Lamanelamelamou cap.8 (Ars omnia) - Sexe.cat :: Relats eròtics i sexe en català\nUna de les causes havia sigut la necessitat d'esperar a que la Mònica acabés els seus exàmens. Va ser tota una setmana que havia passat volant, però a la que havia seguit una altra en que les entrevistes que havia tingut de fer amb cada professor encara l'havien ocupada més. No es va tornar a organitzar la tanda de “tranquil·litzaments”, però ella va seguir rebent visites cada dia, encara que ja no fossin a primera hora del matí, naturalment. Les entrevistes amb els professors eren tan importants com els exàmens fets per correu electrònic, deia ella, i encara s'havien de preparar més. Va explicar que era quan justificaves perquè havies contestat així o aixà a cada pregunta, i quan deies com t'havies documentat o què era el que havies après sobre aquell tema, que tu mateix t'estaves posant la nota. Com que no era qüestió d'atabalar-la massa, l'Iñaki va esperar tots aquells dies per tornar a parlar-li del seu projecte fotogràfic.\nPerò, mentrestant, aquell projecte havia canviat. El que tenia ara al cap era una idea molt més ambiciosa: 40 fotografies en gran gran format d'una parella copulant. No com es pot trobar en qualsevol Private de pacotilla, sinó amb intenció de convertir la imatge de l'acte sexual en obra d'art. No hi havia massa precedents, al menys en el camp de la fotografia. En la literatura o en el cinema sí, però les fotos més eròtiques sempre es limitaven a excitar la libido de l'espectador per la mostra de cossos bells, de sexes bells en els cassos més agosarats, però no de cigales penetrant en conys, així de clar. Es tractaria de mostrar la bellesa de la penetració. Primer ho veia en blanc i negre, potser perquè era en l'obra en blanc i negre on sempre s'hi havia trobat més a gust i, tot s'ha de dir, on havia rebut millor reconeixement de la crítica. Però després havia vist clarament que serien fotos en color no modificat posteriorment. Li semblava que els clarobscurs en blanc i negre, en la fotografia eròtica, ja estaven prou explotats i que havien acabat per falsejar el que volien expressar. Amb ells ja no es veia un tors sexualment excitant, sinó només l'obra artística d'unes línies lluminoses sobre el negre, harmoniosament disposades. No era el que ell volia. El que volia era que el tema es convertís en la forma i la forma es manifestés amb tota la seva bellesa. L'art per damunt de tot. Art pornogràfic? Suposava que aquest seria l'adjectiu, però ell passava de la defensa de que l'art dignificava la mostra de la sexualitat directa i l'allunyava de la pornografia. Aquesta era una discussió sobre paraules, no sobre realitats o sobre experiències. Un munt de pomes i peres era una realitat i una natura morta era l'expressió plàstica d'aquesta realitat. ¿Perquè algú va anomenar natura morta a aquesta plasmació? No ho sabia, però ell havia fotografiat moltes pomes i peres sense necessitar saber-ho. També havia fotografiat rostres que ell pensava que comunicaven sentiments a l'espectador, i un crític havia parlat de les seves “fotografies psicològiques”. No ho havia trobat desencertat, però després algú li havia preguntat com havia aconseguit una anàlisi tan aprofundida de la personalitat de cada un dels homes i les dones que havia fotografiat, i llavors va negar rotundament que ell hagués pretès analitzar res, que ell no era un psicoanalista. Ell era un artista fotògraf i el que l'interessava era la dimensió estètica dels sentiments. Però acabava reconeixent que no tenia clar què era l'estètica i, com a molt, acabava per dir que volia que la seva estètica fos com una nova dimensió d'entendre la realitat, més enllà de les tres dimensions convencionals.\nHavia fet l'amor amb la Mònica el segon dia de la famosa setmana dels exàmens. Pel dilluns, que era el dia que feia els 18 anys, ella havia demanat que no li preparessin cap sorpresa, que l'aniria a despertar sa mare. Així havia evitat que tinguessin la idea fatal de presentar-se tots i atabalar-la massa. Encara que també podia ser que pensessin que aquell havia de ser el dia de l'Iñaki, el dia que per fi es permetria el luxe de follar amb ella... i aquesta era una idea que encara li agradava menys. No és que no en tingués ganes, de follar amb l'Iñaki com més aviat millor. Fins i tot es podria dir que en tenia moltes. Però potser precisament aquest era el problema, que no volia banalitzar aquest encontre convertint-lo en una falsa sorpresa d'aniversari. Ell tampoc no es veia fent aquest paper, i va estar del tot d'acord de que li adjudiquessin el dia següent, el dimarts.\nLa veritat és que passant-ho al dimarts tampoc no es va aconseguir mantenir l'efecte sorpresa: tant l'un com l'altre semblava que s'estiguessin esperant. Van començar com si en tinguessin una gran urgència, i van seguir amb aquesta gran urgència durant tota l'hora llarga que van estar al llit. Però no va ser una urgència neguitosa. Simplement, era que tots dos tenien moltes ganes de tastar-se mútuament. L'Iñaki ja coneixia l'estil de la Mònica perquè l'havia vista jugar amb sa mare i amb la Tenes i també follar amb una intensitat abassegadora amb el Fabià. La Mònica també havia vist com l'Iñaki follava amb la seva mare i sempre s'havia quedat amb les ganes de poder entrar en el joc. Havia vist que tenia una titola de les grosses i unes boles ja no de les normals o de les grosses, sinó les més grosses que havia vist mai. També havia vist com feia l'amor i l'hi havia agradat, es notava que sabia com es feia. N'havia parlat amb la seva mare i ella deia que de seguida es notava que l'Iñaki no era un home qualsevol. Tenia classe. La veritat és que en les seves converses no es notava gaire aquesta classe. S'intuïa per la gent amb la que es relacionava o per la casa que tenia, però no perquè allò que deia fos res de l'altre món, encara que ho digués amb aquella entonació especial dels que parlen movent-se en uns nivells inassequibles per la resta dels mortals. Al llit, però, era indiscutiblement molt creatiu, molt variat, un autèntic artista, i es distingia de seguida que era un tipus pertanyent a un món de gent de classe, de gent privilegiada.