’hi hauria de fer política.\nPer això, no entenem que s’hagin desatès les nostres reiterades peticions per participar, com a col·lectiu referent en la mediadió immobiliària, en el debat i anàlisi d’una llei que afectarà negativament el mercat i agreujarà l’accés a l’habitatge.\nLa protecció d’un dret tan preuat com el dret a l’habitatge és una gran responsabilitat en la què hi tenim molt a dir tots els agents que hi intervenim al sector. I lluitarem perquè se’ns tingui en compte en tots els fòrums en els quals aquest dret hi estigui en joc.\nAquí pots llegir la carta que va fer arribar en Gerard Duelo al conseller, així com la nota de premsa que es va enviar ahir a la nit en què informa públicament de la seva decisió i que està tenint bastanta repercussió mediàtica.\nPrevious Article Nou procediment electrònic per al pagament dels peritatges judicials\nNext Article Avui s’ha publicat la nova llei del lloguer: et fem un resum


el soroll blanc us ajuda a dormir? aquí teniu els avantatges\nEl soroll blanc realment us ajuda a dormir millor?\nTothom que dorm amb soroll blanc és probable que us ho digui no es pot adormir sense això. I quan compti totsaplicacionsi màquines de soroll blanc al mercat, pot semblar que heu topat amb el sant grial de dormir.\nwiki d’oliver hudson\nTot i que els experts en son estan d’acord que les aplicacions o les màquines de soroll blanc (o la versió original, els ventiladors) són sens dubte calmants, les dades per fer una còpia de seguretat si realment ens ajuden a dormir són, en el millor dels casos, limitades. Per tant, abans de decidir augmentar el soroll del vostre dormitori, vegeu la ciència que hi ha darrere de tota la tecnologia del son.\nSoroll blanc 101\nPer a les persones que diuen que els ajuda a dormir, el soroll blanc funciona com una mena d’antisonors Joseph Ojile , M.D., director mèdic i conseller delegat del Clayton Sleep Institute. És un soroll redundant, cosa que distreu el cervell, però no cal centrar-s’hi.\nNo tothom ho necessita per agafar alguns zzzs, però per a aquells que ho fan, el soroll blanc esmorteix altres sons, com el soroll de la neu. Soroll rosa: efecte sobre la sincronització de la complexitat de l'activitat cerebral i la consolidació del son. Zhou J, Liu D, Li X. Journal of theory biology, 2012, abril; 306 (): 1095-8541. El xiuxiueig d’un ventilador, una aplicació o una màquina cobreix tots els petits sons que poden distreure el cervell: els roncs de la vostra parella, una aixeta que goteja o la gent que parla fora del vostre apartament un dissabte a la nit. Christopher Winter , M.D., membre de l'Acadèmia Americana de Medicina del Son i director mèdic del centre de son de l'Hospital Martha Jefferson.\nEls aficionats al soroll blanc saben que hi ha un munt d’opcions per triar (des d’una pluja suau i suau fins a un huracà fins al so d’un gat ronronant, per exemple). El que millor us funcioni es limita a les preferències personals, diu Shalini Paruthi , M.D., membre de l'Acadèmia Americana de Medicina del Somni (AASM) i director del Centre de Recerca i Somni Pediàtric de la Universitat de Saint Louis.\nPerò si tendeix a despertar-se a mitja nit, diu que opteu per una màquina que continuï tararejant tota la nit en lloc d’una aplicació cronometrada que pot parar al cap d’una hora. Despertar-se en un entorn diferent del que us heu adormit pot fer que torneu a adormir-vos, explica.\nSomnis dolços i rutinaris\nAcabar amb un so calmant pot ser útil, però assegurar-se que forma part d’una rutina nocturna a l’hora d’anar a dormir és fonamental per a una bona nit de son, diu Paruthi. Sovint poden ser iguals (llums apagats, ventilador encès), però l’efectivitat del soroll blanc es pot reduir a aquest aspecte rutinari.\n& ldquor; Al vostre cos li agrada preveure què passarà & rdquor; L’hivern diu. & ldquor; Per tant, si sempre acabeu el dia fent-vos una dutxa calenta, enfosquint els llums i encenent la màquina de soroll, cada nit que el vostre cos fa aquestes coses en aquest ordre en aquell moment, us indica que el vostre cervell s’acosta , & rdquor; L’hivern diu. Es tracta essencialment d’una pista per a la melatonina: entrar a dormir just a temps.\nProu fàcil per a aquells que tenen 80 anys a la sala. Però per a aquells que no tenim horaris tan definits (tot i que Paruthi i Ojile diuen que tots dos són el patró d’or), Winter diu que fins i tot només la rutina d’escoltar el vostre fan pot ser útil.\nL’únic perill sorgeix quan tens la sensació de no poder dormir sense ell, diu Winter. Per molt útils que siguin aquestes rutines, també hi ha un revers, quan la gent no pot dormir sense passar moviments rígids, diu Ojile. Però és improbable que el soroll blanc creï dependència en si mateix, probablement sigui un cert nivell d’ansietat parlant.\nSi la vostra parella realment odia el so, ja sigui amb les ones o amb un xiuxiueig suau, podeu deslligar-vos de l'aplicació configurant un temporitzador que el desactivi després d'un cert temps. Però si al vostre company de son també li agrada el so de la selva tropical a la nit? No hi ha cap mal en prémer el joc cada nit.\nL’antisoroll pot crear un buit útil per a les persones que l’estimen, però no hi ha res en el so que millori el vostre son. Per a d’altres, és el mateix que anar a dormir en una habitació totalment tranquil·la. El més essencial per dormir com un bebè és tenir una rutina normal de desconnexió nocturna per fer saber al vostre cos que és el moment de tancar els ulls.\nVolen més?Els experts en son diuen que podeu dormir millor si deixeu de fer aquestes coses\nels antibiòtics poden fer que el vostre període sigui precoç?\nAptitud Hem provat l ''entrenament científic de 7 minuts'. Val la pena el bombo?\nModa I Bellesa 10 millors trucs d’ulls per a nenes amb ulls petits\nAptitud 23 maneres de fer exercici dur\n9 còctels amb infusions de flors per sentir-se de moda


