[29/05] Míting «Afer Aernoult-Rousset» - París (29-05-68) - Michel - Bidault - «Tissier» - Li Shizeng - Bizeau - Carles - Macho - Fontanillas - Imbernón - Schirru - Di Sciullo - Pagès Xartó - González Tagua - Boronina - Martínez Baena - Laviña"\nShowing article 3517 of 10481 in channel 13961322\nFirst Article ... Article 3515 Article 3516 Article 3517 Article 3518 Article 3519 ... Last Article\n[29/05] Míting «Afer Aernoult-Rousset» - París (29-05-68) - Michel - Bidault - «Tissier» - Li Shizeng - Bizeau - Carles - Macho - Fontanillas - Imbernón - Schirru - Di Sciullo - Pagès Xartó - González Tagua - Boronina - Martínez Baena - Laviña\nNext L'OCB d'Inca premia un Glosador de Mallorca, el proper 30 de maig a les 17:30h\nPrevious La Fira del Llibre i la narrativa insular del segle XX: Un viatge imaginari i altres narracions\n- Míting «Afer Aernoult-Rousset»: El 29 de maig de 1910 se celebra a la Sala Ferrer de la Borsa del Treball de París (França) el gran míting «À bas les conseils de guerre!» (A baix els consells de guerra!). L'acte, organitzat pel Comitè de Defensa Social (CDS) de París, tenia la finalitat de denunciar l'anomenat «Afer Aernoult-Rousset». El 2 de juliol de 1909 Émile Rousset, terrelloner anarquista que feia el servei militar als batallons disciplinaris africans («Bat' d'Af») i es trobava al camp disciplinari (Biribi) de Djenan el-Dar (Algèria), fou testimoni de la mort, a resultes de les tortures infligides, del també terrelloner llibertari Albert Aernoult, que hi havia arribat al camp el dia anterior; la versió oficial fou que morí per un «cop de calor» i «sobreexcitació cerebral» resultat del sol africà. Rousset alertà l'opinió pública i en una carta publicada en el diari Le Matin explicà que havia estat assassinat a cops pel tinent Sabatier i els sergents Beignier i Casanova i donà el seu testimoni; per aquest article fou jutjat per un consell de guerra a Orà i condemnat el 2 de febrer de 1910 per «desobeir ordres i insultar els superiors» a una pena de cinc anys de presó. El 15 de novembre de 1909 fou llegida a la Cambra de Diputats francesa una carta de 15 companys de Rousset que corroboraven la versió d'aquest. Tot aquest assumpte provocà la creació d'un Comitè de Defensa Rousset, on a més d'anarquistes hi van participar periòdics socialistes (L'Humanité,La Guerre Sociale, etc.), sindicats, el Comitè de Defensa Social (CDS), la Lliga dels Drets de l'Home i altres organitzacions, i el desencadenament del que passà a denominar-se «Afer Aernoult-Rousset», que posà en qüestió l'existència dels camps disciplinaris algerians (Biribi) i desfermà una forta campanya antimilitarista. En aquest acte hi van participar els membres del CDS de Marsella (Provença, Occitània) René De Marmande, Chardon, Edouard Barrat, Joseph Galeno, Auguste Durand, Augustin Sartoris i la vídua Augier.\n- París (29-05-68): El 29 de maig de 1968 a París (França) el Consell de Ministres, convocat com cada dimecres a les 10 hores, és ajornat en l'últim minut. El general De Gaulle ha abandonat secretament l'Elisi a les 11.15 hores en helicòpter cap a una destinació desconeguda. Al migdia, Pompidou declara ignorar on es troba el general i anuncia que farà una declaració a l'Assemblea Nacional l'endemà al matí. La Confederació General del Treball (CGT), que ha trencat amb la Confederació Francesa Democràtica del Treball (CFDT) i la Unió Nacional d'Estudiants de França (UNEF) per haver aplaudit el retorn de Cohn-Bendit, i el Partit Comunista Francès (PCF) organitzen una manifestació per un «canvi polític de progrés social i de democràcia» de la Bastilla a Saint-Lazere a partir de les 15 hores, que es desenvolupa sense incidents i que arreplega centenars de milers de persones, segons els dirigents comunistes. A la tarda, el general De Gaulle és localitzat: es troba a Colombey-les-Deux-Églises de pas cap a Baden-Baden, on visitarà a les 18.30 hores el general Jacques Massu, comandat de les Forces Franceses de Alemanya (FFA). Tota casta d'opinions es desencadenen arran d'aquesta misteriosa visita i sobre les seves intencions. Eugène Descamps, secretari general de la CFDT, llança una crida a Mendès France per que accepti el poder. A la tarda, en una roda de premsa improvisada, Mendès France es declara partidari de formar un«govern provisional de gestió» a condició que estigui d'acord «tota l'esquerra unida».\n- Louise Michel: El 29 de maig de 1830 neix al castell de Vroncourt (Lorena, França) l'escriptora, poeta, educadora, communarde i militant i propagandista llibertària Clémence Demahis Michel, més coneguda com Louise Michel --també sota el pseudònim literari d'Enjolras--, una de les figures més importants de l'anarquisme francès del segle XIX. Filla del senyor del castell, Charles-Étienne Demahis --o més probablement de son fill Laurent--, i de la jove serventa Marianne Michel. Al castell rebé una bona instrucció liberal i, després d'haver completat els seus estudis a Chaumont, obtingué el títol de mestra. Escapolint-se de prendre jurament a l'Imperi per ocupar una plaça, el gener de 1853 obrí una escola lliure a Audeloncourt (Champanya-Ardenes). En 1855 inaugurarà una altra a la mateixa regió, a Millières, on ensenyarà inspirada en els preceptes republicans blanquistes i sempre sota les reprimendes de les autoritats. En 1856 s'instal·là a París i continuà fent de mestra a l'escola dirigida per la senyora Vollier, a la rue du Château-d'Eau, amb qui establirà lligams gairebé filials. En aquests anys desenvolupà una intensa activitat literària, escrivint en prosa, rimant poemes, alguns dels quals remetrà a Victor Hugo, i col·laborant en els periòdics de l'oposició. També seguí diversos cursos durant els vespres i freqüentà animades reunions polítiques, on coneixerà destacats revolucionaris, com ara Jules Vallès, Eugène Varlin, Rigault, Émile Eudes o Théophile Ferré, amb qui es lligarà sentimentalment. A començaments de 1869 ja pren part activa en el naixent moviment anarquista i en aquest mateix any fou nomenada secretària de la Societat Democràtica de Moralització, la missió de la qual era ajudar les obreres. El 12 de gener de 1870, vestida com un home i armada amb un punyal, assistí, amb uns 200.000 parisencs més, als funerals del periodista Victor Noir, assassinat per Pierre Bonaparte. Segons els informes policíacs, en aquesta època ja estava afiliada a l'Associació Internacional dels Treballadors (AIT). El novembre de 1870 fou elegida presidenta del Comitè Republicà de Vigilància Ciutadana del XVIII Districte parisenc. En un París assetjat, durant el dia dirigia l'escola de la rue Houdon --externat que havia fundat en 1865 i on havia creat una cantina per als seus afamegats alumnes-- i el vespre freqüentava les reunions polítiques, sobretot al Club de la Pàtria en Perill. El 22 de gener de 1871, vestida amb l'uniforme de la Guàrdia Nacional, assistí a la manifestació a la plaça de l'Ajuntament contra el govern, el qual era acusat pels parisencs d'inèrcia, de covardia i d'esperit de capitulació. El 18 de març de 1871 participà activament armes al coll, amb els companys del Comitè de Vigilància de Montmartre, en la insurrecció popular que acabarà instaurant la Comuna de París, moviment revolucionari en el qual intervindrà com a propagandista, com a guàrdia del 61 Batalló, com a infermera d'ambulància i com a assessora d'instrucció i d'educació, sempre defensant un ensenyament lliure, les escoles professionals i els orfenats laics. Animà el Club de la Revolució, sovint presidint les sessions que es realitzaren a l'església de Saint-Bernard de la Chapelle, i col·laborà en Le Cri du Peuple, de Jules Vallès. Marxà als fronts d'Issy i de Clamart, on combaté a primera línia i on es dedicà també a reincorporar desertors. Durant la «Setmana Sagnant», amb algunes desenes de companys del seu batalló, disparà elsúltims trets a la barricada de la Chausée Clignancourt. Aconseguí escapar de la repressió de les tropes de Versalles, però es lliurà per alliberar sa mare que havia estat agafada com a ostatge. Fins al seu processament passà per diverses presons: Satory, Versalles, Arras, etc. Davant el VI Consell de Guerra comptà amb els testimonis al seu favor dels alcaldes de Vroncourt i d'Audeloncourt i del delegat cantonal del XVIII Districte parisenc, però de tota manera, el 16 de desembre de 1871, fou condemnada a la deportació en recinte fortificat. Després d'estar tancada durant vint mesos a la presó central d'Auberive, fou embarcada el 24 d'agost de 1873 al vaixell «La Virginie» i quatre mesos després abordaren a Nova Caledònia. Com era connatural en ella, sempre rebutjà qualsevol tracte de favor distint del que es tenia als homes. A l'arxipèlag de la Melanèsia es dedicà a instruir les natives i va fer costat la revolta canaca del cabdill Ataï de 1878 contra el colonialisme francès, contràriament a alguns communards que participaren en la seva repressió. El 8 de maig de 1879 la pena li fou commutada a deportació simple i fou traslladada a Nouméa, on reprengué l'ensenyament, d'antuvi amb els infants dels deportats i després com a professora de dibuix i de música a escoles de senyoretes. Després de refusar mesures de gràcia individuals, el juliol de 1880 fou amnistiada amb la resta de communards. El 9 de novembre de 1880 arribà a l'estació de Saint-Lazare de París, provinent de Newhaven per Dieppe, on l'esperava una gentada entusiasta. Des del seu retorn a la metròpoli es declarà, i fins a la seva mort, anarquista de manera contundent. Militant infatigable, realitzà centenars de conferències a França i a la resta d'Europa (Regne Unit, Bèlgica, Holanda, etc.). Entre el 14 i el 20 de juliol de 1881 assistí al Congrés Anarquista Internacional de Londres que reivindicà l'autonomia de les federacions regionals i la consagració oficial de la propaganda pel fet com a mitjà més eficaç d'emancipació de la classe treballadora. El 8 de gener de 1882 fou detinguda per ultratge a un agent en una manifestació en commemoració del primer aniversari de la mort de Blanqui i condemnada a 15 dies de presó. El 9 de març de 1883, brandint uns enagos negres com a bandera, encapçalà, amb Émile Pouget, una manifestació de desocupats des de l'esplanada dels Invàlids a la plaça Maubert, on la policia la dispersà. Durant la manifestació dos forns van ser assaltats i per aquest motiu fou perseguida, detinguda i condemnada, el 22 de juny de 1883, a sis anys de presó per«incitació al pillatge». Alliberada el 14 gener de 1886 sota la intervenció de Clemenceau i de Rochefort, esdevingué una figura capdavantera del moviment anarquista. El 3 de juny d'aquell any, amb Jules Guesde, Paul Lafargue i el doctor Susini, realitzà un gran míting en solidaritat amb els miners vaguistes de Decazeville que havien estat jutjats responsables de la mort de l'enginyer Watrin i pel qual fou condemnada a quatre mesos de presó per «insults al govern», però pogué beneficiar-se d'una remissió de la pena i fou alliberada el novembre. El gener de 1887 es pronuncià contra la pena de mort en general i en particular contra la del company Clement Duval. En 1888, alhora que Joseph Tortelier, desencadenà una activa propaganda en favor de la vaga general, que associà, en 1890, al Primer de Maig. El 22 de gener de 1888, durant una conferència a l'Havre, un individu li disparà dos trets de revòlver; encara que ferida amb una bala que sempre restarà al seu cap, farà tot el possible per obtenir la gràcia del seu agressor. A resultes dels avalots de l'1 de maig de 1890 a Sant-Etiève i a Viena del Delfinat, hagué d'exiliar-se a Londres, on restarà fins al 1895 lligada a communards i a anarquistes exiliats (Rochefort, Kropotkin, etc.) i dirigint una escola per als infants dels refugiats fundada pel Grup Llibertari de Llengua Francesa, que hagué de tancar a causa de les provocacions policíaques. De tornada a França en 1895, reemprengué les seves gires de conferències --tallades amb estades a Londres amb sa amiga Charlotte Vauvelle (Louise Nouvelle) i sempre vigilada per la policia--, primer amb Sébastien Faure i Matha (1895-1897) i després amb Ernest Girault (1903-1904). En 1898 participà en la campanya d'agitació de l'afer Dreyfus. En tornar d'Algèria de la gira de conferències amb Girault, molt afeblida i cansada, Louise Michel va morir el 9 de gener de 1905 a l'Hotel de l'Oasi de Marsella (Provença, Occitània) en sortir d'un míting. El seu cos fou portat a París i les seves exèquies, el 22 de gener, des de l'estació de Lió al cementiri de Levallois, foren seguides per una multitud de més de 100.000 persones. Fins al 1916 una manifestació a la seva tomba tenia lloc cada any. A més de poemes, de contes i de llegendes, escrigué sobre pedagogia i novel·les«populars», però sobre tot destaquen les seves Mémoires (1886) i La Commune. Histoire et souvenirs (1898).\n-Émile Bidault:El 29 de maig de 1869 neix a Palaiseau (Illa de França, França) el militant i propagandista anarquista Émile Armand Bidault. En 1886 va ser un dels fundadors --amb Joseph Tortelier, Murjas, Tennevin, Jahn, Nique, Edmond Marpaux, Etienne Falcoz, Émile Ferrières i altres-- de la Lliga dels Antipatriotes, que tenia com a objectiu la lluita contra el militarisme, la guerra i el patriotisme. D'antuvi mecànic, després es passarà al món de la impremta. Quan esclatà la Gran Guerra, fidel a les seves conviccions antimilitaristes i pacifistes, va fer costat la posició de Sébastien Faure. En 1916, com a pròrroga de mobilització, treballà en la fabricació de motors d'aeroplans a Billancourt. A partir de 1919 intentà crear una biblioteca ambulant i gratuïta. En aquestaèpoca s'encarregà de l'administració deLe Libertairei de la «Librairie Sociale». Entre el 14 i el 15 de novembre de 1920 participà en el congrés constitutiu de la Unió Anarquista (UA) a París, organització en la qual milità. En 1922 fou el tresorer del Comitè de Defensa Social. Fou l'editor de la revista de textos llibertarisLa Brochure Mensuelle, que publicava a la seva impremta del carrer Bretagne de París, on també s'imprimien diverses publicacions llibertàries (La Revue Populaire,Terre Libre, etc.). Entre 1934 i 1945 va ser el gerent deLa Conquête du pain, revista llibertària oberta a totes les tendències anarquistes. Émile Bidault va morir el 28 de gener de 1938 a París (França) i fou incinerat al cementiri parisenc de Père-Lachaise.\n- Tissier: El 29 de maig –algunes fonts citen el 21 de maig– de 1875 neix a París (França) l'anarquista, i després«socialista nacionalista», Émile Méo, més conegut com Émile Tissier o, simplement, Tissier. Quan era adolescent seguí les classes de l'Escola Professional de Tipografia Gutenberg. A partir dels 15 anys començà a participar en manifestacions i en 1894 entrà a formar part del grup anarquista «LesÉgaux du XVIIe» (Els Iguals del XVII Districte de París). En 1897 va ser condemnat a un any de presó per participar en una manifestació contra el tsar. El gener de 1899 participà en l'efímer periòdic Le Camarade. Partidari dels «Milieux Libres» (Comunes Llibertàries), administrà La Revue Communista (1903-1904), revista fundada pels membres de la Colònia Comunista Anarquista de Vaux (Poitou-Charentes, França), primera comuna llibertària francesa creada sota l'impuls de Georges Butaud i Henri Beylie. A començaments de 1908 fou membre del Comitè de Socors als Detinguts (CSD), encarregat de portar una campanya de suport a E. Armand, tancat aleshores a la presó de La Santé com pres comú encausat en un procés per emissió de moneda falsa. A partir de 1909 fou secretari del Comitè de Defensa Social (CDS) i entre desembre d'aquell any i octubre de 1912 va ser secretari de redacció del Bulletin du Comité de Défense Sociale. El 24 de març de 1910 fou un dels 16 signataris del cartell «À bas Biribi!», imprès pel CDS per a exigir justícia en l'«Afer Aernoult-Rousset»; aquestes 16 persones van ser jutjades entre el 4 i el 5 de juliol de 1910 per «provocació a l'assassinat i a la desobediència», però van ser absoltes. Aquest procés implicà el seu acomiadament del banc on treballava com a empleat. Després d'això, esdevingué redactor en el periòdic La Guerre Sociale, de Gustave Hervé. Durant la primavera de 1910 fou membre del Comitè Antiparlamentari, que portà una campanya abstencionista. El 5 d'octubre de 1911 va ser jutjat, amb altres companys de la redacció de La Guerre Sociale (Miguel Almereyda, Jean Godschild, Marius Truchard, Maurice Baur, Christian Michel, René i Georges Dulac), per haver segrestat tres excamarades (Eugène Bled, Jean Dudragne i Lucien Métivier), els quals acusaven de ser confidents de la policia i agents provocadors i de jutjar-los en un«Tribunal Revolucionari», però tots els encausats van ser absolts. A començaments de 1912, en nom del CDS, intercedí sobre el general Barrau, a Versalles (Illa de França, França), per mitigar l'empresonament del soldat revolucionari Victor Bintz. El març de 1912, amb Charles Albert, participà en el Comitè Antiparlamentari Revolucionari (CAR), comissió formada per 25 destacats anarquistes i sindicalistes revolucionaris i impulsada per la Federació Revolucionària Comunista (FRC), creada per a portar la campanya abstencionista durant les eleccions municipals de maig, però l'abandonà a començaments d'abril després d'haver pres la paraula en un míting el 29 de març. Deixà el CDS, juntament amb altres companys, arran de la agitada reunió del 27 de juliol de 1912. En La Guerre Sociale del 10 de desembre de 1912, amb altres sis llibertaris d'aquesta publicació (Miguel Almereyda, René Dolié, Émile Dulac, Jean Goldschild, Eugène Merle i Albert Rigaudie), signà la declaració«Pourquoi nous entrons au Parti Socialiste» (Perquè entrem al Partit Socialista). Durant la Gran Guerra continuà col·laborant en La Guerre Sociale, que canvià el títol per La Victoire. Quotidien socialiste national, organe de la République Autoritaire, assumint el càrrec de redactor en cap. Fidel a Gustave Hervé, evolucionà amb ell i durant el període d'entreguerres milità en el Partit Socialista Nacional (PSN) fundat per aquest. En les eleccions legislatives d'abril de 1928 es presentà pel PSN en la I Circumscripció del XI Districte parisenc obtinguen 201 vots (2% dels sufragis emesos).\n- Li Shizeng: El 29 de maig de 1881 neix a Guangyang (Hebei, Xina) l'agrònom i pedagog anarquista Li Shizeng, també conegut com Li Yuying (Monjo de Pedra). Era fill d'una família mandarina i alguns dels seus familiars van ser ministres i alts mandataris de la Cort imperial manxú. Educat en un esperit obert al món occidental, en 1903 marxà amb una vintena d'estudiants a França, acompanyant Sun Baoqi, aleshores ambaixador de l'Imperi xines a França, per exercir d'agregat a la delegació xinesa. Però aviat abandonà el càrrec i decidí desvincular-se del seu futur com a alt càrrec burocràtic imperial per a estudiar, d'antuvi, Ciències Agrícoles a l'Escola Pràctica d'Agricultura de Chesnoy (Montargis, Centre, França), on es graduà. En 1906 es traslladà a París durant tres anys per realitzar estudis de química i biologia a la Sorbona i al laboratori del professor Gabriel Bertrand de l'Institut Pasteur. A la capital francesa descobrí el pensament anarquista --llegí amb passió Proudhon, Bakunin, Élisée Reclus i Kropotkin, a més dels darwinistes socials-- i amb una colla de companys creà el Grup Anarquista Xinès de París. En 1906, amb Wu Zihui i Zhang Jingjiang, creà la «Société pour l'Avancement de la Morale» (Societat per l'Avanç de la Moral), basada en els principis anarcocomunistes. En 1907 fundà l'efímera revista xinesa il·lustrada Shi-chieh (El Mundo) i s'adherí a la Tongmenghui (Lliga Unida), societat secreta de resistència on participaven republicans, nacionalistes i socialistes. En 1907, amb Chu Minyi, publicà el pamflet Geming (Revolució). A partir del 22 de juny de 1907, el Grup Anarquista Xinès publicà el setmanari anarcocomunista en llengua xinesa Xin Shiji (Nou Segle), dedicat sobretot a traduir al xinès els grans pensadors llibertaris. En 1908 fundà la Caséo-Sojaïne a la Garenne-Colombes (Illa de França, França), una petita fàbrica de transformació de la soja on començaren a treballar una trentena de persones que havien vingut directament de la Xina. A la Caséo-Sojaïne es van fer tot tipus de productes derivats de la soja, llegum barata i per la qual pensava que la Xina podria alliberar-se del problema endèmic de la fam. En aquesta factoria, amb l'ajuda del professor anarquista Wu Zhihui, impartí l'anomenat«Curs de Vespre», una mena d'escola nocturna de diverses disciplines (xinès, francès, matèries científiques, etc.). La Caséo-Sojaïne es regia en un règim força frugal i un codi moral força estricte, on estaven prohibits l'alcohol, el tabac, el joc i la prostitució. En 1911 es traslladà a la Xina en ocasió de la Revolució Republicana Xinesa (Revolució Xinhai). En 1912 publicà, amb L. Grandvoinnet, Le Soja. Sa culture, ses usages alimentaires, thérapeutiques, agricoles et industriels. En 1912 també, ajuntant els dos projectes que funcionaven a la Caséo-Sojaïne (fàbrica i escola) i amb el suport de les noves autoritats xineses republicanes, es creà el «Qingong Jianxue Yundong» (Moviment Treball-Estudi) que va créixer força i que va permetre a gairebé dos milenars de xinesos poder venir a França, els quals es beneficiaven de treball, suport mutu, cooperació i tot en un marc d'igualtat, principis estretament lligats al moviment llibertari. En 1914 obrí el primer restaurant xinès de París i l'any següent fundà a la Xina la «Qingong Jianxue Hui» (Societat del Treball Diligent i d'Estudis Frugals). En 1916 creà a París, amb Cai Yanpei, l'«Hua Fa Jiaoyuhui» (Societat Francoxinesa d'Educació), una escola per als treballadors xinesos i encarregada de promoure els intercanvis culturals i educatius entre els dos països. En 1919 projectà, amb son amic el doctor Syha, la fundació d'un Institut Pasteur a Beijing. En 1920 participà en la creació de la Universitat Francoxinesa de Beijing i l'any següent en la de la seva delegació a Lió (Arpitània). Després de la Gran Guerra, en plena crisi econòmica, el «Moviment Treball-Estudi» començarà a tenir problemes per part de les autoritats. En 1921 aquest moviment organitzarà nombroses manifestacions d'obrers-estudiants i una «Li Da Yundong» (Marxa sobre Lió), per protestar contra les restriccions de l'acabat de crear Institut Francoxinès que reservava l'accés només a les estudiants seleccionats a la Xina. Les autoritats francoxineses, temoroses de la introducció d'elements subversius en aquestes iniciatives, volien amb aquesta mesura, més que instruir els treballadors, crear elits intel·lectuals fàcils de controlar. La «Li Da Yundong», del 21 de setembre de 1921, consistí en una protesta dels obrers-estudiants xinesos que ocuparen la seu de l'Institut Francoxinès al Fort Saint-Irénée de Lió. En aquesta acció 104 obrers-estudiants van ser detinguts, tancats a la presó de Fort Montluc i, el 13 d'octubre d'aquell 1921, expulsats de França; tot plegat suposà la fi del «Moviment Treball-Estudi». En 1925 es convertí en el primer president del consell d'Administració del Museu del Palau Imperial de Beijing i en 1929 fundà l'Acadèmia Nacional a la mateixa ciutat. En 1932 treballà a Beijing amb Paul Langevin, delegat per la Societat de Nacions per reorganitzar l'ensenyament públic xinès. En 1945, després de la II Guerra Mundial, s'instal·là a Xangai (Xina). En 1946 va ser nomenat president honorari del «Gran Congrés de la Soja» de París. Continuà la seva tasca pedagògica amb la creació de la Biblioteca Sino-Internacional de Ginebra (Ginebra, Suïssa). Entre 1949 i 1955 visqué a Montevideo (Uruguai), on en 1954 fundà i dirigí la Biblioteca Sino-Internacional de la capital uruguaiana. En 1956 s'instal·là a Taiwan, on esdevingué el primer director del Museu del Palau Nacional de Taipei. En 1966 es traslladà novament a França per reactivar l'Institut Francoxinès de Lió. Li Shizeng va morir el 30 de setembre de 1973 a Taipei (Taiwan) i va ser enterrat al Parc Nacional de Yangmingshan. Una part dels seus arxius es troben dipositats a l'Institut Pasteur de París.