\nAquell dimarts va ser quan l'Iñaki va tenir clar el que volia fer amb la Mònica com a model. La seva cara de plaer quan arribava a l'orgasme ja l'havia impactat la primera vegada que l'havia vista. Això no havia sigut ben bé el primer dia de conèixer-la, perquè havia preferit no participar en l'orgia que al final van acabar muntant a l'estudi. Però sí que ja havia vist com se li transfigurava l'expressió des de la primera vegada que se li va escapar una petita escorreguda mentre treballaven en les fotos de les calces. Sempre es transfigura el rostre de tothom en el moment de l'orgasme. El mateix passa fent determinades altres activitats: tocant el piano, o, en els homes, quan s'afaiten. No és una qüestió de les ganyotes que es facin, és un canvi més profund de l'expressió. Sempre sobte aquest canvi en el rostre de les persones que coneixes. Normalment sobta d'una forma agradable, perquè sempre agrada conèixer una altra personalitat en aquells que et pensaves que ja coneixies del tot. Però no sempre passa així: de vegades fins i tot pot ser una sorpresa desagradable. I això li havia passat molt sovint a l'Iñaki, fent l'amor. Veure rostres que considerava de gran bellesa descompondre's en expressions antiestètiques. O també al revés, rostres no massa agraciats i que veia com es descomponien en rostres d'una intensitat impactant, d'una bella intensitat, o d'una bellesa intensa... Sí, en aquest segon cas era també una descomposició, un desencaix de les faccions, però de les que resultava una nova expressió del plaer interior. No ja només del plaer físic, sinó també del plaer mental de sentir el plaer físic, del plaer total.\nDesprés del primer dia, havia tingut l'oportunitat de veure els orgasmes de la Mònica en vàries ocasions. Veure la bellesa del seu cos en les postures més inversemblants i sempre igualment estètiques, i veure les seves convulsions en arribar al clímax l'havia impactat fortament. Però no podia dir que fos la primera vegada que havia gaudit de l'espectacle d'un cos bell lliurat al sexe i a l'amor. Fins aquí, l'única diferència amb les altres era que el cos de la Mònica era el més perfecte de tots. Tampoc no es podia dir que no hagués gaudit del canvi en l'expressió trobat al rostre d'altres dones. Però aquí sí que la diferència entre el que havia experimentat respecte d'aquelles altres dones era abismal. Aquí la major o menor bellesa de la cara de la Mònica no hi tenia res a veure. La Mònica era molt maca, sí, però segur no era la dona més guapa del món. Quan es transfigurava, en ple orgasme, seguia sense ser la dona més guapa del món, perquè seguia sent la Mònica, però comunicava tan profundament el plaer que experimentava, que senties que el seu orgasme era el teu.\nAbans de fer l'amor amb ella, ja havia tingut alguna vaga idea de fer-li alguna foto en el moment en que s'escorria. Era una idea que ni tan sols s'havia plantejat que pogués dur-se endavant. Li semblava que era una intromissió menyspreable aprofitar que una coneguda teva està follant per prendre-li la imatge. Després ja havia anat pensant que plantejat d'una altra manera podia ser una idea a tenir en compte. Però va ser el dia que per fi va poder ser ell el que la penetrava, i el que li provocava aquells orgasmes tan intensos, quan va veure clar que allò que volia aconseguir era únicament plasmar la bellesa d'aquella imatge. Volia fer que l'art servís com a forma perfecte d'expressió de la còpula, i només de la còpula, sense elements complementaris.\nNo li havia dit res d'aquesta idea seva aquell mateix dia. En aquell moment tampoc no ho tenia prou pensat. Va ser després, al llarg de la jornada, que va anar concretant la idea fins a tenir-la prou clara com per decidir que se la proposaria quan hagués acabat amb els exàmens. Acabats els exàmens encara va haver d'esperar una mica més, perquè la Mònica i el Fabià havien llogat un apartament a Coma-ruga i havien desaparegut del mapa per tres dies. Llavors va trucar-la per trobar-se un matí a prendre un cafè amb llet.\nVan començar parlant del Fabià, que estava passant per una mala temporada. Semblava ser que a Coma-ruga s'havia pogut entendre molt bé amb la Mònica i, cosa estranya en ell, havia parlat molt. Havia explicat que no acabava de superar el trencament amb una noia de la que seguia estant-ne bojament enamorat. L'Iñaki va dir que no en sabia res ni de la vida del Fabià ni de l'existència d'aquella noia. Que l'apreciava molt, al Fabià, però que era un tipus molt reservat que mai no deia res a ningú dels seus problemes. La Mònica, en canvi, li va dir que amb ella finalment sí que s'havia obert i li havia estat explicant moltes coses de la seva vida. Van estar parlant-ne molta estona i van coincidir en que segur que estaria content de participar en el projecte del Fabià. Va ser aleshores quan va explicar-lo a la Mònica amb més detall. Semblava que ella l'entenia força bé i, per les preguntes que feia, que també creia que era una idea interessant.\n‒ No has pensat que potser la Maite ho podria fer millor que jo?\n‒ Perquè la Maite?\n‒ És molt maca, es belluga millor que jo i és una bona professional.\n‒ Tu pots fer-ho millor.\n‒ Ah, ja t'entenc. No vols que sembli que està fet per una actriu que està fent teatre.\n‒ T'he de dir que la Maite és prou bona professional com perquè no es noti que és una professional quan folla en públic. I també et puc dir que tu també podries ser una bona professional del porno.\n‒ No sé si és un compliment o si...\n‒ És un compliment ‒ la va interrompre.\n‒... si és un compliment o si vols dir que quan ho faig sembla que estigui fent teatre.\n‒ Tant l'una com l'altra ho feu prou de gust com perquè no us calgui fer teatre. Potser tot sigui la qüestió de que el cos de la Maite no m'inspira. M'acabaria sortint allò que avui està de moda: nenes amb anorèxia, i la cosa més calenta que té la vida tractada amb la màxima fredor. No hi hauria dubte de que tothom reconeixeria que allò era una obra artística, perquè s'entendria que està feta des de la distància pròpia de l'esteta. No vull cap distància, vull a l'artista totalment involucrat en l'obra.\n‒ I després de fotografiar com follo amb el Fabià, voldràs fer-ho tu també, de follar-me.\n‒ Primera: jo no em follo mai a ningú, jo “follo amb” no “em follo a”. I segona: jo ja estaré follant amb tu, fent les fotos. El que farem o deixarem de fer després, potser en aquell moment tindrà importància, però ara no en té cap. T'estic proposant posar per a un tema fotogràfic, entenent la fotografia com una forma d'expressió artística. A tu et correspon decidir si t'interessa... com si t'oferissin un paper en una pel·lícula. Però reconec que la meva proposta pot ser molt arriscada d'acceptar, perquè pots quedar marcada per sempre.\n‒ Tinc clar que m'interessa i no em preocupa quedar marcada. Al revés, puc quedar molt positivament marcada si acabo essent coneguda com la model d'aquelles fotos tan famoses, les que surten en tots els llibres d'art. Però, com és que estàs tan segur que acabaran sortint als llibres d'art?\n‒ Això jo no ho he dit, ho dius tu ara. De l'única cosa que sí que estic segur és que el que pretenc és fer una obra digna d'aparèixer en els llibres d'art.\nLa Mònica ha estudiat Història de l'Art com a matèria optativa en el seu batxillerat, i l'ha aprovada amb molt bona nota. És pot dir que va forta en el coneixement de les més reconegudes obres d'art de tots els temps.