Documents d'Església: Nosaltres i l'Islam\nNosaltres i l'Islam\nDe l'acollida al diàleg\nCardenal Carlo M. Martini, arquebisbe de Milà\nRECTOR VOLTÀ 5 · 08034 BARCELONA · TEL. 932 030 907\nTextos de la Parròquia\nDISCURS DEL CARDENAL CARLO M. MARTINI A L'ESGLÉSIA I A LA CIUTAT DE MILÀ, EN LA VIGÍLIA DE LA FESTA DE SANT AMBRÒS, 6 DE DESEMBRE DE 1990\nQui som "nosaltres" i qui és "l'Islam"\nEls valors històrics de l'Islam\nL'Islam a Europa\nL'actitud de l'Església i el diàleg\nAnunciar l'Evangeli de Jesús\nDel Llibre del Gènesi (21,13-20):\nEn aquell temps Déu digué a Abraham: «Però del fill de l’esclava, com que és fill teu, també en faré un gran poble». Abraham es va llevar de bon matí, donà pans i un bot d’aigua a Agar, li ho va posar tot a l’espatlla amb el nen i la va acomiadar. Ella se’n va anar errant pel desert de Bierxeba. Quan s’acabà l’aigua del bot, va deixar el nen sota un arbust i se n’anà un tros lluny, a la distància d’un tret d’arc, per no veure’l morir. Allà es va asseure plorant i sanglotant. Déu va sentir la veu del nen, i l’àngel de Déu cridà Agar des del cel, tot dient: «Què tens, Agar? No tinguis por, que Déu ha sentit com el nen cridava al lloc on és. Aixeca’t, pren l’infant a coll-i-be i agafa-li la mà: jo faré d’ell un gran poble». Llavors Déu li va obrir els ulls i va veure un pou amb aigua. Ella hi anà a omplir el bot i va donar beure al noi. Déu era amb el noi, que es va anar fent gran. Habitava al desert i era un bon tirador d’arc.\nEl relat que hem escoltat, extret del llibre més antic de les Escriptures, el llibre del Gènesi, ens parla d’un fill d’Abraham que no va ser el cap del llinatge del poble hebreu, com ho havia estat Isaac, però al qual també li havien estat reservades algunes benediccions de Déu.\n«Però del fill de l’esclava, com que és fill teu, també en faré un gran poble», promet Déu a Abraham. I al final del relat es diu: «Déu era amb el noi».\nLes vicissituds d’aquest Ismael i dels seus fills resten obscures en la història del segon i el primer mil·lennis abans de Crist, però és clar que el text bíblic fa referència a algunes tribus beduïnes que habitaven entorn de la península Aràbiga. D’aquestes tribus naixeria molts segles més tard Mahoma, el profeta de l’Islam.\nAvui, en un moment en què el món àrab ha assumit una rellevància extraordinària en el panorama internacional i en part també al nostre país, no podem oblidar aquesta antiga benedicció que mostra la providència paternal de Déu per a tots els seus fills.\nI és d’això que us voldria parlar avui, en la festa de sant Ambròs, en aquell esperit d’atenció als esdeveniments de la ciutat que han caracteritzat la vida del nostre patró.\nFaré algunes reflexions no tant sobre el fenomen de l’Islam en general, com sobre els que ens afecten avui a Milà i en el context europeu, a conseqüència de les noves formes de presència de l’Islam entre nosaltres.\nHe escollit com a títol concret d’aquesta conversa Nosaltres i l’Islam.\n2. QUI SOM “NOSALTRES” I QUI ÉS “L’ISLAM”\nPer nosaltres entenc en primer lloc el nosaltres de la comunitat eclesial, de la diòcesi de Milà i, en segona instància, també el nosaltres de la comunitat civil ciutadana, provincial i regional.\nCertament el problema que planteja l’Islam a Europa és molt més vast. Vam tenir ocasió de dir-ho l’any passat, en aquesta mateixa seu, parlant de l’acolliment als ciutadans del tercer món.\nLa presència de nombrosos grups ètnics de fe musulmana en els nostres països europeus comporta en primer lloc una sèrie de problemes respecte al primer acolliment i a l’assistència, la casa, la feina. Un esforç que compromet a tots; i les comunitats cristianes de la nostra diòcesi enguany han palesat un gran esperit de solidaritat.\nAquest deure de primera acollida, d’acord amb les lleis vigents, concerneix en primer lloc a la comunitat civil, en col·laboració també amb les forces del voluntariat. Tanmateix, és evident que tots nosaltres, la comunitat civil i eclesial, no ens podem limitar en el futur amb les mesures esmentades. Progressivament sorgiran nous problemes amb relació a la reunió de les famílies, la situació social i jurídica dels nous immigrats, la seva integració social mitjançant un coneixement més profund de la llengua, el problema de l’escolarització dels fills, els problemes dels drets civils, etc.\nNo entro ara a abordar directament aquests temes perquè ja n’he parlat en diverses ocasions. Tan sols voldria recalcar aquí, abans d’abordar el tema més específic, un punt que em sembla que fins ara ha estat poc atès, que és la necessitat d’insistir sobre un procés d’“integració”, que és ben diferent que donar un simple acolliment i un allotjament qualsevol.\nLa integració comporta l’educació dels nouvinguts per tal que s’integrin harmònicament en el teixit del país que els acull, que n’acceptin les lleis i els usos fonamentals, que no exigeixin des del punt de vista legislatiu tractaments privilegiats que tendirien de fet a convertir-los en guetos i a fer-ne potencials focus de tensions i violències.\nFins ara l’emergència no ens ha deixat veure aquest greu problema. A propòsit d’això, el document recent de la Comissió de Justícia i Pau de la Conferència Episcopal Italiana (CEI) diu: «No s’ha d’oblidar la necessitat d’establir regles i terminis adequats per a l’assimilació d’aquesta nova forma de convivència, perquè l’acolliment sense regles no es transformi en conflictes dolorosos» (Uomini di culture diverse, dal conflitto a la solidarietà, 25 de març de 1990, n. 33).\nÉs necessari fer comprendre, particularment als nous immigrats que provenen de països on les normes civils són regulades per la religió única i on la religió i l’estat formen una unitat indissoluble, que en els nostres països les relacions entre l’estat i les organitzacions religioses són profundament diverses. Si les minories religioses tenen entre nosaltres la llibertat i els drets que concerneixen a tots els ciutadans, sense excepció, llavors no es pot apel·lar, per exemple, als principis de la llei islàmica (sciariaa) per tal d’exigir espais i prer-rogatives jurídiques específiques.\nPer això cal elaborar un camí vers la integració multiracial que vetlli per una integrabilitat real dels diversos grups ètnics.\nPer obtenir una societat integrada és necessari garantir l’acceptació i la possibilitat d’assimilació d’almenys un nucli mínim de valors que constitueixin la base d’una cultura, com per exemple els principis de la Declaració universal dels drets humans i el principi jurídic de la igualtat de tots davant la llei.\nEfectivament hi ha pobles i ètnies que tenen una història i una cultura molt diverses de les nostres i dels quals hom es pot qüestionar si entenen en el mateix sentit que nosaltres els drets humans i àdhuc la noció de llei. Això és vàlid a fortiori en els indrets on es verifiquen fenòmens que genèricament coneixem amb el nom d’integrisme o fonamentalisme, que tendeixen a crear comunitats separades i que es consideren superiors als altres. Però aquest és un problema que en conjunt concerneix la comunitat civil i la causa de la convivència pacífica entre les ètnies, i jo em limito a destacar-ho.\nRelacionat amb aquest, però, hi ha també el problema de la possibilitat d’establir un diàleg interreligiós sense el qual sembla difícil assegurar la pau social. Ara, aquest diàleg, és possible? Hi estan preparats els musulmans? Hi estem preparats nosaltres, els cristians?\nCom veieu, a poc a poc anem passant dels problemes que pertoquen a la comunitat civil en conjunt, als que són més pròpiament religiosos, que consis-teixen substancialment, per a nosaltres cristians, en la necessitat de valorar i entendre a fons l’Islam avui, i d’estar al màxim de disponibles possible per a l’acolliment i el diàleg, sense renunciar per això a cap valor autèntic, sinó aprofundint el sentit de l’Evangeli.\nEs tracta, en essència, de donar res-posta a qüestions com aquestes:\nQuè hem de pensar avui nosaltres, els cristians, de l’Islam com a religió?\nL’Islam a Europa experimentarà també la secularització i entrarà, doncs, en una nova fase de la seva inculturació europea?\nQuin diàleg i, en general, quina relació en l’àmbit religiós és possible avui a Europa entre el cristianisme i l’Islam?\nL’Església ha de renunciar a oferir l’Evangeli als seguidors de l’Islam?\nIslam significa etimològicament “submissió” i, d’una manera especial, submissió a Déu i a aquella revelació que ell ha fet de si mateix. Nosaltres entenem aquí per Islam el conjunt de totes les creences i pràctiques que es refereixen a Mahoma i a l’Alcorà, ben conscients de la complexitat d’un macrocosmos com aquest i de les seves múltiples ramificacions al llarg dels segles.\nEn general, podem dir que els “pilars” de l’Islam, acceptats per tots els musulmans, són: el reconeixement d’un sol Déu, creador, misericordiós i jutge universal, i de Mahoma com al seu profeta definitiu; la pregària cinc vegades al dia; el dejuni del ramadà; l’impost per als pobres; el pelegrinatge a la Meca una vegada a la vida; el gihàd interior, és a dir, l’esforç i el combat per Déu, que s’ha d’entendre sobretot com una mobilització contra les pròpies passions per una vida justa i la lluita contra l’opressió i la injustícia; el compromís de conformar la vida privada i la pública a la manera de viure anomenada sciariaa, basada en l’Alcorà, seguint el qual és possible fer la voluntat de Déu en tots els àmbits de la vida: el religiós, el personal, el familiar, l’econòmic, el polític.\nDe tot això s’observa que l’Islam és una religió en la qual l’aspecte social i civil té una importància fonamental.\nPer bé que els musulmans en el món d’avui provenen de diversos orígens ètnics i corrents religiosos interns i que són ciutadans de diversos estats inde-pendents, continua essent cert que la fe musulmana és per si mateixa un universalisme que ultrapassa les fronteres i és sensible a grans crides al retorn als orígens, tal com succeeix avui amb els moviments fonamentalistes.\nSi ja no és fàcil parlar de l’Islam en general, com a conseqüència de la història tan complexa i rica d’aquesta religió; encara és més difícil definir el fenomen de l’Islam entre nosaltres, de l’Islam a Europa. Realment és massa recent el seu nou tipus de presència a l’Europa occidental i és difícil d’establir-ne fins i tot les mesures quantitatives.\nEls musulmans a la gran Europa són uns 23 milions. El país que en té un percentatge més elevat és sens dubte la Unió de les Repúbliques Soviètiques. La segueixen França, amb 2 milions i mig; l’antiga Alemanya Federal, amb 1.700.000; Anglaterra, amb 1 milió. Pel que fa a Itàlia, es parla de xifres que van dels 180.000 als 300.000, entre els regularitzats i els clandestins, però probablement aquest nombre avui és més alt. Països molt més petits que el nostre tenen una presència proporcionalment bastant més elevada, com Holanda, que en té 300.000, o Bèlgica, que en té 250.000.\nLa presència entre nosaltres no és, doncs, numèricament molt rellevant, però s’ha fet veure als darrers anys, també perquè la seva arribada a Itàlia ha coincidit amb una recuperació de les tendències més integristes.\nPotser és la percepció d’aquest aspecte el que està creant entre nosaltres una certa incomoditat i malestar, suscitant algunes de les qüestions que intentaré respondre.\nCom a comunitat cristiana, quins són els principis als quals ens referim en aquesta matèria?\nEns podem referir, per brevetat, a dos tipus de textos. En primer lloc, als del Concili Vaticà II, que ha parlat dels musulmans sobretot en dos llocs. Al n. 16 de la Lumen Gentium es diu que «el designi de salvació abraça també aquells que reconeixen el Creador i, entre aquests, en particular els musulmans, els quals professen tenir la fe d’Abraham, adoren amb nosaltres un sol Déu, misericordiós, que judicarà els homes en el judici final».\nAl decret Nostra Ætate sobre les relacions de l’Església catòlica amb les religions no cristianes es diu en general que «l’Església catòlica no refusa res del que és veritable i sant en aquestes religions» i «considera amb respecte sincer les formes d’actuar i de viure aquells preceptes i aquelles doctrines que no rarament reflecteixen un raig d’aquella Veritat que il·lumina tots els homes». En particular, afirma que mira amb estima els musulmans que «cerquen de sot-metre’s amb tot el cor als decrets de Déu també els ocults, com si va sotme-tre Abraham, al qual la fe islàmica es refereix de grat» (n. 2). I a propòsit de les «dissensions i les enemistats que han sorgit en el curs dels segles entre cristians i musulmans», el Concili «exhorta tots a oblidar el passat i a exercir sincerament la comprensió mútua, com també a defensar i a promoure junts, per a tots els homes, la justícia social, els valors morals, la pau i la llibertat» (n. 3).\nAixí, doncs, el Concili va tenir cura de destacar elements comuns als cristians i als musulmans. Per això també és significatiu que hagi omès d’altres temes importants per l’Islam. No s’esmenten als textos conciliars ni Mahoma, ni l’Alcorà, ni l’Islam entès com a nexe comunitari essencial entre els creients, ni el pelegrinatge a la Meca, ni la sciariaa. S’hi esmenta l’ascendència comuna d’Abraham, però no Jesús, que és present a l’Islam però d’una manera bastant allunyada respecte de com el veu el cristianisme.\nPer als musulmans, Jesús, el fill de la Verge Maria –i la figura de Maria és venerada pels musulmans–, no és ni el profeta definitiu, ni el Fill de Déu ni tan sols va morir realment a la creu. Hi manca, doncs, la dimensió veritable i pròpia de la redempció.\nJuntament amb els textos conciliars, que ja indiquen, tot i les omissions referides, amb quin respecte, amb quina obertura d’esperit i promptitud de diàleg ha de procedir un cristià en reflexionar sobre l’Islam, hi podem afegir encara un text de Joan Pau II que permet esvair si cal els dubtes que tinguin els qui temen que amb la freqüentació del diàleg amb l’Islam minvi la claredat de la fe catòlica. Diu Joan Pau II a la seva primera encíclica Redemptor Hominis, al n. 11: «El Concili ecumènic [Vaticà II] va donar un impuls fonamental per formar l’autoconsciència de l’Església, oferint d’una manera tan adequada i competent la visió del món com d’un “mapa” de diverses religions». El Concili «és ple de profunda estima pels grans valors espirituals, més ben dit, per la primacia d’allò que és espiritual i troba en la vida de la humanitat la seva expressió en la religió, i també en la moralitat, amb reflexos directes sobre tota la cultura... Per l’obertura que ha donat el Concili Vaticà II, l’Església i tots els cristians han pogut assolir una consciència molt completa del misteri de Crist, “misteri amagat durant molts segles” en Déu, perquè fos revelat en arribar el temps, en l’home Jesucrist i perquè sigui revelat al llarg de tots els temps».\nJoan Pau II no veu, doncs, oposició, sinó convergència entre l’atenció al diàleg interreligiós i la consciència crei-xent de la pròpia fe.\nÉs amb aquest esperit i amb aquesta confiança que cerquem de donar resposta a les qüestions que ens hem plantejat al principi.\n3. ELS VALORS HISTÒRICS DE L’ISLAM\nQuè hem de pensar de l’Islam com a cristians? Què significa l’Islam per a un cristià, des del punt de vista de la història de la salvació i de l’acompliment del designi diví en el món? Per què Déu ha permès que l’Islam, única entre les grans religions històriques, sorgís sis segles després de l’esdeveniment cristià, fins al punt que alguns entre els primers testimonis el van considerar una heretgia cristiana, una branca que s’havia separat de l’únic i idèntic arbre? Quin sentit pot tenir en el pla diví el fet que sorgeixi una religió segons com tan propera al cristianisme com mai cap altra religió històrica i alhora tan combativa, amb tanta capacitat de conquesta, fins al punt que alguns temen que aquesta pugui, amb la força del seu testimoniatge, aconseguir molts prosèlits en una Europa debilitada i sense valors?\nA aquesta qüestió tan complexa no és fàcil donar-hi una resposta senzilla que, però, en part és anticipada per tot el que hem dit a propòsit del Vaticà II. Es tracta d’una fe que, pel fet de tenir grans valors religiosos i morals, ha ajudat certament centenars de milions d’homes a donar a Déu un culte honest i sincer i, alhora, a practicar la justícia. La justícia és, de fet, un dels valors que afirma amb més força l’Islam: «O, vosaltres que creieu, practiqueu la justícia –diu l’Alcorà a la Sura IV–, practiqueu-la amb constància, com a testimoniatge de fidelitat a Déu, fins i tot en detriment vostre, o del vostre pare, o de la vostra mare, o dels vostres parents, tant si és tracta d’un ric com d’un pobre, perquè Déu té prioritat sobre tots dos» (verset 135).\nEn un món occidental que perd el sentit dels valors absoluts i ja no és capaç, en particular, de vincular-los a un Déu Senyor de tot, el testimoniatge de la primacia de Déu sobre totes les coses i de la seva exigència de justícia ens fa comprendre els valors històrics que l’Islam ha comportat i els que encara pot testimoniar en la nostra societat.\n4. L’ISLAM A EUROPA\nUna segona qüestió: hi haurà una secularització de l’Islam a Europa?\nLa pregunta és legítima si hom pensa en el recorregut difícil del cristianisme en el camí de la modernitat els últims tres segles. La confrontació entre pensament modern racional, científic i tècnic, que tendeix a l’anàlisi i a la distinció dels rols i de les competències, i la tradició cristiana sorgida del món unitari medieval, ha senyalat un camí feixuc del qual tan sols el Concili Vaticà II ha pogut consagrar alguns resultats assolits harmònicament, si bé encara no del tot assumits. Tanmateix, cada vegada es va palesant de forma més clara que la fe en un Déu fet home, que ha entrat en la història dels homes, és una força que permet de copsar, fins i tot en l’esdevenir econòmic, social i cultural, els signes de la presència de Déu i, per tant, el sentit positiu d’un camí de fe en l’àmbit de la modernitat.\nNo pot pensar-se que l’Islam a Europa no es trobarà, més aviat o més tard, en la situació d’haver d’afrontar un repte similar. De fet, sabem que, des de la fi de la primera guerra mundial fins avui, hi ha hagut moltes propostes, tendències, partits i solucions en què el món musulmà, en les seves diverses ramificacions, ètnies i territoris, ha pres consciència de l’arribada de l’era de la tècnica i de les exigències de racionalitat que aquesta comporta.\nCal dir però que fins ara la fe en els grans “pilars” de l’Islam no sembla que hagi notat de manera preocupant la sacsejada que es deriva dels principis de la modernitat. En aquest moment, prevalen les tendències fonamentalistes, que cerquen apropiar-se dels resultats tècnics, però separant-los de les seves premisses culturals occidentals amb la voluntat de resoldre, en la línia de la tradició antiga, tots els problemes polí-tics i socials per mitjà de la religió.\nNo s’admet, doncs, cap separació entre religió i estat, entre religió i política, i en la interpretació literal de l’Alcorà se cerquen tots els principis per respondre als interrogants contemporanis, també els de caràcter social i econòmic.\nÉs difícil preveure què pot succeir en un futur molt remot i no és el cas de fer hipòtesis atzaroses. Sembla correcte, en el marc de l’actitud de respecte que abans hem reclamat, desitjar i ajudar perquè la transició necessària cap a una assumpció no purament material dels avenços tècnics que vénen d’occident estigui acompanyada d’un esforç seriós de reflexió històrico-crítica sobre les pròpies fonts religioses i teològiques, cercant «aquella harmonia entre la visió filosòfica del món i la llei revelada» (cf. L. GARDET, L’islam i els cristians, Roma 1988, p. 114), que ja era present en alguns dels filòsofs àrabs coneguts i utilitzats per sant Tomàs. Ens hem de preocupar perquè els musulmans arribin a aclarir i a copsar el significat i el valor de la distinció entre religió i societat, fe i civilitat, islam polític i fe musulmana, mostrant que es poden viure les exigències d’una religiositat personal i comunitària en una societat democràtica i laica on el pluralisme religiós és respectat i on s’estableix un clima de respecte mutu, d’acolliment i de diàleg.\n5. L’ACTITUD DE L’ESGLÉSIA I EL DIÀLEG\nA la llum del que s’ha dit fins aquí, quin diàleg és possible avui i quina ha de ser l’actitud de la nostra Església amb aquest propòsit?\nEm sembla oportú de fer una distinció entre diàleg interreligiós en general i diàleg entre creients individuals.\nEl primer és aquell que es desenvolupa a nivells molt oficials, entre representants religiosos d’ambdues parts. Aquest té les seves regles, indicades al Vaticà II i posteriorment en documents com les normes editades pel Secretariat pel Diàleg Interreligiós (en particular, L’actitud de l’Església davant dels seguidors d’altres religions, 1984).\nA casa nostra, a Milà, existeix la Comissió diocesana per l’Ecumenisme i el Diàleg; en aquest sentit també treballa la Secretaria pels Estrangers i s’ha creat recentment un Centre Ambrosià de Documentació per les Religions, amb una atenció especial al món musulmà. També cal esmentar les presències d’instituts missioners com el PIME, que ara ja tenen una llarga tradició de coneixement i de diàleg amb aquestes realitats. Aquest diàleg és reservat més aviat als ens competents.\nVoldria dedicar, però, algunes paraules a aquell diàleg que es desenvolupa a nivell quotidià en contacte amb els musulmans que avui trobem cada vegada amb més freqüència.\nCal tenir present el fet que no sempre la persona individual encarna i representa totes les característiques que de manera abstracta designen un creient d’aquella religió. Com succeeix amb els cristians, també els musulmans en la pràctica no tots segueixen amb plena consciència els preceptes i les doctrines prescrites, i això és així probablement a causa de l’escàs rerefons cultural de molts dels nous immigrats.\nEl problema no és tant fer grans discussions teològiques, sinó més aviat cercar de copsar quins són els valors que re-alment encarna una persona en la seva vida, per considerar-los amb atenció i respecte. No serà estrany trobar-hi moltes més coincidències pràctiques que les que sorgirien en una disputa teològica. Això és vàlid sobretot per als valors viscuts de la justícia i la solidaritat. Tanmateix, aquesta consideració individual sempre ha de tenir en compte les dinàmiques de grup. De fet, l’Islam no és tan sols una fe personal, sinó més aviat una realitat comunitària molt compacta, i una paraula d’ordre pronunciada per una veu autoritzada al mo-ment oportú pot recompactar i reconduir a una unitat tancada àdhuc els subjectivismes o els sincretismes religiosos viscuts per un sol individu.\nPel que fa molt en general a l’actitud de la nostra Església i les actituds que es recomanen a tots els cristians, voldria cridar l’atenció breument sobre alguns punts que es deriven dels principis exposats més amunt:\n1. Cal acollir motivant cristianament el perquè del nostre acolliment, dient-ho en un llenguatge “comprensible”, que molt sovint és el dels fets i el de la caritat, transmetent als musul-mans el sentit del gruix religiós que infon el nostre acolliment.\n2. Cal atènyer junts un objectiu comú de tolerància i d’acceptació mútua. Per aconseguir-ho, no manquen els textos que s’hi refereixen, també a l’Alcorà. Hem d’esvair a poc a poc els prejudicis que tenen en el sentit que els no musulmans són, de fet, no creients. Només quan ens reconeguem en el solc comú de la fe d’Abraham podrem parlar-nos amb més distensió, superant els prejudicis.\n3. Els hem d’ajudar a entendre que també nosaltres, els cristians, som crítics envers el consumisme europeu, la indiferència i la degradació moral que hi ha entre nosaltres, i fer-los veure que guardem distàncies respecte de tot això. Atès que estan acostumats a veure lligades la religió i la societat, i també a força de les experiències històriques de les croades, tendeixen a identificar l’occident amb el cristianisme i a incloure sota una mateixa condemna els vicis d’occident i les culpes dels cristians. Cal fer-los comprendre que som solidaris amb ells en la proclamació d’un sol Déu, Senyor de l’univers, en la condemna del mal i en la promoció de la justícia.\n4. El diàleg amb els musulmans ha de ser, particularment per nosaltres, una ocasió per reflexionar sobre la seva forta experiència religiosa, en què tot té com a fi la remissió a Déu d’un món sotmès a ell. En aquest punt, el nostre just sentit de la laïcitat haurà de guardar-se de ser viscut com una separació o fins i tot una oposició entre el camí de l’home i el del cristià.\nVoldria dir unes paraules molt concretes per a les nostres comunitats i en particular per als sacerdots que les presideixen. Hi ha dues postures equivocades que cal evitar i una posició correcta que cal promoure.\nPrimera postura equivocada: la despreocupació del fenomen. El fet de limitar-se a veure l’Islam com una constel·lació remota que ens toca només de pas o que ens afecta només per problemes d’assistència, però que no tindrà cap impacte cultural ni religiós en les nostres comunitats. D’aquesta postura es passa fàcilment a sentiments d’incomoditat i gairebé de rebuig o d’intolerància.\nSegona postura equivocada: el zel desinformat. Tot es posa al mateix sac i es propugna la igualtat de totes les fes sense respectar les seves especificitats, s’ofereixen indiscriminadament espais de pregària o àdhuc llocs de culte sense haver ponderat abans quin significat té això per a una relació interreligiosa correcta. En aquest sentit, és necessari establir normes precises i rigoroses, també per evitar malentesos.\nLa posició correcta és fer un esforç seriós de coneixement, cercar instruments i interrogar persones competents. Penso, en particular, en els casos tan difícils i sovint de trencament dels matrimonis mixtos. Actualment ja hi ha en l’àmbit de la diòcesi persones de referència, cursos i especialistes a disposició de qui els necessiti. Un suplement de cultura i de coneixement en aquest camp serà necessari en el futur, particularment per als preveres.\nResulta clar de tot el que hem dit i pensem fermament que el temps de les lluites de conquesta, d’una banda, i de les croades, de l’altra, s’ha de considerar acabat.\nDesitgem que hi hagi relacions d’igualtat i de fraternitat, i insistim i insistirem perquè amb vista a aquestes relacions es conformin també el costum i el dret vigents en els països musulmans respecte dels cristians, perquè hi hagi una justa reciprocitat.\nConeixem els problemes jurídics i teològics que els nostres germans de l’Islam tenen en els seus països per reconèixer a les comunitats cristianes minoritàries els drets que nosaltres reconeixem a les minories, però no podem pensar que aquests problemes no es puguin resoldre confiant en aquella conducció divina de la història que l’Islam presumeix d’haver acceptat sempre, enmig de tantes vicissituds doloroses.\nLa nostra actitud es vol inspirar, en tot cas, en la de sant Francesc d’Assís, que al capítol XVI de la seva Regla escrivia: D’aquells que van entre els sarraïns: «Els germans que van entre els sarraïns amb el permís del seu ministre i servent poden ordenar les relacions espirituals enmig d’ells de dues formes. Una forma és que no facin litigis ni disputes, sinó que se sotmetin a tota criatura humana per amor de Déu i confessin que són cristians. L’altra és que, quan vegin que això agrada al Senyor, anunciïn la Paraula de Déu... i tots els frares, allà on siguin, es recordin que han lliurat i abandonat el seu cos a nostre Senyor Jesucrist i que per amor a ell han d’exposar-se als enemics visibles i invisibles».\nCap disputa, doncs, cap ús de la força; exposició sincera i al moment oportú del que creuen; acceptació també de les incomoditats i els sofriments per l’amor de Crist.\n6. ANUNCIAR L’EVANGELI DE JESÚS\nUna quarta i última qüestió: pot renunciar l’Església a anunciar l’Evangeli als musulmans?\nCal fer, abans que res, una distinció. Una cosa és l’anunci i una altra és el diàleg.\nEl diàleg parteix de punts comuns, s’esforça de prolongar-se cercant punts en comú, tendeix a l’acció comuna en els camps en què és possible una col·laboració immediata, com ara temes sobre la pau, la solidaritat i la justícia.\nL’anunci és la proposta simple i desarmada d’allò que sembla més estimat als nostres ulls, d’allò que no es pot imposar ni baratar amb qualsevol cosa, d’allò que constitueix el tresor que voldríem que tots descobrissin per a la seva alegria.\nPer al cristià, el tresor més estimat és la creu, és el misteri d’un Déu que es dóna en el seu Fill fins a carregar sobre d’ell el nostre mal i el del món per deslliurar-nos-en.\nNo sempre aquest anunci es pot fer de manera explícita, sobretot en les societats tancades i intolerants. Aquest és un cas gens infreqüent avui en alguns països. Fins i tot en els països que s’anomenen lliures s’entra en conflictes amb postures de tancament mental tan fortes que arriben a constituir una barrera. En aquest cas, la proposta assumeix la forma del testimoniatge quotidià, simple i espontani, de la caritat i també del do de la vida, fins al martiri. És el principi de sant Francesc, esmentat anteriorment.\nFeta aquesta distinció, reprenem ara la nostra última qüestió: l’Església catòlica, pot renunciar a proposar l’Evangeli a qui encara no el coneix?\nCertament no, com tampoc no es de-mana als musulmans que renunciïn al seu desig d’estendre l’umma, la comunitats dels creients.\nEl que compta és l’estil, la manera, és a dir, les característiques de respecte i d’amor, l’atenció i el desig de comunicar la joia en la pau, que és propi de qui accepta les benaurances. Aquest estil també té les seves correspondències en el món de l’Islam. Efectivament, a l’Alcorà es llegeix: «Crida els homes a la via del Senyor, amb amonestacions sàvies i bones, i discuteix amb ells de la millor manera... pacifica i sàpigues que la teva pacificació només és possible en Déu... perquè Déu és amb els qui el temen, amb els qui fan el bé» (XVI, 125-127).\nAixí tots assolirem aquella actitud missi-onera que ha caracteritzat el ministeri d’Ambròs enmig dels pagans del seu temps.\nMahoma neix dos segles després del temps de sant Ambròs i, per tant, en l’obra del sant no hi ha cap refent di-recte al nostre tema; tanmateix, és interessant observar que la comunitat d’Ambròs era una comunitat religiosament minoritària. Dues terceres parts de la població que en aquell temps habitava a la zona de Milà no era cristiana. I en canvi «sembla que a Milà no existia un ministeri organitzat per a l’evangelització dels pagans... Al De officiis ministrorum Ambròs no dóna cap instrucció als clergues per a la tasca de conversió dels pagans» (cf. V. MONACHINO, S. Ambrogio e la cura pastorale a Milano nel secolo IV, Milà, 1973, p. 48). La via ordinària per la qual aquests tenien coneixement del cristianisme era la freqüentació lliure a la predicació, oberta a tothom, els col·loquis amb el bisbe, com en el cas d’Agustí, i especialment el contacte amb els cristians i la seva conducta exemplar.\nAmbròs posava cura a fer progressar la comunitat cristiana com a tal; l’influx sobre els pagans s’exercia per mitjà d’aquesta, i no amb un ministeri organitzat.\nNo es tractava, doncs, d’un proselitisme invasor, sinó més aviat de la imatge d’una comunitat plasmada per l’Evangeli i l’Eucaristia, prompta en la caritat, lliure i serena en el seu compromís ciutadà de cada dia, coratjosa en les proves i sempre plena d’esperança.\nAquesta és la nostra força principal avui, en un món secularitzat, i aquesta força és la dels orígens, la de l’Església de sant Ambròs i la de l’Església dels nostres dies.\n© Parròquia de Sarrià, 2001. All rights reserved