\n- Eugène Bizeau: El 29 de maig de 1883 neix a Véretz (Centre, França) el vinyater, jardiner, apicultor, poeta, ateu i cantautor anarquista Eugène Bizeau. Nascut en un família de vinyaters socialistes i anticlericals, va descobrir ben aviat les idees llibertàries. Als 13 anys obté el seu certificat d'estudis primaris i exerceix diversos oficis abans de dedicar-se a la vinya. Subscrit des dels 14 anys a la premsa anarquista, hi lliurarà els seus primers poemes, publicant en el periòdic L'Anarchie, fundat per Libertad. La seva poesia social i revolucionària serà interpretada pels cantautors de La Muse Rouge, una societat de cantautors composta per poetes i cantants revolucionaris. En 1914 Eugène va ser llicenciat per «constitució feble» i no va deixar de denunciar el militarisme en les seves cançons, burlant la censura i col·laborant en la premsa anarquista, com ara CQFD, La Mêlée, Pendant la Mêlée i Par-delà la Mêlée. En 1916 es va ajuntar amb Adélaïde Chambonnière, una institutriu i poetessa anarquista que va conèixer a través dels periòdics anarquistes d'Armand, i amb la qual tindrà dos infants (Max i Claire). En 1921 va participar en la campanya per salvar Sacco i Vanzetti des de les pàgines de Le Libertaire. En 1929 i en 1934 els seus poemes van ser musicats i enregistrats i van ser contínuament emesos durant la Revolució espanyola a través de Ràdio Barcelona. En 1936 viurà amb sa família a Massiac (Cantal) treballant com a jardiner i apicultor. A Alvèrnia, Bizeau assistirà al final de la II Guerra Mundial. Retirat a la seva vila natal, Eugène Bizeau va morir amb 105 anys, el 17 d'abril de 1989, a l'hospital de Tours (Centre, França), i va ser enterrat a Véretz. Entre els seus llibres de poemes destaquen Balbutiements (1910), Croquis de la rue (1933), Paternité (1938), Hommage à Paul-Louis Courrier (1972), La muse au chapeau vert (1972), Entre la vie et le rêve (1978), Les sanglotsétouffés (1979), Les grapillons d'arrière-saison (1982), Lueurs crépusculaires (1985), Guerreà la guerre (1988); i entre els seus llibres de cançons Verrues sociales (1914), Cinq chansons (1929), Croquis de guerre (1988); a més del recull Eugène Bizeau a 100 ans, chansons et poésies (1983). En 1981 el cineasta llibertari Bernard Baissat va estrenar Écoutez Eugène Bizeau, un film dedicat a la seva memòria basat en una entrevista realitzada per l'historiador Robert Brécy. La sala de festes de Véretz porta el seu nom.\n- Émilie Carles:El 29 de maig de 1900 neix a Val-des-Prés, al nord-est de Briançon (Provença, Occitània), la mestra i militant pacifista i llibertària Émile Allais, més coneguda com Émilie Carles. Nascuda en una família pagesa dels Alps de Briançon, quan tenia quatre anys quedà òrfena de mare. Compaginà les feines del camp amb l'escola a Briançon. Amb una forta vocació pedagògica, va ser l'única de sis germans que va estudiar a París, on va descobrir l'anarquisme i el pacifisme de postguerra. De tornada a les seves muntanyes, un cop acabat els estudis de Magisteri, i després de sanar de tuberculosi, exercirà de mestra d'escola durant quaranta anys pels pobles muntanyencs, ensenyant la tolerància, el rebuig a la guerra i les tradicions del món rural, i combatent la injustícia, el racisme, el patriarcat i el masclisme. En 1927 coneixerà el pacifista i lliurepensador llibertari Jean Carles, qui esdevindrà son company i amb qui es casà el 29 de setembre de 1928; d'aquesta relació nasqueren tres fills. Ambdós restauraran una granja familiar a Val-des-Prés i faran un hotel (Les Arcades), que s'omplirà d'anarquistes i de militants antifranquistes gràcies als anuncis en els periòdics llibertaris, com ara La Patrie Humaine o L'En-Dehors. Però durant la II Guerra Mundial, Jean va haver d'amagar-se, per evitar ser afusellat com a ostatge, en un campament del maquis, on no voldrà agafar armes i farà de cuiner. Un dels seus fills, Nini, de sis anys, va morir esclafat per un camió militar durant el conflicte. La parella es va mobilitzar per evitar que son fill marxés a combatre durant la guerra d'Algèria, però, víctima d'una malaltia, Jean morirà sobtadament en 1962. En els últims anys de sa vidaÉmilie Carles encara es va mobilitzar per defensar les muntanyes i les valls de Val-des-Prés amenaçades per l'autopista Fos/Mer-Totino --el 13 d'agost de 1973 encapçalarà una manifestació a Briançon contra aquest projecte i el 27 d'octubre de 1976 farà una conferència de premsa a París davant representants ministerials i tota la premsa. Finalment la Vall de la Carée fou catalogada com a bé natural inviolable i la autopista no pogué travessar-la. Va contar sa vida i les seves revoltes en una autobiografia: Une soupe aux herbes sauvages (1977), que ha tingut un enorme èxit, i que s'ha traduït a diversos idiomes (italià, txec, holandès, alemany, danès, iugoslau, anglès...). Émilie Carles va morir el 29 de juliol de 1979 a Val-des-Prés (Provença, Occitània) i va fer donació del seu cos a la ciència. Hi ha diverses escoles a França que porten el seu nom.\n- Urano Macho Castillo: El 29 de maig de 1912 neix a Santander (Cantàbria, Espanya) el poeta i militant anarcosindicalista Urano Macho Castillo. Era fill de l'anarquista, i oficial de la neteja pública de Santander, Rufino Macho Cuesta. Estudià a l'Escola Integral i Laica de Santander, dirigida per Aurelio Herreros. Quan tenia set anys, el 27 de setembre de 1919, el seu braç dret va ser destrossat pel torn d'una fleca a la qual havia anat amb sa mare i, a conseqüència de les greus ferides, en patí l'amputació. En 1926 s'afilià a la Confederació Nacional del Treball (CNT) i la seva tasca militant fou principalment cultural (articulista, poeta, conferenciant, orador, etc.). Entre 1931 i 1932 col·laborà en el periòdic anarquista barceloní El Luchador. L'1 de gener de 1932 intervingué en un míting confederal, amb altres companys (Ángel Iturbe, Jesú Rodríguez, Jenaro de la Colina i Julio Ruiz), a Cabezón de la Sal (Cantàbria, Espanya), per a protestar contra el decret-llei de l'assegurança de la maternitat. Fou un dels fundadors, en 1932, de l'Ateneu Obrer de Santander, adherit a la CNT, del qual en va ser membre de la Junta Directiva. Durant els anys republicans intervingué en la gira propagandística que la CNT realitzà pel Llevant peninsular, amb Frederica Montseny i Horacio Martínez Prieto. El setembre de 1936, en nom de la Federació Local de Sindicats de la CNT, va ser nomenat director de Biblioteques del Comitè d'Instrucció de Cantàbria, també anomenat Comitè Provincial de Cultura, i, poc després, vocal del seu Comitè Executiu. Formà part del grup que redactà el 10 de novembre de 1936 la ponència de peticions confederals per a entrar en el Govern càntabre. L'1 de maig de 1937 va fer un míting, amb Daniel Orille, al Gran Cinema de Santanter i el 5 de juny d'aquell any a Santoña. En aquestes dates presidí un acte d'homenatge a Mèxic a Santander. Quan el front Nord caigué a mans feixistes, passà a Catalunya, on continuà la lluita. El juny de 1938 era secretari de l'Agrupació Confederal de Centelles (Osona, Catalunya). Amb el triomf franquista, creuà els Pirineus. A França va ser detingut per la gendarmeria gal·la i lliurat a les autoritats franquistes–el mateix destí patí son pare Rufino. Després d'un temps tancat a la presó de Santander, on conegué al poeta José Hierro, va ser desterrat a Lleó (Castella, Espanya), on es guanyà la vida amb un carret de llepolies. Posteriorment, i fins a la seva jubilació, visqué modestament regentant, amb el permís dels veïns, una petita parada de premsa instal·lada al portal d'un cèntric carrer santanderí. El 18 de desembre de 1960 signà a Santander, amb un nombrós grup d'intel·lectuals, un document on sol·licitaven al ministre d'Informació i Turisme franquista, Gabriel Arias-Salgado, la supressió de la prèvia censura de llibres. Després de la mort del dictador Francisco Franco, participà en la reconstrucció de la CNT, on milità fins a la seva mort. La seva tasca poètica, que es materialitzà en el llibre Versos en mi vida, va fer que es relacionés amb coneguts escriptors i intel·lectuals de Cantàbria, sense oblidar les seves col·laboracions en les premses local i confederal. Dirigí la revista mensual El Surco. Trobem textos seus en Adelante, El Cantábrico, CNT del Norte,El Diario Montañés,Espoir, El Luchador, Nueva Humanidad,La Región, El Surco, etc. Sa companya, Angeles María del Prado Romero Lara. Urano Macho Castillo va morir el 12 de maig de 2009 a la Residència de la Tercera Edat de Torrelavega (Cantàbria, Espanya), lloc on havia viscut els seusúltims anys, i fou incinerat dos dies després al cementiri santanderí de Ciriego.\n- Antònia Fontanillas Borràs:El 29 de maig de 1917 neix a Barcelona (Catalunya) la militant anarquista i anarcosindicalista Antònia Fontanillas Borràs. Filla de militants i néta dels destacats llibertaris Francesca Saperas Miró i Martí Borràs Jover. Amb vuit anys va emigrar amb sa mare i germans a Mèxic. Va assistir a l'escola durant sis anys i va tornar-se una gran lectora, especialment de literatura social i llibertaria. Arran de l'expulsió de son pare de Mèxic en 1933, tota la família va retornar a Catalunya. Va trobar feina en una empresa litogràfica i es va adherir a la Confederació Nacional del Treball (CNT) i a les Joventuts Llibertàries, i va ser elegida delegada de la Federació Ibèrica de Joventuts Llibertàries (FIJL) d'Arts Gràfiques. Quan va esclatar la guerra, va intentar enrolar-se com a miliciana en l'expedició a Mallorca i va acabar com a administrativa al diari Solidaridad Obrera de Barcelona. Després de la victòria franquista va restar a Barcelona, participà en l'FIJL i a ca seva es van compondre diversos números clandestins de Solidaridad Obrera–almenys 14 números entre gener i novembre de 1945. El periòdic estava redactat per Joan Domenech, Josep Lamesa i Arturo Benedicto, membres del Sindicat d'Arts Gràfiques; composat per membres de les Joventuts Llibertàries (José Nieto, Meana, Marina Herreros, Antònia Fontanillas); i s'imprimia aleshores en una petita impremta del company Armengol al barri de Gràcia. Després va col·laborar en el clandestí Ruta (1946-1948) i va ser responsable de las relacions entre els presos i l'advocat. En aquests anys de clandestinitat esdevé la companya de Diego Camacho Escámez. Quan aquest va ser alliberat de la presó i va exiliar-se a França en 1953, mesos després també va creuar la frontera i la parella es va establir a Brezolles i després a Clarmont d'Alvèrnia en 1954, on va militar activament en la CNT, en el Moviment Llibertari Espanyol (MLE) i en grup artístic local. En aquesta època va mantenir contactes amb el grup guerriller de Quico Sabaté. En 1957 va ser una de les responsables del Boletin Regional de la FIJL, participar activament en els càmpings anuals organitzats per les Joventuts Llibertàries franceses i espanyoles. En 1958 se separa de Diego Camacho i amb son fill Ariel s'instal·len a Dreux. En 1960 es va unir a Antonio Cañete Rodríguez i va continuar amb múltiples activitats orgàniques i culturals. A més de participar en un grup teatral, va redactar el butlletí Surco (1966-1967, publicat en francès, castellà i esperanto). Militant de la Federació Local de CNT de Dreux fins a la seva dissolució. Entre 1966 i 1969 son company va estar tancat a la Península i romandran junts fins a la mort d'aquest en 1979. Va militar en les Agrupacions Confederals, que reagrupaven els militants editors del periòdic Frente Libertario. Després de la mort de Franco, va participar en tots els congressos de la CNT entre 1979 i 1983, en els dels escindits i en els de la Confederació General del Treball (CGT) entre 1983 i 1997. Va participar en nombroses conferències, exposicions, jornades llibertàries, presentacions de llibres a la Península i a Europa (França, Itàlia, Luxemburg, etc.) i va col·laborar en diverses tasques del Centre Internacional de Recerques sobre l'Anarquisme (CIRA), del qual fou membre, i en nombrosos treballs d'investigació històrica sobre el moviment llibertari. Conseqüent amb les seves conviccions anarquistes es mantingué independent i críticament i advocà per un acostament de les diverses fraccions llibertàries amb la finalitat d'accentuar les afinitats sobre les divergències. Sota diversos pseudònims (Tona, A. F. Borrás) va col·laborar en nombroses publicacions: Action Libertaire, Anthopos,Boletín Amicale,Boletín Ródano-Alpes, CIRA,Le Combat Syndicaliste, Confrontación,Espoir, Mujeres Libertarias, El Noi, Nueva Senda, Rojo y Negro, Ruta, Surco,Volontà, CNT, Solidaridad Obrera, etc. És autora de nombroses obres, com araTestimonio sobre Germinal Gracia (1992, inèdit), Desde uno y otro lado de los Pirineos (1993, inèdit), Francisca Saperas (1995, inèdit), De lo aprendido y vivido (1996, inèdit en castellà, però editat en italià per Volontà),Mujeres Libres. Luchadoras libertarias (1998, amb altres), Lola Iturbe: vida e ideal de una luchadora anarquista (2006, amb Sonya Torres); també va fer la introducció del llibre de Víctor García Contribución a una biografía de Raúl Carballeira (1961), participà amb el seu testimoni en el llibre Clandestinité libertaire en Espagne: la presse (1994) i va intervenir en la preparació d'una antologia sobre Luce Fabbri (La libertad entre la historia y la utopía, 1998). Va participar en el número especial del centenari de Solidaridad Obrera (núm. 334 de maig de 2007) editat per la CNT-AIT i en unes jornades organitzades per la CGT sobre la història de«Mujeres Libres» l'octubre de 2007. Elsúltims anys de sa vida els passà a Dreux. Antònia Fontanillas Borràs va morir el 23 de setembre de 2014 a Dreux (Centre, França).\n- Nardo Imbernón: El 29 de maig de 1937 neix a Barcelona (Catalunya) l'anarquista i anarcosindicalista Maximino Nardo Imbernón Cano. Era fill de Jesús Imbernon, obrer metal·lúrgic i militant de la Confederació Nacional del Treball (CNT), que participà duran la Revolució espanyola en la col·lectivització de l'empresa Casa Rivière i després lluità com a milicià en el front d'Aragó i que finalment s'exilià en acabar la guerra civil espanyola. Nardo restà a Barcelona amb sa mareÁngeles Cano, la qual va ser obligada per les autoritats franquistes vencedores a anteposar el nom catòlic de Maximino a son fill. En 1948, amb la obertura de la frontera francoespanyola, mare i fill pogueren reunir-se amb Jesús a París. Nardo començà ben aviat a freqüentar els cercles llibertaris i a començaments dels anys cinquanta s'adherí a la Federació Ibèrica de Joventuts Llibertàries (FIJL), organització de la qual va ser nomenat secretari de la Federació Local i de la Federació Regional de París. En 1960, arran de la reunificació de la CNT en l'Exili, i la creació dos any després de Defensa Interior (DI), encarregada de portar la lluita antifranquista, el seu domicili parisenc va ser utilitzat sovint com a centre d'activitats clandestines d'aquesta organització. El 21 de setembre de 1963, després de l'execució a Madrid dels companys Francisco Granado i Joaquín Delgada i per mor de la col·laboració entre les policies francesa i espanyola, va ser detingut juntament amb una quinzena de militants de l'FIJL en l'Exili. Un mes després, el 19 d'octubre, va ser alliberat, amb Cipriano Mera, i continuà amb les campanyes de solidaritat amb els companys detinguts pel règim franquista a la Península i per les autoritats gales a França. A finals dels anys seixanta, formà part del grup de militants que, després de ser exclosos arran de l'excisió confederal de 1965 sorgida durant el Congrés de Montpeller, publicaren el periòdic Frente Libertario i formaren, després d'un congrés a Narbona, les Agrupacions Confederals i Llibertàries de l'Exili. En morir el dictador Francisco Franco, ajudà en la reconstrucció de la CNT a la Península. Després de l'escissió confederal, s'afilià a la Confederació General del Treball (CGT). En 1999 va ser nomenat secretari de les Agrupacions Confederals de la CGT d'Espanya a França i a començaments del nou mil·lenni fou nomenat coordinador del Sector Emigració de la CGT i membre del Comitè Confederal d'aquesta organització. En jubilar-se s'establí a Massarró (Múrcia, Espanya), poble on havia nascut son pare. Durant els seus últims anys impartí conferències i participà en diverses activitats organitzades per la Fundació Salvador Seguí. Intervingué en el documental Vivir de pie. Las guerras de Cipriano Mera, dirigit per Valetí Figueres, que s'estrena en 2009. Nardo Imbernón va morir el 19 d'agost de 2008 a París (França) i fou enterrat el 22 d'agost al cementiri parisenc de Père-Lachaise.\n- Michele Schirru: El 29 de maig de 1931 es afusellat a Roma (Itàlia) el militant anarquista i antifeixista italoamericà Michele Schirru. Havia nascut el 19 d'octubre de 1899 a Padria (Sàsser, Sardenya). Autodidacte, va ser admès a l'Escola Marítima de l'Spezia, però es va veure oblidat a interrompre la seva carrera a causa d'una pneumònia. Va interessar-se per les idees socialistes i va prendre part l'agost de 1917 en l'agitació social que es va produir a Torí, on va ser per primer cop detingut. Durant la Gran Guerra va ser mobilitzat. El juliol de 1919, a Torí, quan encara era soldat, va ser de nou arrestat per la seva participació en l'agitació social i va poder evitar de poc el tribunal militar. Va retornar, aleshores, a Sardenya, però, com que no trobava feina, va decidir emigrar a Amèrica. Després d'una breu estada a París, va embarcar a l'Havre i va arribar a Nova York el 2 de novembre de 1920. Va exercir diversos oficis als Estats Units, com ara mecànic, venedor de carrer, etc.; finalment viurà d'una parada de fruita i verdura amb sa dona i dos fills. A partir de 1922 va intergrar-se en el grup anarquista que publicava el periòdic L'Adunata dei Refrattari, i es va lligar sentimentalment amb Raffaele Schiavina. En 1926 va aconseguir la nacionalitat nord-americana i va participar activament en la campanya per salvar Sacco i Vanzetti. Antifeixista, es va mobilitzar contra l'ascensió del feixisme i les infiltracions de la policia italiana en el moviment anarquista, tot enviant periòdics anarquistes als seus compatriotes. El febrer de 1930, amb un visat, va arribar a França i després de diversos intents entra en contacte amb els antifeixistes italians refugiats a França i a Bèlgica, on redactarà el seu «Testament». El gener de 1931, amb passaport nord-americà, parteix cap a Itàlia proveït de dues bombes i una pistola amb la intenció d'atemptar contra la vida de Benito Mussolini. El 3 de febrer de 1931 va ser detingut per una qüestió d'«ordre públic» quan va ser trobat al llit amb Anna Lukowski, una ballarina hongaresa de qui s'havia enamorat, a la residència d'aquesta, l'Albergo Colonna de Roma. Va ser portat a la comissaria de Trevi per identificar-lo i abans que fos escorcollat, va treure la pistola i va disparar contra els tres policies que tenia davant tot cridant «Visca l'anarquia!», disparant-se després ell un tret al cap. Dos dels agents van resultats ferits lleus, però l'altre policia i ell ho van ser de gravetat. Les autoritats van escorcollar la seva habitació de l'Hotel Royal de Roma i van descobrir les dues bombes i correspondència compromesa. Schirru va salvar la vida gràcies a una operació d'urgències. Quan la notícia va arribar a Sardenya, sa germana, secretària de la secció femenina del fascio, i son germà, capellà, van renegar-ne; son pare, a França, farà el mateix, i tots canviaran el seu llinatge per l'antiga grafia Esquirro. El 28 de maig de 1931, al vespre, va ser jutjat pel Tribunal Especial per a la Defensa de l'Estat presidit pel diputat feixista i general Guido Cristini, on va reconèixer la seva intenció d'assassinar Mussolini i va donar-ne raons; el seu advocat defensor d'ofici Cesare D'Angeloantonio, no va poder fer res. Declarat culpable, va ser condemnat a mort i afusellat d'esquena l'endemà matí, a les 4.27 hores, al fortí de Casal Braschi (Roma, Itàlia), pel simple fet d'haver «planejat» un assassinat i sense que el govern nord-americà fes cap gestió per salvar-lo, malgrat les gestions de sa muller des de Nova York. En aquella època la pena de mort a Itàlia només es contemplava per l'assassinat del rei, del príncep hereu i de Mussolini. L'escamot que el va afusellar va estar format, per ordre directa de Mussolini, per 24 milicians feixistes sards voluntaris. Les seves últimes paraules foren: «A baix el feixisme! Visca la llibertat! Visca l'anarquia!» Mesos després, el 2 de novembre de 1931, la policia va detenir sis persones acusades de deixar clavells vermells sobre la tomba d'Schirru, fet que els va implicar el confinament i la represàlia fins al final del feixisme. En 1983 el periodista Giuseppe Fiori va publicar L'anarchico Schirru condannato a morte per l'intenzione di uccidere Mussolini i en 2006 l'historiador Giuseppe Galzerano va ampliar la investigació amb Michele Schirru. Vita, viaggi, arresto, carcere, processo e morte dell'anarchico italo-americano fucilato per l'«intenzione» di uccidere Mussolini.