\n‒ A mida que en parlem, la idea m'agrada cada cop més. És com si el Canova m'hagués proposat per fer de Psiqué al seu “Amor i Psiqué”.\n‒ Sí, només que tu estàs més ben feta que aquella Psiqué. Aquella Psiqué és una altra adolescent amb anorèxia.\n‒ I a aquella Psiqué no la va fer follar, per retratar-la follant.\n‒ Potser ho van fer després...\n‒ Però aleshores el Canova seria un autèntic pederasta, perquè aquella Psiqué... Encara que tens raó, el que van fer després no surt a la pel·lícula. L'únic que surt és l'abraçada, ni tan sols surt el petó que es van a fer.\n‒ Si ella s'està alçant, és que ja se l'han fet.\n‒ Això és el que ens deia el professor, que en principi ja se l'han fet, però que deixant el petó en l'aire, sense representar-lo, el pots atrapar en ell mateix amb infinites formes, per comptes de reduir-lo a un petó concret.\n‒ Els professors d'Història de l'Art no en tenen n'idea d'art. Ells no són artistes.\n‒ I vosaltres sí que sabeu el què és, l'art?\n‒ Tens raó, tampoc no ho sabem.\nFeia un matí de sol i s'estava bé xerrant, encara que ja feia estona que havien acabat els cafès. Ara els unia un projecte en el que tots dos es trobaven cada cop més entusiasmats. Van parlar també de quan cobraria ella. L'Iñaki va explicar que quan havia dit que els pagaria als preus de mercat estava pensant en una altra cosa. Estava pensant d'utilitzar la titola del Fabià com a protagonista i el cos d'ella com a element complementari. Però ara estava pensant en una exposició important a Nova York, a la galeria on l'any anterior s'havia donat a conèixer amb força èxit i on podia comptar amb que es produirien vendes a preus elevadíssims. La quantitat que va dir que els pagaria va deixar a la Mònica sense paraules a la boca. Llavors l'Iñaki va afegir que si un dia se n'assabentava del que ell podia haver guanyat amb aquelles fotos, potser li retiraria l'amistat pensant que s'havia aprofitat d'ella.\n‒ Doncs no em paguis tant i anem a comissió.\n‒ No m'interessa. L'obra d'art és meva, no la comparteixo amb ningú. Si vols t'augmento la quantitat que t'he dit, però un cop acabat el treball i quan jo t'hagi pagat, s'haurà acabat també de parlar dels teus drets en el negoci.\n‒ No pensava que volguessis fer un negoci, pensava que només volies fer una obra d'art.\n‒ És perquè no vull pensar en el possible negoci que ho vull resoldre així. Només vull fer una obra d'art, el negoci que hi haurà al darrere no puc saber quina envergadura tindrà ni m'interessa, però si vull difondre la meva obra a un determinat nivell, he de pujar-lo al màxim aquest nivell, i això comporta fer-me cotitzar als preus d'aquest nivell... i entrar en l'engranatge més ignominiós que et puguis imaginar. Creu-me, cobra el que et dic, o demana-me'n més, i ja no haurem de parlar més d'aquest tema. El tema que m'interessa és el de la imaginació, no el de l'economia.\n‒ La imaginació es belluga per unes altres dimensions de la realitat, diu el meu professor.\n‒ La realitat és una imaginació mancada de sentit poètic.\n‒ Però si tu mostres la penetració, sense cap limitació, i ja no deixes res a la imaginació, on és l'art?\n‒ La limitació sempre existeix i és la base de l'obra artística. Per això la natura no és una obra artística. La natura és la natura, i la representació de la natura amb visió estètica és una obra artística. Si no és des del punt de vista estètic tampoc no és art, pot ser un tractat de botànica, per exemple. I és important tenir en compte que quan parlo del punt de vista estètic no vull dir que tingui de fer bonic, dic només que es té en compte la seva dimensió estètica.\n‒ I què és això.\n‒ Aquí hauríem de començar per Hegel i millor que ho deixem per quan hagem fet les fotos. No sigui que de tan pensar-les, deixéssim de fer-les.\n‒ Sí, perquè igual acabàvem pensant que és més artístic suggerir que mostrar clarament, i em quedava sense follar.\nEl cambrer havia vingut a preguntar si prendrien res més. Havien dit que no i havien pagat, però no es van aixecar, encara. La Mònica seguia preguntant:\n‒ Tu què prefereixes, veure les coses o deixar que les coses quedin suggerides?\n‒ Depèn de la cosa, del lloc, del moment. Posem una cama femenina. ¿Què és més excitant: un cent per cent de cama a la vista perquè la propietària va amb uns shorts, o només un noranta per cent a la vista perquè va amb minifaldilla?\n‒ Això vol dir que prefereixes que les dones no siguem tan marranes d'anar-ho ensenyant tot, sinó que prefereixes que ens insinuem.\n‒ Hi ha insinuacions que fan riure, però també hi ha insinuacions que són més excitants que l'anada directa al gra.\n‒ Així que jo, que sempre poso la directa, no et dec agradar gens. I perquè no mires d'entendre't amb la Maite per fer les fotos?\n‒ Perquè tornes a parlar-me de la Maite? Ja t'he dit que m'agrades més tu.\n‒ No. Abans has dit que jo t'aniria millor per fer de model per a les teves fotos, no que t'agradés més.\n‒ Doncs tu dic ara: tu m'agrades més.\n‒ Encara que per comptes d'insinuar-me et vagi a la directa?\n‒ Quan t'has tingut d'arreglar per venir a parlar amb mi, has decidit que et posaves aquesta samarreta perquè sabies que et marquen molt bé els pits. Ja sabies que aquí no em podries ensenyar els pits, però has pensat que podries insinuar-me'ls. Portem una hora junts i no has parat d'insinuar-me els teus pits, encara que no t'hagi calgut fer gestos exagerats. Ho saps perfectament.\n‒ T'agrada la meva samarreta. És maca, oi?\n‒ Sí... és maca... i insinua molt bé els pits.\n‒ I ara, què preferiries? Estar aquí amb una samarreta que m'insinua les tetes o estar a la platja de la Barceloneta i veure-les de veritat.\n‒ Preferiria veure-les de veritat.\n‒ Jo crec que tu ets com jo. T'agrada més mirar que somniar que mires.\nAleshores s'havia aixecat la samarreta amb les dues mans perquè li pogués mirar els pits, ni que fos per un moment. Els que passaven pel costat, transeünts que anaven caminant per la vorera, també els van poder veure, però van seguir endavant sense parar per quedar-se a mirar-los. I això que ella els hagués deixat.\n‒ Ensenya-li a la càmera que estàs follant! ‒ li seguia dient a crits l'Iñaki.\nHavia llogat un estudi al Poble Nou. Cent seixanta metres quadrats sense cap paret ni cap columna, i un lavabo i una altra habitació petita independent. La tarima i els focus ja anaven inclosos en el preu. També hi havia alguns mobles, una escala de mà, un moble-bar, un matalàs que no pensava fer servir... i una gran taula de fusta. Ell ho havia estat repassant tot el dia anterior. Ara havia vingut amb quatre càmeres fotogràfiques, un termos amb cafè i uns entrepans de pa de motlle que la Manuela havia preparat per tots. Quan havia arribat amb les claus, la Mònica ja era a la porta esperant. Van entrar, van encendre els llums i la Mònica va començar el seu entrepà sense guardar-lo per més tard, que era el que l'Iñaki havia previst. De seguida van arribar el Fabià i la Josefina, la perruquera de l'estudi.