19a Festa de l'Esport de Tremp — Ajuntament de Tremp\nSou a: Inici / Notícies / 19a Festa de l'Esport de Tremp\n19a Festa de l'Esport de Tremp\nL'esdeveniment va comptar amb la participació de l'atleta lleidatà Gerard Mateu Porras.\nEl passat dissabte, 11 de febrer, es va celebrar l’acte de lliurament de guardons de la “19a FESTA DE L’ESPORT DE TREMP, 2016”, organitzada per la Regidoria d’Esports de l’Ajuntament de Tremp i les entitats esportives municipals.\nD’acord amb les propostes presentades pels diferents clubs, associacions i entitats esportives i centres escolars de Tremp, el jurat va designar els premiats en les diferents categories convocades.\nLes categories en què es van concedir guardons són:\nEsportistes individuals, des de benjamins fins a veterans.\nTècnics dels equips que participen en competicions d’equip o individuals.\nDirectius que formin part de la junta de l’entitat que representa.\nClubs esportius per elegir la millor entitat.\nMencions especials: a esportistes individuals, a equips, a entitats que celebrin algun aniversari, a empreses col·laboradores o a persones per la seva trajectòria en el mon esportiu.\nHabitualment, l'Ajuntament de Tremp convida una celebritat del món de l'Esport per fer el repartiment de premis i complementar la dinàmica de la festa. En aquesta ocasió, va ser l'atleta lleidatà Gerard Porras, que competeix amb el FC Barcelona des del 2012, en l’especialitat de 60 i 110 m tanques i per a qui l'any 2016 ha estat especialment bo.\nDurant l'acte, l'Alcalde acompanyat de representants de tots els grups municipals de l'Ajuntament, el President del Consell Comarcal i l'atleta Gerard Porras van lliurar un guardó a cada guanyador i diploma a cada finalista en les diferents categories.\nEl Club de Bàsquet Tremp, ha estat nomenada com a millor entitat del 2016. El seu ex-president, Xavier Badia, va ser escollit millor directiu, i l’equip de 3a catalana natural Òptics Pallars va ser el millor de la seva categoria.\nTambé es va fer un reconeixement a les germanes Núria i Inés Moré, que l’any 1967 van participar en el campionat d’Espanya de Piragüisme, i la Núria va ser 3a.\nDurant la cerimònia es van viure moments intensos i emotius, en el cas del lliurement d’una menció especial al Marc Resa, amb tota la sala dempeus per felicitar-lo, després de superar els problemes que va tenir jugant en un partit amb la UE Lleida. També va ser especial el moment de la cloenda de l’acte, en fer el lliurement de dos guardons en record dels ex-presidents del Club de Futbol Tremp, tots dos difunts aquest 2016, el Dr. Pascual i l’Andreu Tomas.