Ana María Matute, l'escriptora de la postguerra\nAna María Matute, l’escriptora de la postguerra\nLa Guerra Civil va marcar la seva vida i la seva literatura\nSergi Hernández | dilluns, 26 de juliol del 2021, a les 09.00\nAna María Matute va néixer el 26 de juliol de 1925 i va viure part de la seva infantesa al número 20 del carrer de Plató, al barri de Sant Gervasi – Galvany. Aviat es va convertir en una de les millors escriptores de la primera meitat del segle XX.\nAna María Matute tindrà el 22 de gener un carrer a Barcelona, el fins ara Ramiro de Maeztu\nLa guerra va marcar la infància de Matute\nAna María Matute va néixer en una família acomodada de la petita burgesia catalana, conservadora i catòlica. Això va marcar la seva experiència de la Guerra Civil. Matute tenia 11 anys quan va esclatar la guerra i explica que estaven a punt de marxar de vacances però el pare va decidir romandre a Barcelona. Van ser uns anys difícils per a la família, atemorida per les possibles represàlies pels seus principis conservadors i catòlics. Però Matute també va dir que en aquest context infernal, havia descobert la sensació de llibertat. Aquests sentiments contradictoris es poden apreciar nítidament a la seva novel·la ‘Luciérnagas’.\nMansilla de la sierra, el poble de La Rioja on Matute va passar llargues temporades quan era petita, també va marcar el seu univers literari.\nMatute va escriure la seva primera novel·la als 17 anys i als 20 ja es va consolidar com una de les veus més importants de la literatura en castellà del seu temps. La seva prosa combina plasticitat, llum i lirisme, amb moments gairebé expressionistes, en què explica la tragèdia de la guerra i la duresa socioeconòmica que va generar.\n8 escriptores que han deixat empremta a Barcelona\nUna generació literària que no paeix la guerra\nMatute deia que els novel·listes de la seva generació eren “niños asombrados”. Als anys 40, aquella generació d’escriptors no podia gestionar literàriament el trauma col·lectiu de la guerra que havien viscut des de la infantesa i l’adolescència. Això els va portar a esciure històries de nens òrfes amb mala relació amb els seus pares o de nens que pateixen conflictes en el trànsit a l’edat adulta i que perden la innocència.\nUn marit bo i un de dolent\nEn l’àmbit personal, Matute deia que havia tingut dos marits, el bo i el dolent. El primer va ser el dolent, i la relació va tenir conseqüències dramàtiques, com no poder conviure amb el seu fill quan es van separar. Només el podia veure quan la seva sogra li portava d’amagat. Possiblement aquesta vivència va marcar un dels eixos de la seva literatura, amb personatges infantils aparentment fràgils que lluiten per agafar les regnes de la seva existència.\nMatute va guanyar el Premi Planeta el 1954 amb ‘Pequeño teatro’, i el premi Nadal el 1959 amb ‘Primera memoria’. Ho explica Blanca Ripoll, doctora en filologia hispànica per la Universitat de Barcelona, en aquest capítol de ‘Va passar aquí’.\nEntrevista de Carles Flavià a Ana María Matute\nRecuperem de l’Arxiu de betevé l’entrevista de 2010 a l’escriptora barcelonina\n— escriptors — Guerra Civil — llibres\nEl conseller que va evitar que Barcelona fos terra cremada\nParking Shakespeare: teatre al parc\nJorge Drexler tanca un Festival Jardins de Pedralbes amb èxit “impensable” de públic\nMor Carlos Romeu, humorista gràfic barceloní i cofundador de la revista ‘El Jueves’, als 73 anys\n40 anys del rodatge de ‘La plaça del Diamant’ a la Vila de Gràcia | FOTOS\nFaso Dance duu la denúncia de ‘Wakatt’ al Teatre Grec\nLa cartellera: ‘¡Al abordaje!’, ‘Dos’, Festival de Cannes\nLa Festa Major de Gràcia treballa amb la incertesa de noves restriccions sanitàries\nMalgorzata Szumowska, la cineasta polonesa atrevida i provocadora\n‘¡Al abordaje!’, una comèdia romàntica de Guillaume Brac