\nL'Iñaki també havia estat parlant amb ells, després de haver-ho fet amb la Mònica. El que més l'interessava que entengués el Fabià era que no havia de fer teatre, però que tampoc havia d'amagar l'expressivitat de la seva cara. La conversa amb ell també havia girat sobre el tema de la concepció de l'obra artística, però, amb ell, havien parlat més del tema del dolor i la violència en l'acte sexual. El Fabià havia acceptat plenament la idea de que el plaer màxim no implica dolor i no calia, doncs, fer ganyotes que comuniquessin la sensació de que s'estava patint. Encara menys es podia caure amb posar cara de satisfacció per la violència. Només cara de satisfacció absoluta, de plaer total.\nD'això ni n'havia parlat amb la Mònica, ja sabia quines cares posava ella quan la penetraven, quan la burxaven amb la cigala fins al fons del tot del cony, o quan s'escorria. Era precisament per aquestes cares que no podia imaginar fer aquelles fotos amb cap altra dona que conegués o que pogués contractar. La cara de l'Iñaki la preveia com un element complementari i l'únic que calia era que no desentonés. Com últim recurs ja havia pensat en la possibilitat de que a ell no se li veiés la cara en cap de les quaranta instantànies. Ell seria només un cos, perfectament ben format, i una titola, la més ben feta “de tot el món”. Havien acabat quedant en que ell no es preocuparia gens de la cara que posaria i que es limitaria a follar amb la intenció d'obtenir el màxim de plaer. Això, el major plaer, implicava intentar no acabar de pressa, però si havia de fer un esforç massa desagradable per aguantant-se, era millor que no s'aguantés. Sempre podrien tornar a començar, o deixar-ho per l'endemà, si calia.\nA la Josefina no només la necessitava com a perruquera, sinó que se'n serviria més com a estiticiènne. Entre els dos havien descartat de maquillar les cares, encara que ella va dir que un aprofundiment del color dels llavis i les parpelles ho trobava imprescindible. Ell va dir que no, que ja havia follat amb la Mònica i la volia veure igual que quan hi havia estat follant. Ella li va dir que no fos tan ruc, que segur que la Mònica prou que s'havia repassat els llavis i les parpelles abans de ficar-se al llit per començar la gresca. Quan l'Iñaki havia esmentat la cara tova i com desencaixada que posava després d'haver-se escorregut, la Josefina li havia fet notar que en aquesta expressió que li havia trobat també hi devia haver intervingut que el lleuger toc de pintallavis s'havia corregut de lloc. Ell va pensar-s'ho una mica i va acabar per estar-hi d'acord de deixar que aprofundís lleugerament els tons, però sense modificar-los. Quedava per parlar de què fer amb l'enrogiment dels voltants de la boca després dels petons més apassionats. També van arribar a un acord: cap mena de maquillatge.\nUn cop començada la sessió ella només estaria a l'aguait per si calia intervenir, per si se li demanava que intervingués, perquè en aquella conversa, que potser va ser la més llarga de totes, ja havia d'haver fet tots els suggeriments. En el moment de la veritat ja no en faria de nous, ni en el cas de que les condicions previstes s'haguessin alterat. Tant si a la Mònica li havia quedat un esquitx de semen a l'engonal com si el Fabià tenia un barb a la titola, era l'Iñaki el que decidiria què s'havia de fer. Ja havien treballat junts altres vegades i sempre s'havien entès. L'Iñaki confiava amb ella plenament i necessitava un bon professional que l'ajudés a objectualitzar aquells dos cossos joves d'acord amb la seva idea.\nPer a aconseguir aquesta objectualització van començar per despullar-los. Mentre el Fabià esperava prenent cafè amb unes gotes de ginebra, la Josefina va fer estirar a la Mònica sobre la taula. No tenien cap llitera, però la taula era prou llarga. També va pensar d'estirar-la al matalàs que hi havia sobre la tarima, que era molt alt, el doble de gruixut que els normals, i on la Mònica hagués estat més còmoda, però ella no hagués pogut treballar prou bé tanta estona ajupida. Un cop estirada a la taula i ben quieteta, va començar arreglant-li el parrús. El va rentar i li va augmentar la coloració caoba fosc afegint unes gotes de tint al mateix xampú. També hi havia afegit un mínim de purpurina pràcticament imperceptible. El va eixugar amb l'assecadora passant-hi una pinta, però després el va desembullar amb la mà. De tota aquella intervenció ja n'havien parlat l'altre dia, en la conversa amb l'Iñaki. També havien quedat en que no farien ni un sol toc amb la tisora ni amb la navalla d'afaitar. L'Iñaki també va grapejar el matoll del pubis mirant com havia quedat i ho va trobar perfecte. Per les vores hi havia alguns pèls que semblaven reclamar ser eliminats. Eren més curts que els altres i naixien una mica apartats de la massa principal. L'Iñaki es va estar fixant en un que potser estava molt apartat del conjunt, va passar-hi el dit per aplanar-lo, ho va tornar a fer un parell de vegades...\n‒ Aquest potser l'eliminem.\nLa Josefina hi va posar una mica d'aigua sabonosa, també amb la punta del dit, i el va esborrar amb un hàbil toc amb la navalleta. Després va tornar a acaronar tot el conjunt. L'Iñaki també ho va fer. Sí, així encara estava millor.\nA continuació, la Josefina va començar amb la boca i els ulls. El color del pintallavis era idèntic al dels llavis de la Mònica, només augmentava la textura carnosa, la brillantor, però tampoc no excessivament. A més, després la Josefina hi va passar el dit moltes vegades com si volgués integrar del tot en la pell dels llavis la matèria cremosa que hi havia aplicat. Va perfilar les vores amb la tovalloleta i es va plànyer de no besar una boca tan bonica com la que estava acaronant amb els dits. Per comptes d'això, li va fer una petita grapejada al parrusset. Es van somriure, totes dues. Llavors li va dir que tornés a riure, que tanqués i obrís la boca, i va aplicar una mica més de color, directament amb el pintallavis i passant-li el dit novament vàries vegades. La Mònica li havia agafat una cuixa sota la bata. La Josefina s'havia tret tota la roba de sota i només portava la bata de treball. Mentre es somreien i la Josefina anava passant el dit pels llavis de la Mònica, ella li passava la mà per darrere de la cuixa que tenia agafada i li xumava el dit quan l'empescava entre els llavis. Quan va donar la feina per acabada, ara sí que la Josefina es va decidir a dipositar-hi un petonet al damunt d'aquells llavis que havia deixat tan perfectes. En realitat, no hi havia cap perill de fer malbé aquella obra d'art, estava pensada per resistir petons molt més intensos sense malmetre's, però no era per ella que havia preparat aquella boca. Després d'haver-li fet el petonet, la Mònica va tornar a frunzir els llavis demanant a l'Iñaki un altre petonet. L'Iñaki se'l va fer.