Blog de Jordi Rubio: 2008/03\nSETMANA 13 / 2008\nEntràvem a la setmana d'arranc de marxes, la de Vilafranca a l'horitzó. Dilluns era festa, i van tocar 65km amb vent molt fort per La Mussara, així que la tornada a casa va ser directe. Dimarts hi havia un parell d'spinnings, per acumular 30km més. Dimecres per fi un descans, després de 8 dies seguits pedalant, i dijous també. Divendres vaig sortir al migdia a reconeixer l'Alt de la Llacuna, que l'any anterior no l'havia vist per la boira. Van ser 90km amb Torreta-Llacuna-Esblada-Montagut i Anglà. A ritme tranquil, però molt profitosos. Dissabte, relax de cames amb 70km plans.\nAixí doncs arribem a diumenge, Marxa de Vilafranca. Des d'aquí vull cridar per boicotejar la marxa més mal muntada que he vist mai. Són 4 anys anant-hi i cada any pitjor en el moment de recollida de dorsals. No es mereix estar al Circuit català i tot i el recorregut, espero no tornar-hi, no s'ho mereixen. Deixant això de banda, les sensacions van ser molt bones, i vaig acabar molt content de recuperar el cop de pedal del 2006. Em vaig escapar de sortida, fins quasi dalt de l'Alt de Font Rubí. Vaig quedar-me una mica a la Ventosa, però vaig empalmar a la Moixeta. La Torreta es va fer a sac, i em vaig quedar, però la Llacuna, gràcies al reconeixement del divendres, la vaig fer molt i molt bé, pillant el Hammer i la seva 50º pàjara. La tornada a meta va ser rapideta i vam acabar amb 4h7'. No està mal, 42' menys que al 2007!!!\nPublicat per JORDI RUBIO COMPTE en 22:54 3 comentaris:\nSETMANA 12 / 2008\nLa Setmana Santa començava amb l'objectiu d'acumular milles per la primera marxa, de Vilafranca, el dia 30. També teníem en ment la cursa de la Forza Real a Perpinya. Tot es enfonsar degut al temps. Les previsions al Pirineu eren de molta neu i fred...i a la costa d'un fort vent.\nAmb això vam decidir rajar-nos de la Forza Real, i fer km aquí. Fins dijous, tot van ser spinnings. Dos a Valls, dos a Cambrils i una classe al Reus Deportiu (a veure si hi acabo entrant).\nDivendres vam quedar amb en Molons de l'AC Montjuic per una degustació Baix Camp, amb 95km, fent Coll d'Alforja-Morera-Arbolí. El vent ens va dominar fins a Alforja, però la resta li va molar força.\nDissabte, més vent, i més muntanya, Teixeta-Muros-Alforja, amb la Mise també, que es va portar molt més que bé, 75km.\nDiumenge, emboscada day per Can Ferrer-SantJaume dels Domenys. Una ruta que no em defrauda mai, 95km més.\nTotal de la setmana, 340km. Bé, estem arribant a Vilafranca amb 3500milles, més de 1000 més que l'any passat. Ja veurem!\nPublicat per JORDI RUBIO COMPTE en 23:19 Cap comentari:\nAquesta setmana tenia un punt important el diumenge, amb l'aniversari de Hammer Juanes. Vam començar amb molta feina al curro, així que només vaig poder acumular 60km en 4 classes d'spinning el dimarts i el dijous. Pobre balanç per segona setmana consecutiva, però ja se sap que lo primer és lo primer. Ens plantàvem divendres amb Pacman i Davinia de camí a Sort, per fer un stage de dos dies en muntanya. El temps es va portar prou bé.\nL'etapa del dissabte recorria en 95km molt ben aprofitats fins a 4 pujades. Sort-Llessui-Rialp-PortAiné-Beraní-Rialp-Olp-Enviny. Gran dia, com a molt lluny estavem a 1 baixada de port i 4km de distància de l'apartament. Entreno a ritme suau, poques vegades per damunt de 150 pulsacions, i amb estones de pluja.\nL'etapa del diumenge, autèntica Ironjuanes08, sortia de Llavorsí, recorrent la vall de Cardós fins la Pleta del Prat, baixada a Llavorsí, i pujada a Espot-Estany de Sant Maurici, per un total de 120km, amb estones de tensió. Primera pujada genial i dureta. La segona, lletja fins a Espot, però duríssima fins l'Estany, i tornada a l'estil AC77.\nTotal de la setmana, 275km. Detall de les ascensions\nLlessui. 13km des de Sort bastant suaus al 5-6%, menys el primer terç, amb algun tram al 10%\nPort Ainé. Seriosos 19km amb un 7-8% bastant mantingut menys algun descans a la meitat\nBeraní. Emboscada de 2km baixant de Port Ainé. Algun tramet dur a l'inici Olp-Enviny. Des de Rialp, 2km inicials durets, 3km més suaus fins Olp, i després un fals plà de 6km molt bonic fins a coronar Enviny Pleta del Prat. Preciosos 10km des de Tavascan, amb una primera meitat amb descansos i uns durs 4km finals al 7-8%\nEstany de Sant Maurici. 15km, la primera meitat avorrits fins a Espot però espectaculars i amb rampes de fins al 18% en la segona meitat\nPublicat per JORDI RUBIO COMPTE en 14:13 1 comentari:\nSETMANA 10 / 2008\nAquesta setmana començava amb una clara intenció. Assimilar l'entrenament fet l'anterior. Tocaven menys milles, menys intensitat. Axí, no vaig sortir cap migdia, ni a rodar ni a córrer, excepte divendres. A més, la quantitat de feina tampoc em va deixar.\nDimarts vaig fer les meves dues sessions d'spinning al Forma Sport. Aquesta setmana quedava alliberat de fer les classes del dijous, tot un descans. Així doncs, dimarts acumulàvem 30km.\nLa següent sortida va ser divendres, amb 65km suaus, rodant amb el petit. Botarell-Vilanova Escornalbou-HospitaletInfant-PortAventura i cap a casa..ja que a les 17 i pico tenia una meravellosa visita al Termes Montbrió. Feia temps que necessitava un relax de cames.\nDissabte tocava el dia power de la setmana. Vaig decidir acompanyar al Rafa a Mataró per sortir amb els triatletes. Em va sorpendre la intensitat de la sortida. Quasi 145km, rodant per Collsacreu-Ravell-SantaFe. Ritme exigent tota la sortida, en pla amb el vent i en pujada...i el mestre Cano espectacular. Em va sorpendre (només una mica), la seva capacitat mental per pringar i pringar i seguir pringant. No et salta al primer palo, però et segueix, t'acaba agafant, t'acaba deixant, i segueix, segueix. És clar, té el cul pelat d'anar a Hawaii a fer l'Ironman, i això és de crack. Per la tarda, visita a l'Esportíssim, a Barna, la millor tenda que he vist mai, pèrquè registra l'índex més baix de gent dolenta que hi va a comprar coses. Tothom és una màquina!\nDiumenge vam decidir fer la segona calçotada AC77 de l'any, no sense anar al matí a fer una caminada pels Avencs de la Febró amb el Juanky, l'Aida i la Laura del Lazio. A veure si, després de 7 anys sense trepitjar-lo, ens tornarem a deixar caure per l'entranyable Lazio, el nostre primer gimnàs, on vam ser quasi de la família. Ja veurem. Total de la setmana, uns 240km.\nPublicat per JORDI RUBIO COMPTE en 11:26 Cap comentari:\nCAPITOLS APART I : 'O REI' GAVADA\nSens dubte oblidat, sens subte perdut, accessible només des de l'antiga N-340, a la platja de l'Almadrava o a l'Ametlla de Mar, 'O Rei' Gavadà passa per estar al top 5 de les dures de Tarragona, no en va suma al final uns 17km des de la cruïlla. Referents com altimetrias.net no el coneixen, això ja el fa atractiu. Trobar aquest rètol no és evident. Sort!\n'O Rei' no acostuma a fallar. El defalliment és quasi segur. No menys de 5 cops et creus haver acabat de pujar. Começa un descens...i poc més enllà, ja hi torna, una altra pujada. La pàjara és física, però el coco també acaba per fer figa, si no el coneixes. Les pujades són curtes, però moltes vegades superen el 10%. Cap tram de pujada té més de 2'5km seguits, però és igual, 'O Rei' t'acaba per fer posar tota la traca.\nNo te'l perdis, és dels bons de la zona. Avui nosaltres l'hem pujat amb 100 i pocs km a les cames, fent ruta des de Montroig, per Coll de Fatxes i després cap a Rasquera per pujar a Cardó. De tornada, la visita a 'O Rei', per evitar nacionals, estava cantada. La llàstima és l'accés, que no és gaire evident. Per cert, la baixada, si se li pot dir així, et deixa a 1km del Coll de Fatxes, entre Hospitalet i Móra.\nPublicat per JORDI RUBIO COMPTE en 21:24 2 comentaris:


Augusto Magaña, Badalona\t| Actualitzat el 25 Octubre 2018 a les 10:27\nLa tancada de Badalona finalitzarà al novembre. Foto: Augusto Magaña\nLes tancades d’immigrants, que es van impulsar a diverses ciutats catalanes a finals d’abril, estan a prop d’arribar al seu final. Les concentracions de Badalona, Barcelona i l’Hospitalet de Llobregat s’estan plantejant, conjuntament, constituir una plataforma que continuï amb les seves reivindicacions i que els permeti abandonar les tancades.\nLa decisió s’ha pres en una assemblea conjunta, on s’ha conclòs que ja s’havia tret el màxim rendiment possible de l’estratègia seguida fins ara i que en aquests moments les tancades estaven molt debilitades i en condicions molt precàries com per seguir per aquesta via. Així ho explica Ferran Moreno, portaveu de la plataforma de suport a la tancada de Badalona, que assenyala que el tancament dels locals es produirà abans del 15 de novembre, tot i que encara no hi ha una data concreta.\nMoreno apunta que la intenció de la plataforma badalonina és continuar en un altre indret amb les activitats que desenvolupaven fins ara: la consultoria de temes migratoris i les classes de castellà. A més, també deixa clar que es continuarà fent seguiment de les negociacions amb la Generalitat i seguiran pressionant per reunir-se amb la delegació del govern espanyol.\nEl que més els preocupa és aconseguir que les prop de vint persones que han estat fixes a la tancada de Badalona puguin tenir un alberg durant uns mesos. Moreno explica que segueixen esperant una nova reunió amb l’Ajuntament i que, en la darrera trobada, el regidor de serveis socials Jordi Subirana s’havia compromès a negociar millores en els protocols d’empadronament i a posar en marxa un pla d’acollida que serveixi per coordinar les entitats que treballen amb els col·lectius immigrants a la ciutat.\n“No volem ser una oficina que doni un servei que hauria de donar l’Ajuntament”, assenyala Moreno, el qual també apunta que donaran un marge de temps fins a final d’octubre perquè Subirana els convoqui a una nova reunió. Si això no passa, assegura que es manifestaran cada dilluns a la plaça de la Vila.