Concert de vigília de l'Aplec de la Sardana - Club TR3SC\nPer a Lloret i els sardanistes lloretencs, la sardana constitueix un símbol del nostre país i l'eix vertebrador de la nostra cultura, i l'Aplec, que se celebrarà el diumenge 6 de maig al paratge de Santa Cristina constitueix, un any més, el mirall de la societat lloretenca, una ciutat solidària i pionera en molts àmbits.\nEn els darrers anys, amb l'objectiu d'obrir l'aplec a tots els públics, programem un concert de vigília de l'aplec en el nostre teatre. Aquest 2018 no serà diferent. Un concert que es programa amb l'objectiu de potenciar l'Aplec i que s'acompanya d'una bona oferta hotelera per aquest cap de setmana amb l'objectiu d'ensenyar Lloret i la nostra dansa al món.\nUs convidem doncs un any més gaudir del nostre aplec!


Elisenda Laborda i Clopas (Martorell, 1983) va ser a les passades eleccions del 28N el número 57 de les llistes de Solidaritat Catalana per la Independència (SI) per la circumscripció de Barcelona. No ocuparà escó al Parlament, però ha viscut de molt a prop la irrupció fulgurant d’aquest nou partit encapçalat per Joan Laporta.\nAl principi de la jornada ja confiaves que obtindríeu representació i no et vas equivocar.\nSí, així ho creia, ja que les enquestes fetes per empreses independents durant la precampanya i campanya així ho deien, i la impressió, quan voltes pel país i et trobes les sales plenes de gom a gom, ho reafirma. Tot i així, la política és una incògnita fins el final i els nervis durant l’escrutini van ser inevitables.\nEl proper repte de SI és presentar-se a les municipals?\nSolidaritat Catalana per la Independència es presentarà a les municipals sempre que es decideixi des de la base, en cadascun del municipis, de presentar-se, sol o en coalició amb altres forces. Un dels pilars de SI és la regeneració democràtica, i per tant, cal incidir en tots els nivells.\nTé sentit que Reagrupament i Solidaritat anessin separats a les eleccions?\nLes eleccions ja han passat, sense que s’arribés a un acord previ de les direccions nacionals, és cert. Ara bé, també és cert que la ciutadania ja ha escollit l’organització que aglutini l’independentisme. SI ha tret 4 diputats, mentre que RCat no ha tingut representació. Des de SI treballem i hem treballat per sumar forces a partir d’ara, perquè el projecte creixi. Som la “casa gran de l’independentisme”.\nQuina relació han de tenir dues forces com ERC i SI? Podria Solidaritat acabar anorreant la formació històrica?\nDe respecte mutu. Hi ha espai per a les dues formacions, i en tot cas serà l’electorat qui decidirà la ponderació de cada formació al Parlament.\nQuant al lideratge, el carisma de Laporta és innegable, però el bagatge polític de López Tena té un pes molt superior.\nSon dos perfils molt diferents, i ambdós es complementen a la perfecció. Joan Laporta podria haver escollit el dolce far niente, però ha fet un gest heroic, de servei al país, saltant a la política. Aporta èxits com a gestor del millor club esportiu de món i un compromís social innegable. L’Alfons López Tena és un jurista de prestigi internacional, amb gran visió política. Serà un plaer veure’l en acció a l’hemicicle, que no deixarà a ningú indiferent. Ara bé, cal dir que SI és un projecte integrat per moltíssima gent de gran vàlua : Isabel Clara Simó, Emili Valdero, Uriel Bertran, Hèctor López Bofill, Toni Strubell... I si en fallés un, hi hauria un ràpid relleu ja que el sistema de votació mitjançant llistes obertes permet que sigui la base qui controli la part superior de la piràmide. Ja no és un líder messiànic qui té la força, sinó que és el projecte el que prima.\nHi ha electors independentistes que no han votat Laporta perquè creuen que la seva gestió econòmica del Barça va ser irregular: fitxatges inflats de Keirrison, Henrique, els terrenys de Viladecans...\nLaporta va fer del Barça el millor club del món. Més enllà que algunes mesures fossin encertades o no, el balanç global és brillant. Aquells que intentin difamar sobre la gestió Laporta també faran empetitir el club.\nEns podries explicar en què va consistir el muntatge de Maria Lapiedra i des d’on penseu que estava orquestrat?\nEn primer lloc, m’agradaria deixar clar que a SI tothom hi té cabuda, sigui quina sigui la seva professió. Ara bé, no ha estat el cas de Maria Lapiedra, que ha sigut punta de llança d’una intoxicació dirigida durant tota la campanya. Per qui ha estat orquestrat, li ho hauria de preguntar a ella.\nDe debò creieu factible la proclamació unilateral de la independència des del Parlament de Catalunya?\nEvidentment. I no és que ho diguem nosaltres, és que ho reconeix l’ONU. Aquesta és la manera com es va independitzar l’últim estat que ho va fer al nostre continent, Kosovo, el 17 de febrer de 2008.\nQuè passaria si una majoria de parlamentaris s’hi mostressin contraris?\nÒbviament si la majoria de Parlament està formada per forces espanyolistes no es proclamarà la independència, perquè el poble així ho haurà decidit. Ara bé, només calen 68 diputats que ho vulguin perquè Catalunya gaudeixi d’un estatus normalitzat, amb institucions d’autogovern i de gestió dels propis recursos. I des de SI treballarem per fer-ho possible les properes eleccions.\nCom que previsiblement la independència no serà immediat, quin serà el paper de SI en el Parlament futur?\nLa primera acció serà presentar un projecte de llei per proclamar la independència de Catalunya i que se sotmeti a votació. Així que els diputats i diputades tindran l’oportunitat de decidir que el nostre país surti de la crisi i gaudir d’una Catalunya oberta al món, o seguir amb l’espoliació fiscal de 22.000 milions d’euros l’any per ser una comunitat autònoma de regim comú d’Espanya.