\nEl treball sobre els ulls no va ser massa diferent del que s'havia fet a la boca. Una lleugera ombra a les parpelles, aplicada amb els dits, i un mínim d'ennegriment a les pestanyes i a la base de les parpelles. Més que enfosquir els contorns dels ulls, d'allò que es tractava era destacar la lluentor de la mirada. Mentre la Josefina anava fent la seva feina, la Mònica seguia acaronant-li la cuixa a l'alçada d'on li queia la mà, cap a la meitat, sense arribar a fer el gest d'estirar el braç més cap amunt. Però, amb els ulls tancats mentre se'ls ombrejava la perruquera, sí que va fer el gest de separar una mica les cames. L'Iñaki va entendre que demanava una altra petita carícia al parrús, com abans li havia presentat la boqueta perquè la besés. L'Iñaki preferia que no s'escorregués encara. Normalment la Mònica s'escorria des del primer moment en el que es trobava bé, i ara es trobava bé, tan contemplada i ben tractada. Que s'escorregués ara no era en realitat cap gran problema perquè, a més a més, ella sempre s'escorria un parell de vegades abans de que la penetressin. Però l'Iñaki no volia començar a utilitzar la càmera fins que no s'hagués acabat aquella sessió de maquillatge. De tota manera, tampoc no volia començar a fer-se el dur abans i tot d'haver començat, no volia passar per un antipàtic, i va tornar a posar-li la mà entre les cuixes, desembullant-li els cabells entre els dits. La Mònica no es va remullar. No és que estigués seca, potser no ho estava mai d'eixuta, ella. Sis ulls la contemplaven amb el màxim interès, perquè el Fabià, assegut al costat, tampoc no es perdia cap detall. Això de que se la miressin tant sempre l'havia agradat molt a la Mònica, però ja estava prou bé com estava i va decidir no deixar-se anar, i no es va escórrer.\nHavia arribat el moment d'untar els dos cossos amb crema per la pell. El Fabià també es va estirar a la taula, enganxat al costat de la Mònica, i els altres dos van començar a fregar-los amb crema. La feina corresponia a la Josefina, i era ella la que es va encarregar de fer les cares i de donar els tocs finals, però l'Iñaki s'hi va posar per guanyar temps. Abans de començar, l'Iñaki també s'havia despullat del tot. Mentre la Josefina començava a aplicar la crema a la cara de la Mònica, ell va deixar anar un bon doll sobre el pit del Fabià i el va anar estenent per tot el pit i pels braços. De tant en tant, vessava una mica més de crema i seguia escampant-la per tot aquell tors amb energia. La Josefina havia d'anar més en compte en els seus massatges al voltant dels ulls i la boca, recent pintats, o al naixement dels cabells, que no es podien enllardar. A la Mònica la va sorprendre que els dits de la Josefina no s'aturessin a l'entrada dels forats del nas, sinó que penetraven una mica endins. Ho va fer tres o quatre vegades. Sí, no solament li aplicava crema per la part externa de les aletes del nas, l'aplicava per tot arreu, fins per dintre. Després va passar a les orelles i va fer el mateix. Ho feia amb les dues mans alhora, bellugant-se amb gestos simètrics per tots els racons de les orelles, estrenyent-les sense arribar a fer mal o penetrant una mica com si les tingués de netejar. Potser les netejava. Va acabar tibant els lòbuls i fregant-los per davant i per darrere.\nAleshores va passar a ocupar-se de la cara del Fabià. Li va preguntar a l'Iñaki si volia que li repassés l'afaitat. Era un afaitat de feia dues o tres hores, però no era un afaitat de professional i la Josefina li va fer una afaitada ràpida de repàs, sense insistir massa per evitar que se li encetés el cutis. Va tallar algun pelet petit de les orelles, per indicació de l'Iñaki, i no ho va fer, en canvi, amb algun altre, igual de petit, que es podia veure a sota de les aletes del nas. Aquí l'Iñaki havia tingut els seus dubtes. Es debatia en el problema de que un cos perfectament bell no podia exhibir cap element que pertorbés la perfecció i, al mateix temps, si no volia que els seus cossos semblessin entelèquies ideals, havia de mostrar algun detall anòmal que l'humanitzés. De moment, després d'estar mirant amb la Josefina l'interior d'aquell nas, havia decidit deixar aquell parell de pèls a penes perceptibles. També va pensar que si després no li agradaven, sempre els podria retocar a l'ordinador.\nLa Mònica, com que ara ningú no s'ocupava d'ella, s'havia girat de costat i estava mig incorporada sobre un colze, mirant també dins del nas del Fabià i seguint el que anaven dient els altres dos. Després va poder veure com l'Iñaki, que seguia escampant la crema sobre la pell del seu imminent amant, passava del baix ventre directament a les cames, saltant-se el sexe. S'hagués ofert de gust a encarregar-se'n ella, però va pensar que encara li venia més de gust veure com s'ho feia l'Iñaki, si és que es decidia a fer-ho per comptes de deixar-ho per la Josefina. Encara que també seria interessant veure-ho fer a la Josefina, perquè ara la Mònica ja tenia clar que a la Josefina no li agradaven gens els homes, i encara menys les seves tites. En aquell moment, la perruquera ja havia començat a fer a la cara del Fabià tot el que anteriorment havia fet a la seva. Havia començat per donar algun toc de pintallavis transparent a la boca i una mica d'ombra a les parpelles. Però eren uns tocs pràcticament imperceptibles: s'hi havia estat més estona passant el dit com si els esborrés que no pas aplicant-los, aquells tocs. Quan li va semblar que havia quedat tot com ella volia, va començar a fregar tota la cara amb crema. El front, els temples, els pòmuls, les galtes, la barbeta... el nas, per dintre i per fora, les orelles per cada un dels seus plecs. La Mònica s'hi fixava amb atenció per aprendre'n la tècnica i no havia vist que, finalment, l'Iñaki s'havia decidit a enllardar-li la cigala. La veritat era que en algun moment havia pensat que potser no calia fer-ho, que una titola en erecció ja és prou lluent, però no només volia retratar-la en erecció i calia que també en repòs lluís igual que la resta del cos. De cap de les maneres podia quedar com un element més esmorteït. No s'hi va estar massa estona, però, enllardant allò que tenia entre les mans. Quan havia d'escampar una gota de crema que havia quedat acumulada a la punta del gland, va venir la Josefina a acabar-li la feina perquè ja havia acabat amb les orelles. Va agafar la tita amb decisió amb les dues mans i li va fer un bon massatge sota la mirada atenta dels altres. La de l'Iñaki, que semblava aprovar amb el cap la feina d'ella, i la dels altres dos, als que divertia veure l'aire de seriosos professionals que posaven aquelles dues persones no gens aficionades a fer massatges a titoles. Però encara, després d'aquell massatge, la Josefina va passar la pinta per la mata de cabells del pubis deixant-los ben pentinats, per després tornar a passar-hi els dits repetidament per despentinar-los a la seva manera.