Dia Mundial de l'Aigua 2022 - AGBAR\nA Agbar ens comprometem a preservar, dia rere dia, aquest recurs essencial per a la vida, garant del nostre futur\nAquest any, les Nacions Unides posen el focus del Dia Mundial de l’Aigua en el lema “Fer visible allò invisible”, amb l’objectiu de destacar la importància de les aigües subterrànies, un recurs hídric que, encara que no és visible, és fonamental per al planeta i les persones.\nA les zones més àrides del planeta, poden ser l’única font d’aigua a l’abast de la població. Encara que no les puguem veure, amagades sota els nostres peus, això no vol dir que no hàgim de dedicar-los atenció i cura. De fet, actualment, la sobreexplotació i la contaminació de les aigües subterrànies, a conseqüència de les activitats humanes, així com l’impacte del canvi climàtic i la creixent població mundial, plantegen grans desafiaments per al futur dels recursos hídrics.\nPer tant, és urgent actuar per accentuar-ne la preservació, promovent l’equilibri entre les extraccions i la capacitat de renovació i la millora del seu estat ecològic.\nPer què n'hem de tenir cura?\nLes aigües subterrànies es troben sota terra, als aqüífers, que són formacions geològiques de roques, sorres i graves que contenen quantitats importants d’aigua. El seu paper en els ecosistemes és fonamental, ja que alimenten fonts, rius, llacs i aiguamolls. La seva principal font de recàrrega és la pluja i la neu que s’infiltren a terra. Les aigües subterrànies es poden extreure a la superfície per mitjà de bombes i pous.\nGairebé tota l’aigua dolça en estat líquid del món és aigua subterrània. La vida no seria possible sense les aigües subterrànies. La majoria de zones àrides del planeta depenen completament d’aquest recurs, que subministra una gran proporció de l’aigua que utilitzem amb finalitats de consum, sanejament, producció d’aliments i processos industrials. Així mateix, les aigües subterrànies són decisives per al bon funcionament dels ecosistemes naturals, com els aiguamolls i els rius.\nParlem de sobreexplotació quan s’extreu més aigua dels aqüífers de la que es recarrega amb la pluja i la neu. Moltes zones han d’afrontar aquest problema, que, si es perpetua, suposa al capdavall l’esgotament del recurs.\nLes aigües subterrànies estan contaminades en molts indrets i la seva regeneració sovint comporta processos llargs i difícils. Això augmenta els costos de tractament de les aigües subterrànies, i a vegades fins i tot n’impedeix l’ús.\nL’estudi, la protecció i la utilització de les aigües subterrànies de manera sostenible seran fonamentals tant per sobreviure al canvi climàtic i adaptar-se als seus efectes com per satisfer les necessitats d’una població en creixement constant.\nTot i que les aigües subterrànies sempre han tingut una transcendència enorme, aquesta importància no s’ha reconegut plenament. Hem de protegir les aigües subterrànies de la contaminació i utilitzar-les de manera sostenible, procurant aconseguir un equilibri entre les necessitats de les persones i les del planeta. Les aigües subterrànies fan una funció vital en els sistemes hídrics i de sanejament, l’agricultura, la indústria, els ecosistemes i les estratègies d’adaptació al canvi climàtic, i això ha de quedar palès en la formulació de polítiques de desenvolupament sostenible.\nDes d’Agbar ens comprometem a preservar totes les fonts d’aigua, incloses les subterrànies,\ni gestionar-les de manera sostenible, en un context de canvi climàtic.\nComptar amb una gestió diversificada\nComptem amb una gestió diversificada dels recursos hídrics, amb l’objectiu de garantir la disponibilitat d’aigua per a la ciutadania, així com per a la indústria i l’agricultura -amb una demanda cada vegada més gran per l’augment de la població-.\nApostar per la gestió avançada\nde les aigües subterrànies\nApostem per la gestió avançada de les aigües subterrànies, basant-nos a optimitzar l’extracció de recursos. A més, supervisem el risc de sobreexplotació i promovem la recàrrega dels aqüífers, cosa que permet alleujar la pressió sobre els ecosistemes hídrics.\nBarcelona: ús d’aigua regenerada per evitar la intrusió salina\nEls aqüífers del delta del riu Llobregat són considerats una de les fonts més importants i estratègiques d’aigua subterrània al territori metropolità de Barcelona. El seu ús intensiu, des de mitjan segle XX, per al consum humà i per a finalitats industrials va provocar una degradació general del sistema aqüífer, els efectes principals de la qual van ser el descens de la capacitat d’emmagatzematge i l’entrada d’aigua marina, cosa que va posar en risc el subministrament d’aigua a la zona.\nPer revertir aquesta situació, es va construir a l’aqüífer principal del delta del Llobregat una línia de pous per injectar aigua regenerada procedent del tractament avançat de la depuradora del Baix Llobregat, és a dir, aquelles aigües residuals depurades que han estat sotmeses a un procés de tractament addicional per adequar-ne la qualitat a l’ús al qual es destinen. La injecció d’aigua actua com a barrera contra la intrusió salina i millora la qualitat de l’aigua de l’aqüífer en aquesta zona. L’any passat, Aigües de Barcelona va injectar als pous 679.105 m3 d’aigua regenerada, equivalent a 200 piscines olímpiques.\nAlmeria: gestió avançada i col·laborativa dels aqüífers\nCetaqua, el Centre Tecnològic de l’Aigua, lidera el projecte GOTHAM, que neix de la dificultat per predir el balanç hídric als aqüífers i la demanda de recursos hídrics, especialment la relacionada amb l’activitat agrícola, en una zona d’estrès hídric com el Campo de Dalías. L’objectiu del projecte és predir, mitjançant eines digitals basades en tècniques d’intel·ligència artificial, la disponibilitat i la demanda del recurs hídric, així com el seu impacte en la sostenibilitat de les masses d’aigua subterrànies al Poniente Almeriense. Hidralia, empresa del Grup Agbar a Andalusia, col·labora en el desenvolupament d’aquest projecte d’innovació al costat dels ajuntaments de Roquetas, La Mojonera i Adra, com a responsable de la gestió del cicle urbà de l’aigua en aquests municipis.\nMúrcia: descontaminació d’aqüífers\nBona part dels aqüífers d’Europa es troben en mal estat a causa d’una alta concentració de nitrats, causada principalment per l’ús de fertilitzants i productes fitosanitaris a les activitats agrícoles i ramaderes, que afecta la qualitat de les aigües subterrànies. A més, les tecnologies utilitzades actualment per revertir aquesta situació acostumen a tenir un gran impacte ambiental, per l’energia consumida i la gran quantitat de residus generada.\nCetaqua, juntament amb Aguas de Murcia i Aquatec (part del Grup Agbar), lidera el projecte LIFE Nirvana, que al llarg del 2021 ha finalitzat la preparació del pilot, situat a l’aqüífer de Zarandona (Múrcia), i ha iniciat les primeres avaluacions d’una solució innovadora per reduir, de manera sostenible, la concentració de nitrats a les aigües subterrànies. Aquesta tecnologia consisteix en la injecció de nanopartícules de ferro que tenen la capacitat de potenciar la transformació del nitrat en nitrogen gas, així com de convertir els pesticides en compostos més biodegradables.\nComunitat Valenciana: gestió avançada de pous\nDe tots els municipis servits per Hidraqua, empresa del grup que gestiona el cicle de l’aigua a la Comunitat Valenciana, més de 20 s’abasteixen exclusivament d’aigua subterrània mitjançant pous. Per això, la companyia s’ha especialitzat en la gestió avançada dels pous per a l’extracció de l’aigua. L’any passat, Hidraqua va treballar en la identificació dels pous més significatius i ha iniciat la implementació de sensors que permetin tenir un control i un seguiment més grans del funcionament: cabal i volum produït, consum i demanda d’energia i pressió, profunditats de l’aigua captada, etc.\nPer fer-ho, s’estan utilitzant tecnologies capdavanteres, desenvolupades per Agbar, per a la gestió optimitzada de sondatges i actius de captació d’aigua subterrània, amb l’objectiu d’assegurar un ús eficient i garantir la sostenibilitat del recurs en el temps.


L’incendi d’un camió de transport de gas natural talla la N-230 a Les | Conselh Generau d'Aran\nL’incendi d’un camió de transport de gas natural talla la N-230 a Les\ngener 12, 2018 Comunicacion Notíciari de Govern, Slider-ca\nVielha, 12 de gener de 2018.- L’incendi s’ha produït cap a les 9.00 hores a l’altura de la rotonda d’entrada a Les, quan el camió que estava estacionat des d’ahir s’ha incendiat a causa d’una fuita de gas a la cisterna. L’incendi s’ha iniciat a les vàlvules del camió i ha afectat la part exterior sota de la cabina i la meitat de la cisterna.\nEl camió tenia previst descarregar el gas natural de la cisterna al dipòsit de la piscifactoria de Les.\nProtecció Civil ha activat el Pla Transcat per l’incendi del camió de gas natural. S’ha activat la sirena d’avís a la població i a petició de l’ajuntament s’ha demanat el confinament de la població per risc químic. Els alumnes de l’escola han estat traslladats a l’ajuntament de Les.\nEn l’extinció han treballat dotacions de Pompièrs d’Aran dels parcs de Les, Bossòst i Vielha, juntament amb els serveis d’emergències i de Mossos d’Esquadra.\nEl foc del camió ha estat extingit tot i que mentre continuï la pressió i la fuita de gas es mantindrà activat el Pla Transcat a l’espera de l’arribada d’especialistes de Bombers de la Generalitat de Catalunya.\nEl Govern de la Generalitat i el Conselh Generau d’Aran acorden elaborar un nou finançament per l’Aran


Ja està bé - Nosaltres La Veu\nDimecres, 30 de desembre de 2020 a les 06:00h\nJa està bé | Wikipedia\nAl final tot arriba, fins i tot, allò que sembla impossible, com que acabe aquest any que estem desitjant acomiadar. Un any de sèries encadenades, molts jocs de taula i massa temps en la cuina per tractar de posar contingut a tantes hores en blanc. Un any de portes cap a dins, en tots els sentits, també en els afectes, als quals no els estava permès traspassar la frontera de casa. Un any en el qual, curiosament, hem après a trobar a faltar la quotidianitat que, de colp i per sorpresa, vam deixar enrere mentre començàvem a familiaritzar-nos amb termes com “confinament” o “estat d’alarma”, que fins el moment no tenien cabuda en el nostre vocabulari. Un any en el qual, personalment, fins i tot he enyorat allò que tant de fàstic em feia, com que algú em demanara que l’acompanyara a Decathlon o Leroy Merlin, eixos llocs que són paradisos de diversió per a altres, però que per a mi són un autèntic suplici en ser incapaç de valorar l’emoció que poden produir unes broques d’espiral o una màquina de calar. Un any en què la febra per alliberar espai en casa em va portar a desfer-me d’infinitat d’objectes que veien passar els mesos oblidats en algun calaix o acumulant pols en qualsevol racó de visites restringides. Un deliri alliberador aquest que no sols es va limitar als armaris de casa, sinó que es va estendre també als arxius de l’ordinador i que va provocar que, involuntàriament, desaparegueren coses no desitjades. Però, al temps que deixava volar la meua ansietat alliberadora, tractava de reposar-me de les pèrdues amb noves adquisicions de dubtosa necessitat com ara bandes elàstiques per a gimnàstica, un trípode - d’allò més útil en una casa de bé -, o una polsera magnetitzada - de profit confús, però de riures garantits -. Només alguns exemples que denoten com el meu estat de desesperació ha anat incrementant-se amb els mesos, gràcies a les recomanacions per quedar-nos a casa el major temps possible i a la inestimable contribució d’eixa benvolguda veïna que continua utilitzant a diari la terrassa comunitària com a pista d’atletisme - inclosos diumenges i festius a les huit del matí- i a qui no li vindria malament una vacuna que afavorira el sentit comú, el coneixement i el respecte. Llàstima que amb això la cosa estiga més complicada i que no puga esperar de 2021 recuperar eixa anhelada pau en casa. Sols em queda continuar encomanant-me a tot el santoral per si algú poguera intercedir per mi i atendre les meues súpliques, les més benèvoles o les que s’allunyen prou de la bondat i se situen més en l’abisme de la desesperació. Ho deixe a la seua elecció.\nMentre deposite les meues esperances en què 2021 ens permeta recuperar, almenys, part de tot allò que hem perdut en els últims mesos, que eixes maletes que em miren preocupades puguen tornar a la vida, que eixa nova faceta laboral que encetaré en breu siga tan enriquidora com somie, que els escenaris tornen a donar-me moltes hores de plaer -des de dalt o entre el públic-, que els meus continuen en plena forma, que desapareguen la por i les restriccions numèriques a l’hora d’organitzar un sopar amb amics, que els carrers tornen a estar plens de sons, els aeroports d’il·lusions i els col·legis de somriures, que continuem mirant-nos als ulls, però que també els llavis recuperen el seu protagonisme. I sí, per què no, estaria bé, a més, que algun editor/a s’interessara per publicar eixa novel·la que he parit en aquest 2020 que, malgrat tot, també ha tingut les seues coses bones.\nCom a broma val, però ja està bé de 2020. Tant se val si passem a ser millors o exactament igual que abans, però almenys que puguem ser de nou.