Aprofiten la crisi de l'aigua de la Bisbal i Forallac per fer negoci - Diari de Girona\nAprofiten la crisi de l'aigua de la Bisbal i Forallac per fer negoci\nL'Ajuntament se'n desmarca totalment i comença el repartiment de garrafes a Càritas\nla bisbal d'empordà | c.torramadé 11.08.2016 | 00:00\nUn dels pous de captació d'aigua de Castell d'Empordà contaminat per herbicides, envoltat de conreus de blat de moro que s'han assenyalat com a possibles causants de la contaminació. marc martí\nUn dels pous de captació d'aigua de Castell d'Empordà contaminat per herbicides, envoltat de conreus de blat de moro que s'han assenyalat com a possibles causants de la contaminació.\nARXIU: Els partits de la Bisbal fan la seva guerra d'aigua\nARXIU: L'Ajuntament de la Bisbal busca portar aigua en camions cisterna\nLes crisis estan plenes d'oportunitats, o això afirmen els gurus econòmics i de l'autoajuda. Els municipis de la Bisbal d'Empordà i Forallac n'estan passant una de severa amb l'aigua com a conseqüència d'excés de concentració de dos herbicides, cosa que ha estat vista com una oportunitat de negoci per una empresa que ven «el millor sistema de tractament d'aigua del món». Ahir, en diversos habitatges de la Bisbal hi havia publicitat d'aquesta empresa en paper amb dos missatges diferents, un dels quals fa referència als dos herbicides detectats a la xarxa d'aigua dels dos municipis i que han provocat que l'Agència de Salut Pública de Catalunya alertés que «no és apta ni per beure ni per cuinar». «Soluciona els problemes de Diuron i Terbutilazina», encapçala aquesta targeta publicitària. L'Ajuntament de la Bisbal d'Empordà va desmarca-se totalment d'aquesta publicitat i de l'empresa. Fonts de l'equip de govern també van concretar que Sorea, l'empresa que gestiona el servei municipal del subministrament d'aigua, no realitza analítiques als habitatges -coincidint amb aquest episodi de contaminació de l'aigua potable, veïns de Corçà han rebut trucades que els oferien analitzar l'aigua de l'aixeta.\nLa publicitat que van rebre els domicilis de la Bisbal juga amb la contaminació que hi ha actualment als pous del Daró, amb altres tipus de contaminants i el risc per a la salut que pot comportar beure directament de l'aixeta: «Beu aigua pura»; «qualitat d'aigua 99,99% segura», suposadament, amb el sistema de tractament que venen.\nD'altra banda, Càritas de la Bisbal d'Empordà va repartir ahir a la tarda un palet de 90 garrafes d'aigua de vuit litres per a la gent que s'hi va adreçar. Inicialment, havien de ser per a persones en situació econòmica precària, però la regidora d'Acció Social, Maite Bravo, va manifestar que es repartirà a tothom. Divendres en repartirà la Creu Roja. L'àrea d'Acció Social de l'Ajuntament finança l'actuació i es mantindrà fins que hi hagi una solució per a l'aigua de l'aixeta.


L'ètica empresarial contribueix a l'èxit - Pime al dia\nL’ètica empresarial contribueix a l’èxit\nNomés amb el compromís amb l’entorn i les persones, s’aconsegueixen unes bases sòlides per desenvolupar les millors i més competitives organitzacions, productes i serveis per a uns mercats cada dia més competitius però també més sensibles amb tot el que té relació amb l’ètica empresarial, els valors i el respecte per la societat i les persones.\nLa societat demanda cada vegada més transparència, compromís i ètica, de manera que quan parlem de rendibilitat empresarial, a més de l’econòmica, també hauríem de parlar de la rendibilitat social i mediambiental.\nEls diners ha de ser un mitjà, no un fi\nOrganitzacions en què el benefici és positiu com a indicador que les coses es fan bé, però amb enfocaments a llarg termini en els seus models de negoci i que siguin viables econòmicament són les que promouen l’activitat econòmica des de la sostenibilitat. I avui, els usuaris demanen cada vegada més compromís.\nLes organitzacions són ens vius que tenen molts paral·lelismes amb els éssers humans que les componen. Ara mateix la gran majoria d’empreses no pensen en quin és l’impacte real que tenen en la societat. El seu dia a dia està governat per l’estrès, la hipervelocidad i l’automatisme. No tenen temps per a la reflexió i si un obsessiu afany de lucre en el curt termini.\nPer això el gran repte que proposa l’economia conscient és que s’aposti per crear valor a través de valors humans .\nEls negocis han d’estar al servei de la societat, generant productes i serveis que satisfacin necessitats, que creuen riquesa social i generen ocupació. La veritable avantatge competitiu està en els valors, que han de traslladar-se a tots els membres de l’empresa, bandejant les pràctiques egoistes dels últims anys que ens han portat a la crisi global que tots coneixem.\nQuan parlem de Valors Humans debem englobar, la política de formació continuada adaptada a les necessitats dels empleats, la política de contractació, en la qual s’incloguin contractes fixos, contractes a persones discapacitades o persones de més de 45 anys. Polítiques de participació , on l’empresa fa consultes a relació a decisions estratègiques i té mecanismes per a rebre suggeriments amb sistemes d’estímuls.\nQuina importància té el clima laboral?\nPolítiques de conciliació de la vida laboral i familiar , i polítiques de seguretat i salut en el treball.\nRespecte al Medi Ambient, tenir implantat un sistema de gestió ambiental i tenir polítiques de re utilització i estalvi de recursos és fonamental.\nEn relació a la contribució a la societat, d’una banda és important oferir places per a la realització de pràctiques donant suport a la formació i l’educació. D’altra banda, situaríem l’acció social, amb suport tècnic o financer a ONGs, i patrocinis d’activitats culturals o de lleure per a la població.\nLa societat actual vol un enfocament més humà i exemplaritat, i només seran competitives en el mitjà i llarg termini les empreses que incorporin aquests valors. Les que no ho facin acabaran generant rebuig i deixaran de ser rendibles. Podem afirmar, que l’ètica contribueix a l’èxit empresarial .\nEn essència, és un procés de canvi cap a un ideal en el qual els hàbits de producció, consum i inversió permetin que les persones, en el present i en el futur, gaudeixin de condicions que els permetin accedir a una existència digna ia una millor qualitat de vida.\nManagementMedi ambientPlantilla Treballadors\nArticle anterior Debat sobre l’autoconsum d’energia elèctrica\nArticle següent Empresa, prevenció i salut