\nQuan havien acabat, van passar a l'altra banda de la taula, on jeia la Mònica. Ella es va tornar a estirar, esperant encantada que li aplaquessin la crema per tot el cos a quatre mans. L'Iñaki es va encarregar de la part de dalt i la Josefina des del pubis fins als peus. No van deixar cap racó per tocar. No s'havia de posar massa crema perquè només es tractava de donar brillantor a la pell, sense que semblés que portés al damunt una capa d'oli, però tampoc no es podia deixar cap detall sense enllardar. L'Iñaki va començar per darrere de les orelles, on ja s'hi havia estat prou la Josefina, i va seguir pel coll i les espatlles. Després pels pits, per l'estómac, pels braços... Per fer-li les mans encaixava les seves amb les d'ella entrecreuant cada un dels cinc dits. Justament la Josefina li acabava de fer el mateix als dits dels peus. Ara, en canvi, li estava untant la panxolina, que li tocava a l'Iñaki, perquè l'Iñaki s'estava entretenint molt en els braços i les mans. Ella les deixava ben mortes, es deixava fer, es deixava tocar. Notava que pel voltant del parrús els dits de la Josefina només entraven a poc a poc entre els primers cabells per tal de no empastifar-los amb la crema. Després va acabar de repassar les cuixes, que era per on havia començat però on no havia deixat la feina per acabada. Amb les passades amples de les mans per la part de dintre de les cuixes, fins al clot de l'engonal, a la Mònica se li va escapar un sospir. Aquell era un lloc que tenia especialment sensible, el clot de l'engonal a frec del sexe. Va notar que ja el tenia moll. No li havia vingut un glop de sucs de cop i volta, era simplement que notava el sexe sucat, que s'havia anat sucant, a poc a poc. No tant, però, com perquè els sucs vessessin per entre els llavis exteriors. I la veritat és que la Josefina no veia brillar cap gota sobre l'escletxa d'aquells llavis. L'Iñaki, mentre, havia repassat els pits i les puntes dels mugrons i estava tornant a passar les mans per una aixella mentre la Josefina ja acabava.\nPer fer les esquenes, van decidir que el millor seria fer-ho drets a la tarima. Tenien dos pots de crema tota l'estona i l'Iñaki es va posar a untar crema per l'esquena de la Mònica mentre la Josefina ho feia a la del Fabià. Però la Mònica també volia posar crema a l'esquena del Fabià i ho feia per una banda mentre la Josefina ho feia per l'altra. Les cames les va fer només la Josefina, perquè ella no es podia ajupir mentre l'Iñaki estava enllardant-li la ronyonada. Llavors va aprofitar per matxucar les natges del Fabià, i per passar-li el costat de la mà per la ratlla del cul, com sabia que a ell li agradava.\nLes darreres repassades, però, sempre les feia la Josefina, que era la responsable de que tot quedés perfecte. També va passar el cantell de la mà per entre les natges del Fabià i se'l va mirar amb detall per davant i per darrera abans de donar per bo el resultat. Al mirar-lo per davant no va deixar d'agafar-li la titola i fer-li una última repassada, com per demostrar que ella no feia distincions entre els sexes, cosa que no era cert. Aleshores va mirar si la Mònica ja també es podia donar per enllestida. Quan estava al seu darrere, repassant-li els malucs i els ronyons, l'Iñaki estava al seu davant, mirant-se-la a la cara. Llavors la Mònica es va posar crema a la mà i se la va passar per damunt del pit. Com que ell no va fer cap gest d'enretirar-se, va seguir posant-li crema per tot el pit i per la panxa. El Fabià va començar a fer el mateix per l'esquena i la Josefina, quan va acabar amb l'esquena de la Mònica també s'hi va afegir. Entre els tres van acabar prou de pressa. La Mònica es va encarregar de la cigala i dels collons i va insistir-hi fins que l'equip va quedar del tot parat. L'Iñaki no havia previst de fer-ho així, però es va deixar fer perquè li va semblar perfectament adequada la idea de treballar amb la titola dreta.\nAbans de començar, els que en tenien ganes van anar a fer un pipí. L'Iñaki es va rentar les mans amb sabó fins eliminar bé tota la crema i se les va eixugar meticulosament. La Josefina encara se les va acabar d'eixugar amb l'assecador. Després es va penjar una càmera al coll i va disposar les altres en bateria a un racó de la tarima, sobre dues cadires a la seva esquerra. A l'altre costat va seure la Josefina, però no tan aprop que pogués molestar-lo quan es comencés a bellugar com sempre feia. La parella de models s'esperaven a que ell els digués què volia que fessin.\nEls va dir que es posessin un al costat de l'altre, amb els braços enlaire, mirant cap endavant. Els va fer separar els braços i les cames com per fer una ics amb el cos. Eren gairebé de la mateixa estatura, però posats així es veia més que el Fabià era alguns centímetres més alt. Aleshores va demanar a la Mònica que es posés de puntetes. Amb les cames separades, la Mònica només s'hi podia aguantar poca estona, i es veia massa, per la cara que posava, que estava incòmoda.\nLlavors, l'Iñaki va demanar a la Josefina que busqués algun llibre o alguna altra cosa que es pogués posar sota del talons de la Mònica. Va trobar unes saboneres que duia a la bossa de treball i a ell li va semblar que podrien servir. Les van posar sota de la moqueta, perquè no es veiessin, i un cop tornats als seus llocs i amb els braços i les cames estirats quedaven molt igualats.\nLes dues ics s'exhibien rotundament nues sobre el blau de la moqueta que cobria el fons i el terra. Ell tenia el sexe en repòs, però prou ple com perquè s'apreciés com un objecte bell, no com una pelleringa còmica. El sexe d'ella apareixia com l'esclat d'una taca de tinta xinesa, com un sol de la negror.\n‒ Estira't més, Mònica... així... encara més, si pots, Mònica... Mira la càmera... No pensis en res més que la càmera, Mònica... La càmera és la cigala del Fabià... la cigala del Fabià que de seguida t'entrarà al cony... Mira la càmera!\nAquell primer dispar de la càmera havia tingut un llarg procés de preparació, però el temps esmerçat es podria considerar ben poca cosa comparant-lo amb la repercussió que tindrien posteriorment aquelles dues ics de carn. Perquè aquella va ser la foto que es va triar per encapçalar el programa, i la que més van reproduir els diaris. A penes recuperat l'alè, però, l'Iñaki va tornar a disparar una i una altra vegada, com una metralladora. Des d'angles diferents, apropant-se més o enretirant-se, i demanant a la Josefina que corregués la cortina blanca sobre la moqueta per canviar el color de fons.