Competències: Grau en Història, Política i Economia Contemporànies / Contemporary History, Politics and Economics - UAB Barcelona\nGrau en Història, Política i Economia Contemporànies / Contemporary History, Politics and Economics\nPla d'estudis Grau en Història, Política i Economia Contemporànies / Contemporary History, Politics and Economics\nQue els estudiants hagin demostrat que comprenen i tenen coneixements en una àrea d'estudi que parteix de la base de l'educació secundària general, i se sol trobar a un nivell que, si bé es basa en llibres de text avançats, inclou també alguns aspectes que impliquen coneixements procedents de l'avantguarda d’'aquell camp d'estudi.\nReconèixer i contextualitzar textos sobre la història contemporània recent.\nReconèixer els fonaments bàsics de l’anàlisi econòmica, tant des d’una perspectiva microeconòmica com a macroeconòmica.\nExplicar l’estructura i el funcionament de la Unió Europea, i les seves principals institucions, actors polítics i mecanismes d’integració.\nDescriure l’origen i el desenvolupament dels principals conflictes socials, polítics i econòmics actuals.\nIdentificar els principis analítics fonamentals en economia internacional, la globalització dels mercats i els processos d’integració econòmica.\nReconèixer el disseny institucional i regulador, així com les principals polítiques econòmiques implementades per les economies actuals a diferents escales per gestionar el creixement econòmic i les seves oscil·lacions cícliques.\nIdentificar els principals actors, l’estructura i el funcionament dels sistemes polítics en l’esfera interna i internacional des d’una perspectiva teòrica o aplicada.\nDilucidar el paper que desenvolupen en el present les diverses memòries socials referides als passats conflictius, diferenciant els conceptes d’història i memòria.\nVincular qüestions fonamentals de l’actualitat econòmica amb desenvolupaments econòmics anteriors partint dels principals elements de la història econòmica contemporània.\nDescriure i analitzar el funcionament de les administracions públiques en diferents escales territorials.\nUtilitzar els instruments matemàtics i estadístics fonamentals de l’anàlisi econòmica aplicada.\nDiscriminar els sistemes governamentals de presa de decisions en diferents contextos socials i polítics, des de mitjans del segle XX fins als nostres dies, tant en marcs estatals com subestatals o supraestatals.\nDiferenciar i analitzar el tipus de relacions que s’han establert en els últims cent anys entre els diversos agents socials, polítics i econòmics tant en marcs nacionals com regionals i internacionals.\nContrastar les principals teories polítiques contemporànies.\nAnalitzar les dinàmiques sociodemogràfiques, geoeconòmiques i ambientals en diferents escales territorials.\nAplicar les tendències teòriques i aproximacions analítiques clàssiques i recents de les relacions internacionals a casos pràctics.\nIntegrar els coneixements d’índole històrica, política i econòmica en la cerca de propostes de solucions globals per resoldre problemes del món actual.\nTreballar de manera cooperativa en equips multidisciplinaris i multiculturals implementant nous projectes.\nExplicar i sintetitzar coneixements adquirits en un nivell avançat de llengua anglesa.\nGestionar i aplicar dades a la resolució de problemes.


El curs s'està acabant! No ens ho podem creure, ha passat tot tan ràpid...\nHem treballat molt i ens mereixem tots unes bones vacances, canviar d'aires, fer altres activitats, anar una mica més relaxats...\nAra que ja ho tenim tot fet, la Susanna i la Carme ens han proposat d'anar a jugar a la Font del Ferro. Per suposat nosaltres ens hem posat a cridar de contents que hem estat i de seguida hem acceptat.\nJa ha arribat el dimecres, agafem la motxilla de l'esmorzar i... cap al bosc i falta gent!\nSi cliqueu l'enllaç Fotos jugant a la Font del Ferro ens veureu que bé ens ho vam passar.\nEl divendres, per acomiadar-nos de tots els companys i mestres d'una manera ben divertida, hem fet la Firaigua. Primer ens hem trobat tots a la pista per acomiadar als nostres companys de sisè. Hi ha hagut paraules, discursos i fins i tot llàgrimes. Després hem jugat a les parades de la fira fins a quedar tots ben xops, però, ens ho hem passat tan bé... Ens hem canviat de roba i ens hem refrescat amb un gelat.\nEl matí s'ha acabat cantant l'hora dels adeus i jugant un partit de Mata conills entre mestres i alumnes de sisè.\nUn cop a la classe ens hem acomiadat dels nostres companys i de les nostres mestres amb un gran petó i tots els desitjos de bones vacances.\nENS VEIEM EL CURS QUE BÉ. GRÀCIES A TOTS I A TOTES!!!\nPublicat per ESCOLA L'ERA DE DALT a 10:32 Cap comentari:\nAnem al Camp de les Loses a celebrar el Dia Internacional dels Museus\nAquest, divendres 18 de maig, els 2 museus de Tona ens ha convidat a participar en una trobada d'escoles. Ens han presentat les dues joies del Dia Internacional dels museus 2018. La del Centre d' Interpretació del Camp de les Lloses ha estat un podall de ferro i la del Museu del Pa ha estat una ganiveta de ferro per a llescar el pa. Les arqueòlogues i el forner durant la conversa ens han plantejat el dilema: "Eines o armes: aquesta és la qüestió dels romans al 1714". Com que en una bona festa no hi pot faltar un apat, en Joaquim Sañé ens han invitat a menjar pa romà de mató i especies (sèsam i comí), recepta de Cató. L'hem trobat bonissim.\nPublicat per ESCOLA L'ERA DE DALT a 1:26 Cap comentari:


LA PANXA DEL BOU: TARDES PLUJOSES DE DISSABTE FENT GANXET DAVANT DE LA TELEVISIÓ\nTARDES PLUJOSES DE DISSABTE FENT GANXET DAVANT DE LA TELEVISIÓ\nÉs habitual i recurrent criticar la televisió i valorar la lectura. Les generalitzacions sempre són injustes, parcials i recurrents. He llegit molta palla al llarg dels anys i llibres realment mereixedors de tenir un final contundent i acabar al cubell de la brossa o al foc de la purificació. També he vist programes de televisió bons i molt bons. Sovint es confon el mitjà, el suport, amb el contingut.\nEls dissabtes a la tarda fan a la segona cadena una programació interessant, un espai dedicat als anys del NO-DO, l'inefable documental obligatori que ens passaven al cinema fa anys, un reportatge sobre cinema i un altre programa remarcable, La mitad invisible. Després de sopar encara passen les aventures del Montalbano, tot i que són episodis que ja vam poder veure en un altre canal encara és aquesta una de les sèries sostenibles, més encara si la gaudim en versió original.\nDurant molt de temps va semblar que els arxius del NO-DO estaven més perduts que els arxius del CASO. Potser és que els han endreçat i ordenat o que ara ja ens creuen prou madurs com per accedir a aquells pintorescos noticiaris. Avui tenim mitjans per esbrinar les veritats ocultes en aquells reportatges i, en tot cas, ens serveixen per recuperar un passat que, en el meu cas, va lligat a la infantesa i a la joventut, aspecte que dóna a tot plegat un valor afegit.\nEn tot cas, arribar a l'hora al cinema comportava veure el NO-DO i això donava un cert marge en l'horari, ja que després venien les pel·lícules de veritat. El NO-DO oferia moltes curiositats, comentades per aquella veu tan característica de l'època. Una part dels reportatges eren sobre Franco que nomenava ministres, repartia condecoracions, assistia a tedèums i processons, passejava amb la família, rebia el nunci cardenalici, inaugurava pantans o pescava tonyines. En tot cas, cal dir que aquell fragment de lloa a la seva personalitat que, a més de dictatorial, resultava absolutament acarismàtica, era el més avorrit del conjunt informatiu. El documental oficial també acostumava a fer acudits dolents sobre nous invents, actors i actrius, anècdotes raretes, coses així.\nCrec que d'aquí uns anys, tot i que no ho veuré, alguns telediaris del nostre temps produiran a la gent del futur un efecte semblant al del no-do retrospectiu. Aleshores potser sabrem moltes coses de les que ara no ens diuen i això de fer gracietes encara és una constant en molts informatius. Si tot ha millorat, cosa possible però no tan probable, molta gent del futur es preguntarà si en els nostres temps el més important era el futbol, car el temps dedicat a l'esport és absolutament desproporcionat. També sabran com han fallat o reeixit descobertes mèdiques que cada dia ens anuncien amb bombo i plateret per tal de recaptar fons. Els informatius d'avui, en un altre context, semblaran tan absurds, parcials i lamentables com els NO-DOs, em temo. S'haurà de llegir entre línies per acostar-se a la realitat perduda i crec que més d'un es preguntarà com és que ens miràvem tant el melic i s'oblidaven tants conflictes, tants desastres, tantes víctimes, sense fer-hi res.\nEl pas del temps dóna una visió estranya a l'entorn del passat viscut. Aquests NO-DOs antics em produeixen una certa tendresa, més enllà de l'evidència dictatorial i no puc deixar de relacionar l'any evocat amb la meva vida familiar en aquell moment. Maldestres, ridículs i parcials, ens recorden fets oblidats, actrius i actors difunts, i fins i tot complicitats amagades quan comprovem que molts reconvertits de més endavant o avantpassats de pares de la pàtria democràtica flirtejaven amb els poders vigents sense manies i es deixaven estimar sense complexos. En tot cas formen part d'un passat amb moltes ombres i poques llums però una part d'aquelles poques llums es gaudien al cine del barri, barat i assequible, farcit de somnis que justament començaven, de veritat, en acabar el NO-DO. Fins que va arribar la tele, és clar. També, aquella tele, com la d'ara, amb les seves ombres i les seves llums.\nPublicat per Júlia a 7:09\nEtiquetes de comentaris: costums, evocacions, franquisme, La mitad invisible, Los años del NO-DO, NO-DO, televisió\nOstras, ¿ no me digas que sigues al Montalbano ?\nMe he pateado casi todos los pueblos de la serie...Bigata, Vilasseca dil Mare, Marinella, Locatta Marina...El autor de la serie, al ponerle Montalbano, hizo un guiño a nuestro Montalbán, si, el mejor escritor que hemos tenido siempre de novela negra. Algún día espero que en la calle donde nació, Botella tocando La Cera, nuestro Ay.untamiento le haga un homenaje...Salut\nElls diran que sí, però no n'estic gaire segur que la sensació que els produeixi els documentals del passats sigui com la nostra. S'hauria de produir un tall històric i social important que permetés veure l'abisme.\nÉs fantàstic que la 2 mantingui aquesta programació de dissabte.\nMiquel, no soy tan entusiasta como tú de Vázquez Montalbán, aunque no le quito mérito, fue un poco abducido por la editorial Planeta... en la calle Botella hay una placa que lo recuerda pero casi ni se ve.\nEls temps canvien, Enric, i no veiem les misèries del present de forma global fins que no han passat, quan les vius tens recursos per 'sobreviure' i fins i tot passar-ho bé 'dentro de un orden'. Cal dir també que molta gent n'havia vist de tants colors durant la guerra civil -i tants canvis de jaqueta- que al capdavall allò els semblava un mal menor, tot és complicat i parlo per veïns del barri que no eren gens de 'dretes' però que havien viscut i patit els enfrontaments entre anarquistes i comunistes, per exemple.\nLa veritable història viscuda està feta d'històries individuals i familiars.