De Les Toeses: PERSONATGES: Nosaltres (i la resta del món)\nPERSONATGES: Nosaltres (i la resta del món)\nM’agrada perdre’m pels carrers de Gràcia. Avui he trobat una creperia que feien unes crepes prou bones (i prou cares), i no sé si seria pel gust de ser a Gràcia o per ser a Gràcia amb la persona que més estimo del món, però he vist les estrelles mentre assaboria la meva galette de pernil dolç, formatge i ou. Potser sigui la combinació de totes dues coses, amb l’ingredient màgic de la nostàlgia. No sé quan el tornaré a veure, ni on, i el pitjor és que no sé com; s’haurà engreixat?, anirà anestesiat pel medicaments? Estarà content?, afectuós com sempre ho està amb mi? Com un fantasma, ell apareix i desapareix de la meva vida, deixant, sense adonar-me’n jo, alguns buits amb els que he d’aprendre a conviure.\nDemà a les 10 del matí ingressa en una clínica, per pròpia voluntat, un gest d’una gran valentia per part seva (tot i que avui, mentre feiem una infusió al pati de l’Olokuti, m’ha confessat que estava mort de por). I m’agradaria poder ser més al seu costat, perquè l’estimo i de vegades crec que no faig prou per ell, que no el truco prou, que no el veig prou, que he deixat perdre allò que teníem quan érem petits.\nEl conec des de fa anys; l’he vist créixer, plorar, mentir, riure –quants riures…!-, l’he vist morir anímicament, l’he vist renéixer i tornar a morir, l’he vist lluitar, l’he vist dormir, l’he vist en el pitjor estat que us pogueu imaginar, però també l’he vist somriure amb una sinceritat que costa de trobar. Va arribar un moment en què el vincle era tal que, cada cop que ell tenia una crisi, jo em desmuntava per complet, incapaç d’agafar-me enlloc per evitar que em xuclés el forat negre que mai no sabia on em portaria. Ha costat llàgrimes, i mentides a tort i a dret, i ràbia, i temps i distància, per aconseguir tenir la relació sana que ara tinc amb ell.\nQualsevol que ens veiés pel carrer o a la cafeteria podria pensar que estem junts, i en certa manera ho estem, si per “estar” amb algú ens referim a dir-nos coses boniques quan ho necessitem, en abraçar-nos, en mirar-nos als ulls i saber que no hi ha ningú més important, a saber que per molt que passin dies, mesos, desgràcies o ràbies, seguirem necessitant-nos incondicionalment.\nNi jo estic gelosa dels nois amb qui ha sortit, ni ell dels meus amors platònics, perquè son dos món diferents, no tenen res a veure, un món som nosaltres dos, i l’altre, la resta.\nI demà tornarà a desaparèixer un temps i no sé quan el tornaré a veure per això avui li dedico el post, perquè es mereix que el món sàpiga qui és, perquè avui, més que mai, necessita saber que per molt sol que es pugui sentir de vegades, sempre tindrà una Gigi, una Gina; la Gisela; que pensa en ell, que li dedica contes, premis i posts, que li dedica la vida, encara que no sempre li faci veure.\nD’aquí uns mesos tornaré a invocar-lo, a veure si el fantasma es materialitza altra vegada amb la forma que encaixa perfectament amb mi.\na les 0:52\nPOESIA: A pressa febril da vida moderna\nMÚSICA: Núvols al corriol dels pastissos\nVilafranca també té un cel bonic


SECRETS DE LA BALLARINA, ELS (ESCOLA DE DANSA). MARSOTTO, AURORA. 9788424640699 LLIBRERIA LA PLOMA\nDes de fa uns quants dies, a l'Escola del Teatre, la Violeta i els seus amics només senten a parlar del nou espectacle que es representarà: <i>Romeu i Julieta</i>. Entre els nois corre el rumor que el paper de Romeu serà per al mestre Oliver; però que no s'havia retirat dels escenaris per sempre? I qui farà de Julieta? ...\nVista previa: SECRETS DE LA BALLARINA, ELS (ESCOLA DE DANSA)


Coves del Drac - RED IBÉRICA DE ESPACIOS GEOMINEROS - A REDE IBÉRICA DE ESPAÇOS GEOMINEIROS\nTelèfon: +34 971 820 753\nLa cova es troba a uns 70 km de Palma de Mallorca, a la carretera Cuevas s/n de Porto Cristo, una típica localitat del municipi de Manacor amb un dels ports naturals més bonics de la part oriental de l’illa. GPS: Lat: 39º 32′ 7,72” Long: 3º 19′ 49” .\nLes Coves del Drac ja eren conegudes durant l’Edat Mitjana i van ser explorades l’any 1880 per M. F. Will. El 1896, E. A. Martel va descobrir la sala on es troba el llac que porta el seu nom.\nEntre el 1922 i el 1935 la cova es va condicionar per a poder ser visitada amb l’obertura d’un nou accés d’entrada i amb la construcció de nous camins i escales entre altres elements per a facilitar el recorregut. I, sobretot, amb la col·locació d’il·luminació elèctrica dissenyada per l’enginyer Sr. Buïgas.\nEs tracta d’una notable xarxa de grans sales i passatges de dimensions notables desenvolupada a la costa oriental de Mallorca. És un bon exemple de cova litoral formada en relació amb la zona de mescla dels aqüífers costaners, en calcarenites relativament joves (miocè superior), caracteritzats per la seva elevada porositat primària. La cova destaca per l’espectacularitat de la seva decoració d’espeleotemes i, sobretot, per la presència de nombrosos i extensos llacs d’aigües salabroses, des dels quals parteixen galeries sotaiguades tan sols accessibles mitjançant tècniques d’espeleobusseig. El desenvolupament total de la cavitat és superior als 7.500 m, dels quals més de 5.000 corresponen a galeries i sales subaquàtiques.\nEntre la fauna estudiada citar el crustaci endèmic Bogidiella balearica (DANCAU, 1973) recol·lectat als llacs de la cova durant la campanya bioespeleològica de 1974, que va donar lloc, el 1975, a les Jornades de Bioespeleologia organitzades per la Societat d’Història Natural de les Balears i la Fundación Europea Dragan, en les quals van participar investigadors de l’Institut de Spéléologie Émile Racovitza de Bucarest i del Museu de Zoologia de Barcelona, comptant així mateix amb la presència del prestigiós ecòleg Ramon Margalef.\nLa definició d’un ús ritual de les coves durant el II mil·lenni cal BC a Menorca, a més de suposar un element totalment nou d’anàlisi de les comunitats prehistòriques de l’illa, ha permès rastrejar alguns possibles paral·lels a Mallorca que fins ara resultaven de difícil interpretació. Així, a la marina de Llevant, en una franja d’uns 10 km de la costa de Manacor i Sant Llorenç, es coneixen quatre exemples de cavitats amb construccions ciclòpies, una d’elles la cova del Drac, formada per un corredor que es troba a prop de l’entrada natural (FONT, 1978; GINÉS & GINÉS, 1994).\nLa visita té una durada d’una hora aproximadament i el recorregut és d’uns 1.200 metres. S’hi inclou un concert de música clàssica i una passejada en barca pel llac Martel. La temperatura a l’interior és d’uns 21 ºC i la humitat del 80 %. Durant el recorregut es poden fer fotografies i filmar, sense fer servir flaix, focus o trípodes, però no durant el concert. Hi ha aparcament i WI-FI gratuït, bars, zona de píc-nic a la vora del mar i botigues.


25/08/2017 - Redacció AMIC\nL’Açai Berry és una baia originària de l’estat de Parà (Brasil). Una fruita utilitzada des de fa segles per les tribus indígenes de les regions i que, actualment, se segueix consumint arreu del país, especialment en sucs i batuts o combinada amb altra fruita. D’aspecte semblant als nabius, es tracta d’una fruita petita i rodona, de color púrpura i amb un sabor molt semblant a la xocolata. Tot i això, el que ha fet que l’açai es comence a conéixer i consumir arreu del món té a veure amb la gran quantitat de beneficis i propietats nutritives que aporta.\nL’etiqueta de “súperfruita” que s’ha guanyat l’açai no només és gràcies al que hem comentat anteriorment, sinó que també cal afegir-hi la seua capacitat per reforçar les defenses gràcies al contingut d’àcid el·làgic; els seus àcids grassos omega 3 i 9 que dificulten l’absorció de les grasses impedint que es convertisquen en colesterol dolent. Així mateix, també contenen 16 aminoàcids i molts minerals (com el calci, el zinc o el ferro), i diverses vitamines, entre les quals destaquen la E, la C i les del grup B. En definitiva, una fruita amb propietats meravelloses per la nostra salut.


El nomenament de Soria provoca una allau de crítiques dins del propi PP - Diari de Girona\nEl nomenament de Soria provoca una allau de crítiques dins del propi PP\nEl PSOE parla d'«indecència absolutament insuperable» mentre Podem qualifica la designació d'«inconcebible»\nmadrid | efe / ddg 06.09.2016 | 21:51\nEl nomenament de l'exministre José Manuel Soria com a director executiu del Banc Mundial gràcies a l'acció del Govern ha rebut un allau de crítiques gairebé sense precedents, fins i tot dins del PP. Així, el president de la Xunta i del PPdeG, Alberto Núñez Feijóo, va assegurar que el nomenament de l'exministre «no és fàcil d'entendre» i «en el context actual» és, a més, «molt arriscat».\nEl cap de l'Executiu gallec va recordar que el ministre d'Economia en funcions, Luis de Guindos, «compareixerà al Congrés per explicar-ho» i ell creu que «és bo explicar-ho» perquè «s'ha iniciat una polèmica i les polèmiques cal solucionar-les i explicar-les». Aquesta es va desencadenar després que el Govern de Mariano Rajoy avalés que la Comissió d'Avaluació de Candidatures a les Institucions Financeres Internacionals, organisme dependent del Ministeri d'Economia i Competitivitat, proposés Soria per al càrrec de director executiu del Banc Mundial.\nParal·lelment, la presidenta de la Comunitat de Madrid, Cristina Cifuentes, va explicar que el nomenament «és una decisió que haurien d'explicar aquells que l'han pres». Va afegir que «personalment, i no com a presidenta de la Comunitat de Madrid», considera que aquesta designació «no s'havia d'haver dut a terme» i que, «sigui per raons tècniques o no, això ho ha d'explicar qui ha realitzat aquest nomenament».\nEn aquest sentit, el president del PP extremeny, José Antonio Monago, va reconèixer que el moment per proposar el nomenament «no sembla el més adequat». «Per l'enrenou que s'ha muntat no ho sembla», va afegir Monago en ser preguntat sobre el moment de fer-lo públic, però va assenyalar que «si és de naturalesa funcionarial, té aquestes coses».\nLes justificacions de Rajoy\nEl president del Govern en funcions, Mariano Rajoy, va afirmar que l'exministre va dimitir quan el seu nom va aparèixer en els anomenats «papers de Panamà» vinculat amb societats a paradisos fiscals i que llavors «va marxar de la política, va deixar de ser diputat i ha manifestat la seva intenció de no tornar a la vida política mai més».\nDes del PSOE, el secretari general del partit, Pedro Sánchez, va insistir en la necessitat d'un canvi de Govern perquè «quatre anys més de Rajoy només ens portaran més casos Soria», alhora que el president d'Aragó, Javier Lambán, va qualificar el nomenament d'«abús» i d'«indecència absolutament insuperable».\nEl vicepresident de la Generalitat, Oriol Junqueras, va reclamar al Govern que assumeixi la seva «responsabilitat» davant la UE i prengui decisions sobre qüestions com el dèficit en lloc de realitzar nomenaments.\nEl secretari d'Organització de Podem, Pablo Echenique, va qualificar d'«inconcebible» aquest nomenament, que va considerar que és per «guanyar un Salari Mínim Interprofessional (SMI) al dia, aproximadament 620 euros, després d'impostos».