\nEls darrers dispars d'aquella sèrie, sense indicar a la Mònica i al Fabià si podien baixar els braços, els va fer davant de l'entrecuix d'ella. Si va anar apropant fins col·locar-li l'objectiu a menys d'un pam. Ella va entendre que podia baixar els braços i es va posar les mans a la cintura mentre l'Iñaki seguia disparant.\n‒ Vols que te l'obri, perquè puguis veure com és per dintre?\nEll no va dir res i ella va entendre que allò era una resposta positiva. Llavors es va agafar la pell dels llavis del sexe per cada banda i els va separar al màxim.\nElla posava una cara riallera mentre ensenyava les interioritats del cony com si fos la professora d'educació sexual davant de l'adolescent més aplicat.\nEl Fabià també havia baixat els braços i va tirar un dels focus més cap al mig per millorar la il·luminació. Encara va repetir diversos dispars més, encara es va fer enrere una altra vegada per agafar-la de cos sencer en aquella postura obscena, i finalment va deixar descansar la càmera... i a la Mònica, que portava molta estona oberta de cames i de puntetes sobre les dues saboneres.\nVa córrer a seure i es va posar a fregar els peus. La Josefina es va ajupir davant seu i també li va agafar un peu per fregar-lo. Amb les pessigolles, a la Mònica li va agafar el rampell d'abraçar-li el cap i encastar-se'l entre les cames.\nPerò de seguida ja es trobava del tot recuperada i, d'un salt, havia tornat a la tarima i s'havia penjat al coll del Fabià mentre li fregava el nas amb el seu. El Fabià l'havia agafada per la cintura i ella tenia un peu alçat cap endarrere. L'Iñaki començava a disparar la càmera novament, seguint tots els seus moviments, començant per un perfil d'aquella tendra abraçada d'enamorats. Si l'Iñaki no deia res, ells es deixaven portar per la seva pròpia imaginació. Després del primer petó senzill, havien fet més forta l'abraçada i es petonejaven amb més fúria. Mentre les llengües penetraven fins al fons de la boca i els llavis es premien amb delit, anaven sentint els dispars de la càmera de l'Iñaki que semblava que havia tornat a entrar en un dels seus paroxismes creatius. De tant en tant els demanava de repetir el que estaven fent, o de prolongar un gest. També podia ser que els demanés alguna modificació. Quan ella s'havia girat entre els braços d'ell i ara quedava de cara a l'Iñaki, amb el Fabià agafant-la per darrere, els va seguir així una estona molt llarga. Amb una cama una mica doblegada com amagant-se el sexe però amb amb els peus prou separats com perquè quedés ben a la vista, amb els pits sobresortint entre els braços d'ell, amb un pit agafat a cada mà, amb els braços d'ella penjant a banda i banda, amb els colzes enlaire i les mans al cap, despentinant la melena... Quan l'Iñaki volia obtenir una determinada simetria era quan els deia com havien d'ajustar les posicions en un gest determinat.\nAquesta sèrie havia començat amb tot un repertori de variants amb el cos d'ella, sencer, dret, amb el cap d'ell encastat al seu coll, fregant-se les galtes. Després l'objectiu s'havia anat acostant per centrar-se en cada part del cos, però sempre amb les mans del Fabià atrapant aquell cos i detingudes sobre la pell. La cara del Fabià havia acabat per sortir d'escena i ara només havia de fer servir les mans. La Josefina havia acostat una cadira al darrere de l'Iñaki i ell hi havia posat el cul en una punta, just per no haver d'aguantar-se encongit mentre fotografiava a l'altura de l'abdomen d'ella. Ella ja estava del tot molla. L'Iñaki l'hi havia vist brillar una perla entre els llavis del sexe. Havia disparat repetidament sobre aquella imatge que indicava que la tensió eròtica ja estava en plena eclosió. Havia avançat un dit, no sabia si per eixugar aquella gota o per sucar-s'hi la punta del dit. Havia fet tres o quatre fotos més sense la gota abans de tornar a avançar el dit, ara per entrar-lo per entre els llavis i remullar-se'l decididament.\nLa Mònica mirava enlaire i s'havia posat a panteixar. Tremolava. El Fabià seguia amorrat al seu coll i l'Iñaki li havia acaronat el cony. Ella tenia els braços cap endarrere per agafar el cos del Fabià i aconseguir notar amb més força la seva polla entre les natges. L'Iñaki havia tornat amb les seves indicacions i la Mònica havia deixat de mirar enlaire per mirar-lo fixament, com si volgués veure del tot bé el que estaven fent.\n‒ Una mica més avall, la mà... ‒ L'Iñaqui ara tenia el sexe d'ella centrant la part esquerra de l'enquadre, i a la dreta el perfil del maluc i del principi de la cama, amb la mà d'ell dipositada allà amb resolució. ‒ Més avall, més cap al centre, una mica amunt, més cap al centre, més cap enfora... ‒ deia sense parar de disparar. ‒ Ara al damunt... així, tapant el cony. Un altre cop... així... Ara el magreges... així. Segueix així... segueix magrejant.. magrejant.\nLa Mònica, que ja feia estona que respirava fort amb la boca molt oberta, va deixar anar un aaaaaaaah! molt fort i es va encongir de cames, com si anés a caure. El Fabià la tenia ben agafada i seguia mossegant-li el coll, just per sota de l'orella. L'Iñaki s'havia aixecat i s'havia posat a disparar davant de la cara de la Mònica. Ella el mirava amb uns ulls penetrants que sabien dir “estic a l'èxtasi” més clarament que les paraules. L'escorreguda potser s'havia acabat, però ella seguia gemegant amb la boca mig oberta i mirant més als ulls de l'Iñaki que a l'objectiu. Ell li va separar uns rinxols que li queien per un costat de la cara. Va fer les fotos sense els rínxols. Els va tornar a posar damunt d'aquell rostre sufocat i encara la va despentinar més abans de tornar a disparar la càmera. Ella seguia com en un mig orgasme. El Fabià seguia amb un dit estès dins del seu cony. No entrant cap endintre sinó posat pla al llarg de tota l'escletxa, entre els llavis. Primer, just després de l'orgasme, el dit s'havia quedat quiet allà, però ara tornava a bellugar-se a poc a poc cap a l'interior del forat. Només començar a notar que entrava, ja havia tornat a venir-li un segon orgasme grandiós. Mentre tremolava es va agafar ben fort de la cigala de l'Iñaki que semblava també estar a punt d'explotar.\nUna cigala com aquella era el que ella necessitava ara. Però com no era precisament aquella amb la que havia de follar la va deixar anar. Si volia cigala ben de pressa havia de prendre la iniciativa, i el millor que podia fer era agenollar-se al davant de la del Fabià i començar a mamar-la. De tota manera, abans d'ajupir-se va agafar un dit de l'Iñaki i se'ls va ficar al cony. Després el va treure tot moll, i el va ficar a la boca d'ell dient-li:\n‒ Té, ben sucat, com a tu t'agrada. Perquè vagis fent boca ‒ . I es va anar a ajupir davant del Fabià.