Disposats a imposar un nou Estatut a Catalunya – El Republicà\nDisposats a un nou Estatut, però sense més competències\nMargarita Robles no és la primera persona que ha parlat d’un nou Estatut per Catalunya, aprofitant que el govern de l’Estat està fent marxa enrere en el traspàs de competències i no vol donar-ne de noves.\nDisposats... però no a parlar, sinó a imposar\nTot posa en dubte la paraula del govern de l’Estat que ha marxat de vacances. Parlen de què si participarem en això o en allò i després se n’obliden o no en volen seguir parlant.\nNo volen que controlem el tema dels MIR. És una manera de controlar la castellanització de la sanitat, però també de reduir les competències de la Generalitat a les inversions i el manteniment del personal.\nVolen desmitificar la independència\nCatalunya, diuen que no disposa d’una majoria independentista, i amb aquesta afirmació no comprovada intenten imposar altres paràmetres a la gestió pública catalana.\nL’objectiu és desmitificar la independència i fer creure que a Catalunya hi ha més gent pro Espanya que pro Catalunya.\nDisposats a atrinxerar-se per crear conformisme social\nSembla que estiguem davant d’una guerra de posicions on es busca l’equilibri de forces sense descuidar la influència hegemònica del poder central.\nPerò el que fa Madrid és fer trinxeres per impulsar el conformisme social adequant el pensament dels catalans a la seva moralitat amb una pressió permanent sobre la ciutadania.\nFer el que sigui perquè fracassi l'independentisme\nEl govern espanyol vol dominar i dirigir la política catalana i està disposat a fer el que sigui perquè fracassi l’independentisme. La idea d’un nou Estatut està feta sobre la perspectiva de fer canviar el moviment majoritari a Catalunya en favor de la unitat amb Espanya.\nEl centralisme espanyol vol depurar el pensament nacional català buscant totes les febleses teòriques, presentant-ho com un fals dogma que es destrueix per si mateix.\nDisposats a tot: fins i tot a perjudicar la democràcia\nEl parlament espanyol està incorporat a l’Estat, de manera que les seves decisions mai permetran la discussió dels actuals fonaments i estructura de l’Estat, i aquesta estructura s’ha proposat que el Parlament de Catalunya quedi incorporat igualment a l’Estat per frenar més fàcilment qualsevol aspiració que vagi més enllà d’un aggiornamento estatutari.\nAquest tipus d’actuació trenca amb els principis del parlamentarisme i perjudica l’evolució de la democràcia. Però això no importa quan es tracta d’impedir que Catalunya recobri la independència i es converteixi en un nou Estat d’Europa.\nEscrit a General Tagged democràcia, margarita robles, menys competencies, nou estatut\n← Cent Anys d’Annual i la República del Rif\nINDEPENDÈNCIA PER PODER DECIDIR →


29·03·21 | 18:15\nNavata, amb l'ocupació del 55 per cent del seu conreu -abastaria 406 hectàrees de les 735 que té de terra de conreu-, seria el municipi que més patiria les conseqüències d'aquest parc fotovoltaic. A Vilanant, tindria un 23% d'afectació; a Ordis, un 20%, mentre que Cabanelles, amb un 2%, seria el que en sortiria més ben parat. Per això, l'alcalde navatenc, Jaume Homs, s'ha dirigit prèviament a la Diputació de Girona per demanar a aquesta administració si està al corrent d'aquests projectes. «Això és un atemptat territorial i, si tira endavant la ponència, s'hi han de posar totes les traves que siguin possibles, perquè s'ha d'escoltar el territori», confessa Homs, que veu complicat que es pugui desenvolupar aquest projecte.\nA més, des del sector ecologista de la comarca, la Iaeden lamenta que les renovables «se segueixin imposant al territori sense cap mena de planificació prèvia i de forma caòtica, únicament responent als desitjos de les grans energètiques. Aquestes empreses -afegien des de la institució ecologista altempordanesa- continuen aprofitant la liberalització i facilitació d'implantació de grans parcs eòlics i fotovoltaics a l'Alt Empordà».\nUn projecte estudiarà l'alimentació i l'estat de la població de pop al golf de Roses


Osona contra el càncer | oson@corre\nMatinal d’atletisme Osona contra el Càncer\n2na. MATINAL D’ATLETISME\nDiumenge dia 17 d’octubre de 2010, hora d’inici 10:30\nInscripcions: al telèfon 938850480 del Club Atlètic Vic, o a l’adreça electrònica cavic@cavic.cat\nEls centres han de confirmar els alumnes que assistiran abans del 8 d’octubre.\nInstitut Municipal d’Esports de Vic, Esports Everest, Trofeus 52\nOsona Contra el Càncer – Jornada d’atletisme per als menuts\nus informem que el proper diumenge 18 d’octubre es celebrarà una MATINAL D’ATLETISME a les nostres instal·lacions. Aquesta activitat està organitzada per Osona Contra el Càncer i el CAVic en motiu de la setmana europea contra el càncer.\nL’activitat està oberta a tots els nens i nenes de les escoles de la zona i està dirigida a que els petits puguin provar un nou esport com és l’atletisme i fomentar la pràctica esportiva.\nDurant la jornada, que començarà a les 10h30′ es faran les següents\n30 m llisos pels més petits\n60 m llisos pels més grans\nTots aquells que vulgueu passar-hi, sereu molt benvinguts.


Lloguer monovolum a Aeropuerto de Altenburg Nobitz - cotxes de 7 i 9 seients\nInici » Destinacio » Alemanya » Aeropuerto de Altenburg Nobitz » Lloguer monovolum\nLloguer monovolum a Aeropuerto de Altenburg Nobitz\nQuatre milles al sud - est de la ciutat alemanya de Altenburg i només 25 milles de la millor coneguda ciutat alemanya de Leipzig és Altenburg Nobitz Aeroport. El codi per a aquest aeroport és AOC. Altenburg Nobitz és un petit aeroport a Turíngia, Alemanya amb molta història. S'utilitza per a vols dins d'Alemanya i més Europa. És l'aeroport més popular de l'estat de Turíngia i serveix uns 200.000 passatgers anuals. Ho està fent esforços per créixer aquell nombre que inclouen un canvi oficial de nom a l'aeroport de Leipzig - Altenburg.\nRyanair funciona vols de Edimburg, Girona i Londres - Stansted a Altenburg Nobitz. Veïns de Altenburg utilitzar l'aeroport molt, però hi ha més demanda de transport aeri de molt més gran ciutat de Leipzig.\nMolts viatgers aire utilitzen AOC com a manera de pressupost per a obtenir a Leipzig. De mitjana, uns 15 vols diaris surten de l'aeroport. Va ser fins als 18 - 20 de 2004 - 2005, però Ryanair ha reduït la freqüència de molts dels seus vols. Així, grans multituds i reclamar ups en línia per a equipatge i pressupost persones transportista lloguer no és un problema aquí.\nDurant el combat principi WWI avions utilitzats recinte AOC com la seva base. Després de la Segona Guerra Mundial, es va celebrar l'aeròdrom per a 47 anys per l'URSS. Quan el comunisme va caure el 1992, es va fundar Altenburg Nobitz Aeroport.\n9 places persones companyia de lloguer a Altenburg Nobitz Aeroport és una gran manera d'obtenir al voltant de Turíngia i Leipzig. La regió és fàcil d'entendre amb senyals clarament marcats i moltes carreteres.\nEstem valorats en de 4,8 de cada 5 basat en 1 revisions.\nLloguer excel·lent, no hi ha queixes.\nAprop Aeropuerto de Altenburg Nobitz\nLeipzig Torgauer Str (41,1 km)\nEstación de Ferrocarril Hbf de Leipzig (41,6 km)\nAeropuerto de Leipzig (52,6 km)


Abril – Desembre 2020 Abr – Des 2020\nEl dimecres 13 de maig, a la Sala Luz de Gas, la Fundació Ajudantajudar celebrarà una festa benèfica per tal d’aconseguir fons per mantenir una escola en el llogaret de Keov Mony (Pursat, Cambodja).\nLa cita serà al carrer Muntaner, 24 de Barcelona, de 20:00 h a 23 h. Sala Luz de Gas – Preu de l’entrada: 10 euros.\nLa Fundació Ajudantajudar pretén amb aquesta festa oferir una bona ocasió perquè tothom participi en una bona causa, gaudint alhora d’un espectacle ple de ritme, un moment d’oci i diversió.\nLa festa estarà amenitzada durant una hora i mitja per la banda The Mudkickers a ritme de swing. En el temps de pausa de la banda el grup White Xocolates ens brindarà algunes de les seves millors coreografies, en JM DJ posarà la musica.\nCategories: Concert amb ball DJ Lindy Hop Musica en directe Etiquetes: actuacions baile social Barcelona Ciutat Lindy Hop música en directe swing