Friki Attack: AVP: Epíleg\nJa he vist Aliens vs Predator vs (serie d'adolescents d'un poble de la muntanya dels EEUU). Ejem... Noooooooo, com hem arribat a aquest extrem?? Això es la decadència més absoluta. Fins a quan es podran rebaixar. Quina pena!!!! Veure els aliens i els predator en una mena d'"episodi pilot d'una sèrie d'adolescents de la Disney" era per posar-se a plorar. Realment em produir un sentiment de vergonya alien-a. I no una, sinó dos alhora, de les sagues més memorables del cinema convertides en ... en... buaaaaaa. És que em recordava a Critters, no se si se'n recordeu. Un producte que va néixer a l'ombra de Gremlins, on els bitxos, més dolents que la tinya, es feien una bola i anaven rodant i venien uns caçadors de recompensa de l'espai a eliminar-los. Almenys AVP, la primera part era més pel·lícula, amb més cara i ulls. Això es com el spinoff del planeta de los Ewoks respecte Star Wars. Es com si les barreres de la fantasia s'haguessin destruït i els aliens es colessin en un episodi d'un canal de la Disney. Això si, arrasant-ho tot al seu pas. Almenys en això no hi ha miraments, aquí ningú està segur.\nÚnicament quan comença a repartir llenya, la cosa millora una mica, amb algun petit homenatge a la pel·lícula amb majúscules Aliens i algun detallet. Es nota la manca de pressupost. Es nota molt. En aquest aspecte s'ha de reconèixer el merit. Però si us plau, si us plau, senyors de Hollywood, ja que no teniu els ****** per apostar per coses noves, ja que feu N parts d'una saga, almenys que siguin amb una mica de cara i ulls. Desprès diuen que han baixat el nombre de gent que va al cinema i ho fan pagar al eMule. A aquest pas ni les descàrregues valdran la pena.\nPublicat per Joan Carles Badia a 11:22:00\nEtiquetes de comentaris: Alien, Ciència Ficció, cinema, Predator\nXimi 21 de gener de 2008 a les 16:41


La JONC prepara audicions | Enderrock.cat\nLa JONC prepara audicions\nRenovarà la plantilla del 9 al 23 d’octubre\nEnderrock.cat | 21/09/2016 a les 07:00h\nUn any més, la Jove Orquestra Nacional de Catalunya (JONC) busca músics destacats per tot Catalunya. A partir del 9 d’octubre començaran les proves a Barcelona, Lleida, Tarragona i Girona.\nJove Orquestra Nacional de Catalunya. Foto: Josep Molina\nAmb aquestes audicions la JONC renova part de les plantilles de les seves orquestres, la JONC Alevins (fins a 18 anys) i la JONC (fins a 23 anys). L’accés a l’orquestra garanteix un primer període de dos anys de permanència. Un cop passats aquests dos anys, els músics poden renovar la titularitat anualment amb noves audicions. Les proves consisteixen en la interpretació d’una obra d’estil clàssic (de 1730 a 1830) i de diferents passatges d’orquestra de l’instrument, d’acord amb el que preveuen les bases publicades al seu web.\nLa Jove Orquestra Nacional de Catalunya va néixer el setembre de 1993 amb el nom de Jove Orquestra Simfònica de Catalunya (JOSC) i el 1999 va passar a anomenar-se JONC. El projecte va ser dirigit per Josep Pons des que va ser fundat fins al 2001, any en què Manel Valdivieso en va agafar el relleu com a director artístic.


El Principal coproduirà 'Transbord' de Sebastià Portell i 're-Cor' amb Disset Teatre\nEls muntatges s’estrenaran dins el darrer trimestre de 2018\nLes propostes Llops tristos, de Miquel Àngel Raió i Concetta Almeda, i Pla-Dur, de Carme Gomila, han rebut un accèssit\nEl muntatge Transbord, original de Sebastià Portell (Ses Salines, 1992), dins la línia de teatre de text, i re-Cor, de Disset Teatre, dins la línia de nous llenguatges, són les dues coproduccions que el Teatre Principal desplegarà durant els propers mesos i que estrenarà dins la programació del darrer trimestre de 2018.\nD’aquesta manera, el Teatre Principal ha fet pública la resolució de la convocatòria de coproduccions per 2018 després de que la comissió avaluadora es reunís per triar les propostes d’entre les 22 rebudes, 9 dins la línia de teatre de text, i 13 dins la línia de nous llenguatges.\nFrancesc Miralles ha valorat la inclusió dins de la comissió avaluadora de membres aliens al Teatre Principal “el que suposa un aval extern” als resultats de la selecció. També ha destacat la vocació de mobilitat que tenen les propostes seleccionades perquè “no neixin i morin al Principal sinó que tenguin un ample recorregut escènic”.\nEl conseller de Cultura, Patrimoni i Esports del Consell de Mallorca, Francesc Miralles, i el director del Teatre Principal, Carlos Forteza, ha estat els encarregats d’anunciar les noves coproduccions per a la propera temporada, en un acte que ha comptat també amb la presència de representats de les companyies seleccionades.\nAvantguarda, risc i llibertat creativa\nForteza ha recordat que aquesta iniciativa neix “amb la finalitat d’impulsar la creació artística local i estimular les produccions escèniques de qualitat i de concepció renovadora”, un projecte que s’emmarca dins de “la línia de la Sala Petita, fonamentada en la programació de llenguatges escènics contemporanis innovadors, d’avantguarda, de risc i de llibertat creativa”.\nDintre de la línia de text, la comissió avaluadora ha estat integrada per la direcció artística del Teatre Principal de Palma juntament amb Aina Tur, coordinadora artística de la Sala Beckett; Judit Pujol, coordinadora artística del Teatro Español de Madrid i Miquel Suau, responsable del Teatre de Lloseta (en representació de l’Associació de Teatres i Auditoris Públics de les Illes Balears).\nTransbord, l’obra seleccionada dins la línia de teatre de text, és un muntatge de Malvasia Produccions, la companyia vinculada a l’actriu Assun Planas. Transbord gira al voltant de la transsexualitat a través de la figura d’un jove que vol canviar de sexe. L’obra va més enllà del simple problema personal per reflexionar sobre la suposada solidesa de les identitats de gèneres.\nSebastià Portell, l’autor del text, “qüestiona una institució com és l’estat, que només dona respostes binàries a les qüestions generades sobre la identitat sexual”.\nLluny de ser només un al·legat a favor de les llibertats personals, Transbord és una obra essencialment vitalista, un espectacle a favor de la joia de viure, alhora que denúncia la hipocresia, la transfòbia i el masclisme de la societat.\nL’obra compta amb la direcció de Miquel Gorriz i està interpretada per Marc Joy i la mateixa Assun Planas. A més, compta amb el gran atractiu de l’escenografia de l’escultor Ferran Aguiló.\nA més de Transbord, la comissió avaluadora dins la línia de teatre de text ha optat per atorgar un accèssit a la proposta Llops tristos, de la companyia L’Aviador, de Miquel Àngel Raió i Concetta Almeda. Llops tristos és una ferotge crítica a la societat i a les seves múltiples contradiccions i ho fa en torn a un museu d’art contemporani on es creuen el director, la seva secretària, una jove que ha de fer un casting per a una performance, i un nin-llop, metàfora d’una societat autodepredadora.\nInterpretada per Concetta Almeda, Joan Miquel Artigues, Ann Perelló i Teo Raió, Llops tristos compta amb el text, direcció, projeccions i il·luminació de Miquel Àngel Raió, qui ha explicat es tracta d’una “obra familiar, amb la meva dona Concetta Almeda i el nostre fill, Teo Raió, que amb 12 anys volia actuar amb noltros. Per això també hem convocat la nostra família artística habitual per tancar el projecte a partir de l’esborrany que he escrit; perquè el llegeixin, el treballin, el destrossin...”.\nTeatre visual i físic per a tots els públics\nEn la línia de nous llenguatge, el jurat ha estat format per Jordi Alomar, del Festival IF de Barcelona; Narcís Puig, de Bitó Produccions; Joan Matamalas, del Teatre d’Artà en representació de l’ATAPIB, i per la direcció del Teatre Principal.\nL’obra seleccionada ha estat re-Cor de la companyia Disset Teatre. Re-Cor és un espectacle visual i físic que planteja la incògnita dels records i de l’oblit a través de la recerca i l’experimentació del teatre de gest, la paraula i l’objecte. Narra la història de dues cosines que no es veuen des de fa molt i que es troben per casualitat en un aeroport. Això permetrà a l’espectador emprendre un viatge a través de la vivència i de la memòria.\nLa dramatúrgia i la direcció són d’Albert Mèlich i Alfred Casas mentre que les intèrprets són Carme Serna i Mercè Sancho de la Jordana. Bea Solivellas, responsable de la producció, ha explicat que es tracta d’una obra “sobre la memòria i els records, però exenta de nostàlgia”\nTambé s’ha atorgat un accèssit dins de la línia de nous llenguatges. En aquest cas, ha recaigut en Pla-Dur, de Carme Gomila. Aquest muntatge multidisciplinar combina diversos registres artístics, que tres performers manegen amb habilitat: maquetes, llums, càmeres, altaveus, productes de neteja... Tot plegat per parlar de la alienació entre les dones treballadores provocada per unes condicions laborals decimonòniques que provoquen la precarització de la feina i del mercat laboral, i que acaben afectant a les vides personals i de les dones que el pateixen.\nAquesta convocatòria disposa d’un pressupost de 50.000 euros, que es distribuiran segons les necessitats de producció de Transbord i re-Cor, mentre que els accèssits, Llops tristos i Pla-Dur, rebran 6.000 euros cada un.\nCal recordar que en aquesta convocatòria de coproduccions, la línia de teatre familiar, present en altres edicions, s’ha redirigit cap a una estructura de producció en la qual hi participen, a més del Teatre Principal de Palma, el Teatre Principal de Maó, l’Auditori de Santa Eulàlia del Riu i el FIET de Vilafranca.


L'esport sabadellenc queda paralitzat pel coronavirus - Diari de Sabadell\nL’esport sabadellenc queda paralitzat pel coronavirus\nLes instal·lacions municipals de Sant Oleguer tancades / Lluís Franco\nTancat amb pany i forrellat. La crisi del coronavirus ha paralitzat el món de l’esport general i també, lògicament, el sabadellenc. Totes les activitats i competicions nacionals i territorials han quedat ajornades almenys durant 15 dies. Des del partit de Segona Divisió B entre el Centre d’Esports i el Barcelona B que apuntava a decisiu pel ‘play-0ff’ fins a les lligues de tenis taula o rugbi. Sense excepcions. Una situació insòlita i inèdita en plena temporada.\nTotes les entitats esportives de la ciutat han suspès les seves activitats i calendari de competició per les dues pròximes setmanes en principi. L’Ajuntament ha tancat totes les instal·lacions municipals i els clubs també han cancel·lat els entrenaments dels seus diferents equips federats. A les últimes hores, entitats de referència a l’esport local com Centre d’Esports Sabadell, Club Natació Sabadell, Club de Tennis Sabadell, Cercle Sabadellès 1856, Joventut Atlètica Sabadell i OAR Gràcia han anunciat el tancament de les instal·lacions en el termini de 15 dies. També ha quedat afectat tot l’esport escolar sota el paraigua del Consell Esportiu de Sabadell. En total uns 3.000 escolars es queden sense activitats i competicions.\n“Era el que calia”\nAquest diumenge estava previst un dels partits més esperats de la temporada a la Creu Alta entre el Sabadell i Barcelona B, clau pels llocs de play-off. A principi de setmana la Federació Espanyola va anunciar que es jugaria a porta tancada i poques hores més tard es va cancel·lar la jornada com ha passat a tot el futbol professional i també territorial i de base. La plantilla arlequinada va fer aquest divendres una última sessió a l’Estadi a porta tancada i després va rebre la visita del doctor Toni Mora, cap dels serveis mèdics del club, qui va donar una sèrie de consells per afrontar la crisi del Covid-19. En principi, la idea era replantejar-se la situació el dimarts per si es podia tornar als entrenaments, però després de l’estat d’Alerta que avui decretarà el Govern, l’activitat queda suspesa, tant a la gespa com a les oficines del club.\nEl tècnic del Centre d’Esports, Antonio Hidalgo, valorava de manera positiva la decisió. “Només podem seguir els consells dels experts i esperar a veure com evoluciona la situació. Era el que califa fer. Ara la salut està per sobre de tot. Si tot torna a la normalitat, ja parlarem de futbol i la competició”. També ha subratllat que “no tenia cap sentit jugar sense l’afició. Són l’essència del futbol. Per fer-ho sense aficionats, millor no jugar”. Hidalgo considera que caldrà esperar esdeveniments i fuig de rumors sobre com pot acabar la competició en cas de no poder acabar sobre el camp.\nEl que no es farà\nA més del Sabadell-Barcelona B, aquest cap de setmana oferia altres duels força atractius, com el derbi de Lliga Nacional juvenil entre CE Mercantil i CE Sabadell. En futbol sala, l’Escola Pia rebia l’Hospitalet i el Club Natació Sabadell s’havia de desplaçar a Dénia (Alacant). Les últimes federacions en decidir la suspensió definitiva de la competició han estat les de natació i waterpolo i voleibol. A més, també ha quedad suspès el Campionat d’Espanya Open de natació previst entre l’1 i 5 d’abril a Can Llong.\nTemes:CE SABADELL, coronavirus, Poliesportiu