Reloj de pared "Station" negro de 22cm | Botiga Online casa viva\nrellotge de paret negre "Station" 22cm\n17,95 € Ref. 3041326 -\nRellotge de paret "Station", inspiració Londres industrial, de metall desgastat negre i diàmetre de 22cm.\namplada: 22.000 cm\nRellotge de paret "Station" d'aspecte desgastat de metall. El seu diàmetre és de 22cm i està inspirat en el Londres industrial, fent referència també en el disseny dels rellotges de butxaca d'antany. De color negre, sobri, combinarà amb qualsevol decoració. Descripció\nRellotge de paret "Station" d'aspecte desgastat de metall. El seu diàmetre és de 22cm i està inspirat en el Londres industrial, fent referència també en el disseny dels rellotges de butxaca d'antany. De color negre, sobri, combinarà amb qualsevol decoració. Informació addicional


Wikiloc | Ruta Llavorsí - Bordes d’Arnui - Sant Romà de Tavernoles - Rodés - Rialp - Sort\nLlavorsí - Bordes d’Arnui - Sant Romà de Tavernoles - Rodés - Rialp - Sort\n418 34 229\nRuta molt recomanable que pasa per poblats i despoblats del Pallars.\nLa ruta comença al poble de Llavorsí i puja per un camí de ferradura entre frondosos boscos fins a les restes de diverses construccions i les bordes d'Arnui (1.350m d'altitud). A partir d’aquí l’itinerari guanya encara més alçada per proporcionar unes precioses vistes de la vall del Noguera Pallaresa. A uns km trobarem el despoblat de Sant Romà de Tavèrnoles (1.208 m).\nA partir d’aquest punt el camí es torna una mica més aeri fins a les portes del poble de Rodés.\nDe Rodés a Rialp trobarem una baixada força directa i un camí a estones empedrat que s’està perdent. A partir de Rialp passarem costat dret de la Riba de la Noguera Pallaresa a través del Pont penjant de Santa Catarina. Entrem als darrers 4 km fins a Sort, a destacar la presa de l’hostalet.\nLlavorsí iniciem ruta\nPunt informació del Parc Natural de l’Alt Pirineu\nEls camins de ferradura, també dits camins de muntanya, d'animal, de tres peus o morralers, són aquells relativament estrets, pels quals poden transitar bèsties però no carros. Solen ser estrets, amb corbes tancades, amb els pendents més pronunciats que els altres camins. A més, el més normal és que tinguin guals en lloc de ponts per a passar els rius, llevat que hagin de creuar gorges molt profundes. Pel que fa a les limitacions estacionals, poden ser de "tota estació" o només de "temporada" si queden coberts per la neu a l'hivern.\nAquí podeu fer una volta circular que us tornaria deixar el mateix punt, passant per les Bordas d’Arnui. Podeu continuar ruta en els dos sentits\nBarranc de Marguillò\nTram maco però exposat\nDespoblat de Sant Romà de Tavèrnoles\nCruïlla Roni o bé Rodes i Surp\nPont de Santa Caterina\nRuta cap a Sort\nFont de Canerilla\nPlaça Major de Sort i Església de Sant Feliu