El racó dels meus somnis: L'espera\nPublicat per Pere Soler a 17:15\njordi chueca 8 de maig de 2012 a les 19:25\nvas tenir la "sort del principiant..." je je .\nJa vaig veure les aurores i ara aquest fiord il·luminat per un sol d'hivern. genial amic ¡ ¡\nPere Soler 8 de maig de 2012 a les 20:20\nHola Jordi, totalment d'acord amb Tu: la sort del principiant...era la primera vegada que anava a Noruega :-)\nVas veure les aurores també? Oi que es un espectacle únic??\nEsther Bahí 8 de maig de 2012 a les 19:35\nNo se si m'agrada mes la primera o la segona,cachis.\nNo les facis tant maques,carai.\nPere Soler 8 de maig de 2012 a les 20:21\nHola Esther, a mi personalment m'agrada mes la segona, en gran, fins i tot la tercera, però va ser una bona vivència veure el canvi que va experimentar el lloc amb el canvi d'alçada de l'aigua ;-)\nFrancesc Balaguer 8 de maig de 2012 a les 21:39\nMolt bones Pere!!! M'agrada molt la segona.\nPere Soler 8 de maig de 2012 a les 23:37\nHola Francesc, gràcies per la visita company!\nvipucholfoto 9 de maig de 2012 a les 8:25\nQuin preciositat de lloc.\nQuanta raó tens en el anar amb una idea preconcebuda. Però cal adaptar-se a les circumstàncies tan variables i intentar treure partit de cada moment i cada variació.\nPere Soler 9 de maig de 2012 a les 17:58\nHola Vicenç, qui no es conforma es perquè no vol, no es pot tenir el cel seré per aurores i que a la posta de sol tinguis núvols rogents o viceversa, per tant cal adaptar-se i treure o intentar treure el millor de cada moment.\npepet 9 de maig de 2012 a les 11:45\nEl reflexe de la segona te més força i els tons càlids me la fan més agradable a la vista. El tema del gel tot un "puntàs". T'imagine gaudint molt en aquest lloc :-)\nPere Soler 9 de maig de 2012 a les 18:00\nImagina Vd be Dr. va estar un viatge molt intens de fotografia i vivències, espero que aviat pugem dir el mateix ;-)\nJoan Torrens 9 de maig de 2012 a les 13:26\nCom més fotos penges del noruega més llargues se'm fan les dents Pere... quina preciositat de colors i degradats sobretot gràcies al gel!\nHola Joan, no cal que se't posin llargues les dents, només cal planificar un viatget i anar-hi, t'ho recomano! S'ho val!\nDaniel Arenas 9 de maig de 2012 a les 16:58\nWow, Pere, aquests paratges son la meva gran debilitat.\nDonen sensació de fred però també de cristal·linitat, de puresa i de calma absoluta. Si la Natura fos una persona et diria que en les teves imatges es nota la seva presència o millor dit, la seva esència que és quelcom bastant difícil de captar.\nTé nom aquest fjord?\nCrec que em vas comentar que aquest viatge no era de grup fotogràfic (entès com a taller dirigit per un fotògraf) sinó que te'l (us el, perquè veig que parles amb plural) tu i els teus acompanyants (que dedueixo que no necessàriament va ser la família o no només la família. Haig de lloar la feina de planificació i de localitzacions que té pinta de que va ser a consciència (entre aquest i alguna altra entrada que t'he llegit).\nVau contactar amb fotògrafs locals per planificar-ho o va ser tot des de casa sense ajuda externa?\nEl tema de la planificació de les sortides es potser un dels meus punts més dèbils en el meu flux de treball fotogràfic, el solo basar en guies i en algunes fotos que veig per Internet sobre on vull anar però com molt bé saps no sempre son garantia de localitzar res ni tenir un "planning o estudi" a fons.\nAvui he gaudit molt llegit la teva entrada. Salut!\nPere Soler 9 de maig de 2012 a les 18:05\nHola Daniel... no se per on començar... buff!! :-)\nSi que te nom, però el mapa detallat de la zona que vaig comprar allà ara mateix no sé on és...t'ho dec.\nNo era un viatge dirigit per cap fotograf, era una ilusió meva de feia temps i que va coincidir amb l'ilusió de tres companys d'afició mes i ho vàrem muntar amb l'ajuda d'un fotògraf norueg i amb indicacions d'algun membre de FN com el Daniel Montero, que hi havia estat feia un mes.\nCom sempre en aquesta vida, la sort es un element decisiu en la fotografia de natura...recorda un conegut nostre i la seva "mala sort" amb les aurores"..\nSi Tu hi has gaudit per mi ja ha valgut la pena, gràcies Daniel.\nEsteve Garriga 10 de maig de 2012 a les 8:34\nEl que m`´es m' agrada com diu en Daniel, és la cristal.litat que reflexes les fotos, per mi vol dir puresa... Bé és el que té aquest pais.\nRealment els blaus m' agraden molt.\nPere Soler 11 de maig de 2012 a les 16:26\nHola Esteve, Si en un viatge fa falta tenir sort i mes si es fotogràfic, doncs et puc dir que a Noruega en vàrem tenir molta amb la climatologia i com dius, vàrem poder veure "aquell pais" ;-)\nXose Casal 10 de maig de 2012 a les 11:28\nEl reflejo y la luz de la segunda preciosos, en cualquier caso me gustan mucho las tres\nPere Soler 11 de maig de 2012 a les 16:27\nHola Xose, celebro que te gusten, esto anima a seguir compartiendo los bellos momentos vividos.\nJordi 10 de maig de 2012 a les 21:32\nCaram quina sorpresa i quin regal que vàreu tenir!!\nTotes les imatges d'aquest viatge son fantàstiques, l'enhorabona.\nPere Soler 11 de maig de 2012 a les 16:28\nEm sembla que ja ho he dit contestant en alguna entrada anterior, però per mi i fotogràficament, aquest ha estat "el viatge" de la meva vida.\nMontse 13 de maig de 2012 a les 22:33\nwow! A mi la segona em sembla perfecta , els reflexes daurats son de luxe!\nQue tant gel i fred pugui transmetre tanta calidesa...hmmm!!! :-)\nsegueixo a l'aguait! :-)\nPere Soler 13 de maig de 2012 a les 23:07\nHola Montse, una de les coses que em va captivar va estar la netedad de la llum i que a partir de les dos de la tarda ja podies fer fotos amb llum de posta...i fins a les cinc!!! :-)\nFrancesc Balaguer 14 de maig de 2012 a les 18:44\nAmb el teu permís poso el teu nom i blog en el meu en els enllaços de fotògrafs.\nPere Soler 14 de maig de 2012 a les 20:03\nTot un honor estar-hi, per descomptat!!\nTu també tens el teu trocet en la meva llista ;-)\nFrancesc Balaguer 15 de maig de 2012 a les 14:38\nGràcies Pere! Avui ajudo en Paco de Montphoto a penjar les fotos de l'expo a ICHN, s'inagura crec el dia 30.\nPere Soler 15 de maig de 2012 a les 16:09\nHi seran totes les fotos del llibre??\nAvtoprokat 8 de juny de 2012 a les 12:56\nPere Soler 9 de juny de 2012 a les 7:02


Les comarques del Pirineu i Ponent preveuen rebre aquest estiu al voltant de 615.000 visitants - FÒRUM.ad\nLes comarques del Pirineu i Ponent preveuen rebre aquest estiu al voltant de 615.000 visitants\nOn: 23/06/19 18:29\nEl Patronat de Turisme de la Diputació de Lleida espera repetir aquest estiu les xifres d’ocupació del 2018 i consolidar l’increment de visitants que registren les comarques del Pirineu i Ponent des del 2013. Si la previsió es compleix, la demarcació rebrà durant la campanya estiuenca uns 615.000 turistes, que faran al voltant d’1.750.000 pernoctacions en establiments de turisme reglat i no reglat, al marge de les segones residències, que no estan quantificades. Aquest primer cap de setmana d’estiu, que coincideix amb la revetlla de Sant Joan, l’ocupació podria ser del 95% de mitjana.\nEl nivell de reserves per Sant Joan en les diferents tipologies d’allotjament són molt bones. El Patronat indica un 85% de mitjana d’ocupació, tot i que en places de bungalous i de turisme rural ja tenen penjat el cartell de complet en alguns indrets, principalment a les diferents localitats on se celebra la festa del foc del solstici d’estiu amb la baixada de falles i la crema dels haros, a les comarques de l’Alta Ribagorça, el Pallars Sobirà i la Val d’Aran.\nEl Patronat destaca que la festivitat de Sant Joan d’enguany té un millor comportament turístic que l’any passat perquè té tres dies festius, en escaure’s la diada de Sant Joan en dilluns, mentre que l’any passat va coincidir amb un cap de setmana. D’altra banda, l’arribada de la calor, coincidint amb l’inici de l’estiu i el començament de les vacances escolars, es preveu que afavoreixi l’estada dels primers turistes a la demarcació de Lleida.\nUn creixement progressiu des de l’any 2013\nEl Patronat de Turisme de la Diputació preveu poder continuar consolidant enguany els creixements que ha experimentat el sector turístic en els darrers 6 anys durant la temporada d’estiu. L’any passat va registrar-se el millor resultat de tots els temps quant a establiments d’hoteleria, turisme rural, apartaments turístics i càmpings. El darrer estiu va tancar-se amb un increment d’1,20% en quant al nombre de viatgers i d’un 1,73% més en el de pernoctacions en relació amb el mateix període del 2017.\nEn aquest sentit, tant el Patronat de Turisme com els representants dels diferents subsectors d’allotjament turístic de la demarcació de Lleida esperen repetir els resultats de l’any passat, cosa que representaria situar-se al voltant d’uns 615.000 turistes i 1.750.000 pernoctacions, dels quals un 475.000 viatgers amb 1.255.000 pernoctacions correspondrien als allotjats en els establiments d’hoteleria, turisme rural, càmpings i apartaments turístics, d’acord amb les dades de l’INE de l’any passat, mentre que els restants correspondrien a altres modalitats d’allotjament turístic, exceptuant les segones residències, que no estan comptabilitzades.\nLes previsions venen determinades per les dades positives dels darrers 6 anys. No obstant, cal tenir present que l’anàlisi de les dades del sector de gener a l’abril d’enguany indiquen un descens del 4% en relació amb el nombre de pernoctacions, vinculat a la campanya de neu.\nPel que fa al turisme estranger, el Patronat preveu que es mantingui també en percentatges similars als de l’estiu de l’any 2018, que van representar el 18% del total dels turistes i el 15% de les pernoctacions a la demarcació. Amb aquests càlculs el Patronat preveu que uns 110.000 turistes seran estrangers, els quals faran més de 260.000 pernoctacions en les diferents modalitats d’allotjament turístic.\nL’agost, el mes amb més ocupació\nL’agost, com ja és habitual, serà el mes que registrarà una demanda turística més important, amb una mitjana d’ocupació que oscil·larà entre el 80 i el 95%, tot i que en algunes dates i destinacions, i d’acord amb la tipologia d’allotjament, els percentatges poden arribar a la plena ocupació la setmana del 15 d’agost que enguany s’escau el dijous a meitat de setmana facilitant diferents combinacions. Els mesos de juliol i setembre l’ocupació oscil·larà entre el 40 i el 60%, depenent del tipus d’allotjament i de la zona, exceptuant les places de bungalous que el mes de juliol podrien tenir un 75% d’ocupació.\nPrevious Post: Jérémy Debels (Osella) i Gerard de la Casa (Subaru) guanyen la Pujada Arinsal\nNext Post: Hackegen el Facebook del Cap de Govern


La Comunitat educativa en construcció - Opinió - Rubí TV\nLa Comunitat educativa en construcció\nElena Montesinos, Podem Rubí\nEl passat divendres 9 de novembre vam organitzar una trobada per parlar dels reptes i les oportunitats, en relació a l'ensenyament, que cal afrontar des dels municipis.\nI el tema interessa, donat que cada vegada hi han més persones que són conscients de la seva transcendència, ja sigui perquè, des d'una perspectiva individual, reconeixen en l'educació un dels canals que facilita la promoció social, perquè, des d'una perspectiva comunitària, la veuen com una oportunitat de redistribució, o fins i tot, la consideren l'eina més efectiva de transformació social.\nMés de 50 persones vam participar en aquesta trobada, on a partir del diàleg entre l'Eulàlia i la Jéssica desgranàvem moltes de les qüestions a les quals cal donar resposta. I mentre paíem les paraules i les assignàvem un significat, una hora i mitja es va fer curta per exposar tots els escenaris que reconeixíem en el nostre entorn més proper, a la nostra ciutat.\nVa quedar palès que calen més espais de reflexió col·lectiva.\nEls espais de participació comunitaris que organitzen les seves accions en base a la definició d'uns objectius i que aspiren a millorar les condicions de vida de les persones, no arrelen allà on no se'ls facilita l'entorn adient, on no se'ls adoba, se'ls rega, i en definitiva, se'n té cura. Si volem que l'espurna de l'esperit transformador que conté l'educació esdevingui una flama que no només perduri sinó que s'estengui, cal proporcionar-li oxigen.\nQuan parlem de comunitat educativa, ho fem des d'un punt de vista, eminentment, comunitari, on diferents, persones, moviments, col·lectius i entitats teixeixen aliances, acorden estratègies i porten a terme una sèrie d'accions per assolir els objectius que comparteixen.\nTal i com van dir algunes de les persones que van assistir a l'acte, el govern municipal ha de proporcionar els marcs on trobar-se, on escoltar-se, on reflexionar, on els informes d'educació i els plans d'infància i adolescència es debateixin...i encara ha d'anar més enllà, si vol una comunitat educativa forta i compromesa, ha d'afavorir la participació real en la pressa de decisions.\nDe res serviran tots els informes realitzats per consultories quan no s'ha treballat en la construcció d'una identitat col·lectiva, no s'ha fomentat el sentiment de pertinença i no s'han posat en valor les aportacions dels principals actors.\nA Rubí necessitem un govern que cregui en el municipalisme com a motor de canvi, que no limiti la seva acció a l'administració de bens i recursos, que defineixi el paradigma educatiu a partir del qual treballarà, i que per sobre de tot, escolti, faciliti la participació, promogui el treball en xarxa, aprofiti els recursos locals i la diversitat existent, que dinamitzi, que faci de mediador i que defensi la seva comunitat davant altres ens o administracions públiques.\nTreballem en la construcció de la comunitat educativa!\nElena Montesinos, membre del Cercle de Podem Rubí