Campanya d’estiu de Vilassar Comerç – Vilassar Ràdio\nCampanya d’estiu de Vilassar Comerç\nVilassar Comerç va iniciar la campanya d’estiu amb una proposta lúdica per als infants, que va tenir lloc el dissabte 22 de maig al matí, al carrer Santa Eulàlia, amb diferents jocs com ara curses de sacs, un circuit de bicicletes, una ludoteca per als més petits i altres sorpreses. El tradicional sorteig d’estiu no faltarà a la campanya. Els comerços associats estan lliurant les butlletes per participar al sorteig des del passat 5 de juny fins al 13 de juliol. Enguany els premis són un viatge a Praga i vint xecs de compra de 200 euros. El sorteig es realitzarà a l’Ajuntament el dia 15 de juliol, i les bases de participació es trobaran al revers de les butlletes.\nA més d’aquests premis, Vilassar Comerç en repartirà tres més en xecs compra de 50 euros per als guanyadors de la gimcana “pífies”. El joc consistirà a trobar vuit pífies que estaran repartides en diferents aparadors dels comerços associats. Els participants, mitjançant el web de l’associació, podran emplenar el formulari amb les respostes i participar en el sorteig. La gimcana començarà el dia 26 de juny i finalitzarà el dia 13 de juliol. Les bases es trobaran al web de l’associació: www.vilassarcomerciants.cat.\nLa cloenda de la campanya d’estiu tindrà lloc el 23 de juliol amb la quarta edició del tastet d’estiu. Durant la mostra gastronòmica, Vilassar Comerç farà entrega dels premis del sorteig d’estiu i de la gimcana de pífies.\nNotícia anteriorTertúlia sobre la crisi\nSegüent notíciaBall amb l’actuació del duet Dominó


La Seu acull diumenge el Campionat de Catalunya de ciclocròs\nActualitzada 16/12/2021 a les 12:24\nLa cita reunirà a la capital de l'Alt Urgell 350 bikers entre totes les categories\nLa prova es va presentar ahir a l’ajuntament de la Seu.\n© La prova es va presentar ahir a l'ajuntament de la Seu.\nLa Seu d’Urgell acollirà aquest diumenge el Campionat de Catalunya de Ciclocròs (CX) 2021. L’escenari serà l’Horta del Valira, on a partir de les 9.15 hores del matí es trobaran els ciclistes per disputar la cita més important de la temporada del ciclocròs català. Els organitzadors preveuen la participació d’uns 350 esportistes repartits en les diferents modalitats, segons van explicar ahir, durant la presentació de la prova, Carlos Guàrdia, tinent d’alcalde i regidor d’Esports de l’ajuntament de la Seu d’Urgell, i Emili Pérez, president de l’Sprint Club Andorra i de l’Escola Purito.\nEl campionat se celebrarà en el marc de la segona edició del Gran Premi la Seu d’Urgell, un espectacle per encarar la recta final d’una temporada de Copa Catalana de Ciclocròs que ja porta deu cites disputades des del mes de setembre passat. Emili Pérez va explicar que les carreres es desenvoluparan en un circuit “exigent i idíl·lic” de tres quilòmetres de recorregut, que es va estrenar el 2019. Carlos Guàrdia, per la seua part, va afirmar que la ciutat té les “aptituds òptimes” per organitzar campionats esportius com el del ciclocròs i va recordar que el 2019 ja es va organitzar la Copa Catalana d’aquesta modalitat i va tenir “molt bona valoració per part dels organitzadors”.\nAquesta competició puntuarà també per a la Copa Catalunya de cada categoria i servirà per determinar els campions i les campiones de Catalunya, que es classificaran per a l’Estatal. La cita està organitzada per l’Andorra Sprint Club, l’ajuntament de la Seu i el Vélo Cafè de la Seu. La sortida per a la primera categoria serà a les 9.15.


el Vironer: Doctor, el maridatge m'estressa\nPublicat per Vironer a 13:15\ni un dia arribarà en què tot l'esnobisme vessat cap al món del vi serà redirigit cap a qualsevol altre beuratge, faci'm malpensar cap a la cervesa, i serà aleshores quan em començaré a DECANTAR pel vi...\n8 de setembre de 2008 a les 17:31\nla cervesa noooo!\n8 de setembre de 2008 a les 17:59\nAquesta M.F. m'ha lliurat d'un possible trauma psiquiàtric, quan en un restaurant amb colla demanes vi negre (de la casa, és clar)i tothom et mira dient "sí, però i pel peeeix?". Ara resulta que porto anys "atrevint-me a trencar les normes" i no ho sabia. I és que sempre s'aprenen coses, tu.\nTé raó, això del "maridatge" i aquestes tonteries, només ha fet que crear una subcultura que té com a fanzine principal el suplement dominical de la Vanguardia, només equiparable amb la cultura perroflauta de barrejar don simon amb cocacola marca Dia.\n10 de setembre de 2008 a les 10:16


Ja em vaig acomiadar de vosaltres una vegada i, finalment, no va ser definitiva. Avui no hi ha marxa enrere. Aquesta tribuna d'amor i resistència, com vaig descriure des del principi aquest humil blog, arriba a la seu fi. Per a sempre. És per això que em permet l'ús de majúscules en el títol! ¿Els motius? Molts... Una abraçada virtual i fins sempre! "The End" Apocalypse now\nFront 242: tornen les màquines\nArticle publicat avui a la secció local del diari ABC.\nCorrien els anys vuitanta. Guerra Freda, atur, el desastre de Txernòbil… i les màquines. La música, fidel a la seua tradició de ser la forma d'art que abans absorbeix el malestar del seu temps (encara que també el goig), no es va comportar de forma diferent en eixa ocasió. El quartet belga Front 242 (ara trio) forma part, al costat d'altres bandes europees de l'època com DAF, Liaisons Dangereuses i Nitzer Ebb, d'un selecte grup de cronistes del descontentament. No fa falta escoltar les lletres per a intuir-lo; la seua música és una màquina d'apiconar, freda i inclement, urgent però no frívola, apocalíptica i fosca com una zona abissal. La seua agressivitat no ha perdut un àpex d'efectivitat dues dècades després. Són el germen de la música industrial i l'EBM (Electronic Bodie Music); els dignes successors de Kraftwerk, Neu! i Cabaret Voltaire; la referència bàsica de The Orb o Prodigy. En altres paraules, no hi ha punxadiscos d'electrònica que es precie que no atresore una còpia de «Headhunter» en la maleta. Doncs bé, Front 242 tornen a escena -si és que alguna vegada es van anar-, i ho fan amb una gira prometedora des del seu títol («Vintage tour. The best of»), el que significa que els de Brussel·les centraran el tret i delectaran als seus seguidors amb un repertori de hits intemporals, i no tant amb les disgresiones menys encertades de la seua carrera, comprensibles si tenim en compte que des de 1982 han tret a la venda tretze àlbums. La gira passarà per altres ciutats espanyoles, però serà el 26 de novembre a València, concretament en Spook Factory, on la trobada prendrà tints veritablement nostàlgics. Aquesta sala va ser des de 1984 fins a mitjans dels anys noranta la meca de pelegrinatge per a milers d'afeccionats als sons sintètics, i és ací on, ara, joves i no tan joves tindran l'oportunitat d'escoltar, sense parany ni cartó, en directe i amb màquines analògiques, temes com «Wellcome to paradise» o «Tragedy for you». Serà també un esdeveniment per a aquells que en el seu moment no van poder veure en viu al trio valencià Interfront (o Megabeat), format per Julio «Nexus», Gani Manero i Fran Lenaers. L'últim d'aquests, conegut dj de Spook i ACTV, punxarà després dels concerts una sessió centrada en els subgéneres de la música industrial (synth-pop, cold wave, etcètera). L'interès que segueix despertant Front 242 i els seus acòlits entre les generacions posteriors confirma la consistència que adquireix la música electrònica quan forma part d'un concepte cultural, estètic i històric integral i coherent. Publicat per\nLos cínicos griegos como preludio anarquistaMatar al reyDe la 'Revista Blanca' a 'Ajoblanco' Visiones del anarquismo\nRosa Solbes posa avui els punts sobre les is en la seua columna de El País.\nAcabat de nomenar, Ramón Jáuregui assegurava que l'estrella polar del nou govern socialista (diuen que "girat a l'esquerra") serà la igualtat. Just quan se suprimia el ministeri d'ídem, demostrant-se una vegada més qui s'estreny el cinturó, i també que les resolucions de Pequín d'abordar els drets de les dones des del màxim rang governamental encara són paper mullat. De fet, algunes comunitats autònomes ja havien volatilitzat els seus Instituts de la Dona, incloent la socialista Castilla-La Mancha.\nJa sabem que desigualtats hi ha moltes, i no només les de gènere. Però aquesta és la més transversal, i la notable pèrdua simbòlica d'una cartera independent ha hagut de ser interpretada des de posicions feministes com un pas enrere i una concessió a la dreta. Precisament ara, quan la caverna apareix embravida i es permet el luxe d'ovacionar en la intimitat al fachisoletano eixit i als molt machorros Pérez Reverte i Sánchez Dragó, també capdavanters del Testosterona Party (encara que en públic componga gestos de desgrat). I ho fa perquè en ella habiten i creixen dones covardes i insolidàries i homes que odien (menyspreen, temen...) a les dones. Sí, també sabem que la igualtat no s'instaura per decret, i que les agressions masclistes necessiten quelcom més que una llei. I no obstant això, cal seguir donant passos legislatius perquè sense acció política decidida mai haurà solució. Recordaran amb quant menyspreu va ser acollida en el seu moment la iniciativa del Govern central de legislar per la igualtat i contra la violència de gènere, obstinacions de María Teresa Fernández de la Vega. Ara el parlament valencià estudia un text i en comissió hem disseccionat, des de les més variades disciplines, el que coincidim a considerar el crim més universal i més impune, el qual no coneix fronteres ni classes socials. I un dels grans punts d'acord és la necessitat de prevenció sobre la base de (entre altres) polítiques d'educació i sensibilització. Així, és molt important donar suport totes les iniciatives que sorgisquen des de la base, més encara que difondre campanyes institucionals de les quals sol emanar un cert tufillo a "sermó". En els últims dies he conegut vàries: un fullet de l'ajuntament de Benidorm per a saludar a qui s'empadrona proposa treure la targeta roja al maltractador; un equip català de korfbal (únic esport amb equips obligatòriament mixts i paritaris) que inclou el lema en les seves samarretes; i Espai D'Homes, que organitza rodes d'homes sota el lema "el silenci ens fa còmplices" (pren nota, Rajoy). Espanya ha tancat la major venda d'armes de la seua història a un dels països més desiguals, Aràbia Saudita. Fins i tot aquí la igualtat es presenta més difícil que assolir un contracte a Alacant sense anomenar-se Ortiz. Fa poc es reunia a València el "II Congrés de Dones liderant el Mil·lenni". Bonic títol. Però a aquest ritme tem que ens ho fien més aviat per al quart o cinquè mil·lenni. ---Us emplace, per cert, a participar en la proposta del blogger i company de lluites Rubén, referent a la polèmica alçada per la novel·la de Sánchez Dragó. \nMe la suda, o mejor, ke os den\nke os den,\nUn país dempeus.Per una nova cultura democràtica.\nA Catalunya, durant els últims anys han sorgit nombrosos conflictes i mobilitzacions al voltant de les polítiques territorials i d’obres publiques. Aquestes mobilitzacions son qualificades de 'cultura del no' per uns, mentres que d'altres les defineixen com una nova cultura del territori. "Un país dempeus" vol contribuir a aquest debat a través de declaracions de polítics, experts i membres de moviments socials.\nDirecció: Mariela Acjia i Jordi OriolaCatalunya, setembre 2010Duració: 36 minuts\nPer informar-se i descarregar-lo gratuïtament: unpaisdempeus.cat ó transformafilms.org\nUna mica de remember...\n... està bé de quan en quan. Label: Audiodrome (2)\nCatalog#: AUD 8015\nFormat: Vinyl, 12", Maxi-Single, 45 RPM, Limited Edition\nLa Ruta Destroy,\nel meu blog musical\nla família bloggera\nHERSTÒRIA (II): "Matchgirls", "Las cerilleras"\nDe las cosas que veo y escribo\nL' Epistolari Blau\n400, 399, 398...\nLes conseqüències de ser conseqüent\n3D sin gafas en iPhone con Scubo 3D\nL'època dels grans viatges\nBateria baixa en plena revolució\nA propòsit del post anterior, píldores de memòria\nDes de l'illa. El blog de M.\n150: el número de l'engany\nPunts de Trobada per a "reinventar" la ciutat\nEl Meu Caos, Mi Caos\nBureau of Public Secrets (castellà)