\nL'Iñaki li va anar a buscar un coixí i ella s'hi va agenollar millor encara. S'havia abraçat a una cama del Fabià i tenia la galta enganxada a un costat del seu sexe. Se'l mirava fixament mentre bellugava els braços entorn de la cama com si abracés un tors nu. L'Iñaki ja estava disparant la càmera.\nAra els dos personatges principals eren el sexe del Fabià i la mirada intensa d'ella sobre el sexe. Tan intensa, que semblava que el toqués amb la mirada. No estava aixecat, però sí que seguia del tot ple. Mostrant la seva bellesa. La Mònica no havia de fer cap gest, com el de llepar-se els llavis, per expressar com li agradava mirar-la aquella fava. Mirar-la ben mirada. Recordava que l'Iñaki havia parlat de la seva bellesa clàssica i ella, la saberuda primera de la classe, l'havia corregit: els grecs no van representar mai la tita com objecte bell i, per tant, no van fixar el canon de la bellesa d'una tita. “No es pot parlar de la bellesa clàssica d'una tita”, havia dit. Però ell l'havia corregit a ella: “Tampoc no van fer estacions de tren i bé que es pot parlar d'una estació de formes clàssiques, i tampoc no es van dedicar a la llenceria i es pot parlar d'uns sostenidors de línies clàssiques”. I després havia seguit dient que es podia parlar perfectament d'una titola de bellesa clàssica a partir de la correcció de les seves proporcions, de la forma del gland, del grau en que s'arqueja, del color... “I de la suavitat del seu tacte”, havia afegit ella. Ell ho havia acceptat: “D'acord, i de la suavitat del seu tacte”. Recordava aquella conversa i haver parlat també de la suavitat quan la va agafar entre les mans i la va acaronar per apreciar la suavitat, mentre l'objectiu de la càmera de l'Iñaki s'acostava per una banda. Se la va posar a la galta per apreciar-la encara millor. Si la bellugava fregant-la contra la cara, notava aquella suavitat en el ròssec, si la deixava parada notava encara millor que aquell múscul estava viu, ple de sang calenta. Semblava més calenta que les altres parts del cos del Fabià. La va tornar a mirar fixament, agafada entre les mans, a un pam del rostre. Ara ja s'havia posat tensa del tot, la pell brillava... i finalment se la va posar a la boca.\nVa estar mamant-la una bona estona, sense tancar els ulls ni aixecar-los per buscar la mirada de ningú. En tenia prou amb veure que tenia una fava a la boca, una bona fava, la reina de la bellesa de les faves. Llavors es va posar dreta i se la va ficar al cony mentre el seu cos s'anava enganxant amb el Fabià.\n‒ Ho fem bé, Iñaki? Vols que ho torni a repetir? ‒ dia fluixet i molt a poc a poc.\nEll no va dir res perquè ja li anava bé que fos ella la que fes el que volgués. No parava de fer fotografies i de moment ja sabia que tenia un bon munt d'imatges en la línia del que volia aconseguir. Ells van obrir les cames i ell es va ficar sota per fotografiar la penetració des de baix. Ells van fer que la tita entrés més i menys, vàries vegades, fins que l'Iñaki va sortir d'entre els seus peus. Aleshores es van estirar a terra, el Fabià panxa enlaire i ella al damunt, i van seguir follant amb més ardor que abans. Se'ls sentia respirar molt fort. Sobretot era la Mònica que panteixava amb força i ja somreia amb la boca oberta com si estigués tenint un plaer immens. L'Iñaki es va posar a fotografiar des de més lluny, per captar els caps en primer terme, però no massa desproporcionats.\n‒ Obriu els braços en creu.\nLa Mònica els bellugava entorn dels del Fabià com si fossin de goma. S'havien agafat de les mans, entrecreuant els dits, i quan l'Iñaki havia fet aquella indicació no solament l'havien seguit d'immediat sinó que n'havien fet un bon grapat de variacions sense deixar de follar, perquè el que quedava molt clar era que per damunt de tot follaven. Follaven amb unes ganes immenses de follar. Van rodar per la tarima fins que la Mònica va quedar a sota. Ara ja deixava anar uns sospirs molt forts, sempre amb la boca oberta com si necessités respirar molt aire per seguir fruint de tan plaer.\n‒ Deixa penjar una mica el cap\nElla ho va entendre de seguida, estava a la punta de la tarima i amb un gest decidit es va fer més cap amunt per deixar que el cap i els cabells pengessin enfora. Ara veia a l'Iñaki, del revés, fent les fotos, una darrera l'altra. Aaaaah! aaaaah!, anava fent cada cop més fort.\n‒ Tira el pit cap enrere, Fabià, així, tant com puguis. Així, més... si pots... Que pugui veure des d'aqui com la penetres.\nTenia enquadrat el pit d'ell alçat damunt del d'ella. La cara d'ell no li calia, només el pit mostrant simètricament tota la musculatura fins al baix ventre, i allà el penis, entrant i sortint del baix ventre femení. El va captar en diversos moments de la penetració, en primeríssim pla. Després va tornar a ampliar el camp de visió per agafar la cara invertida d'ella, sempre mantenint la més absoluta simetria en l'enquadrament. Va posar el coixí sota del cap d'ella per no obligar-la a estar amb el cap tan caigut enrere, per posar-la més còmoda ara que arribava el moment en que el Fabià ejacularia i en que ella també tindria un nou i més potent orgasme. Es veia venir, per la cara d'il·lusió que ara posava. Llavors l'Iñaki Va començar a girar en torn de la parella i a disparar la càmera com un boig.\n‒ Així, així, Mònica, folla! ‒ era ella clarament l'única protagonista. ‒ Explica-li a la càmera el que és follar! Diga-li: això és follar, això és follar...!\nEll tenia també el seu carall a punt d'explotar. Es va parar un metre per damunt de la cara de la Mònica perquè aquella era ja l'expressió que volia fixar en l'objectiu.\n‒ Fina... aquesta... ‒ va dir a la Josefina fent un gest amb la mà cap a una de les càmeres que havia deixat a les cadires, però sense deixar de disparar amb la que tenia.\nElla li va canviar una càmera per l'altra i ell la va agafar amb una sola mà, perquè amb l'altra s'havia agafat la cigala i començava a fer-se una palla. La Mònica ja havia esclatat en un llarg orgasme que ell seguia fotografiant, a punt també per esclatar. La Josefina el va ajudar a escórre's. No va haver de preguntar-li si preferia que l'ajudés, i de seguida ell va tornar a agafar la càmera amb les dues mans mentre era ella la que el pallejava. Va ser un moment, només. Perquè, de seguida, tant ell com el Fabià s'unien a l'orgasme de la Mònica i s'escorrien.\n‒ Al damunt... Al... da... munt...\nI la Josefina va entendre que no havia d'evitar que el cos i el rostre de la Mònica es ruixessin amb tota aquella lleterada de l'Iñaki, que va acabar posant un genoll a terra i va parar de fer fotografies per uns moments.\nPerò no va trigar gaire en aixecar-se i tornar a donar ordres als altres: necessitava un altre cop la càmera d'abans, el Fabià s'havia d'aixecar i fer a una banda, i la Mònica tenia de tornar a posar el cap ben còmode sobre la tarima. Ben estesa, espaterrada a terra, l'Iñaki ara li va prendre una bona sèrie d'imatges de cos sencer. Ella va variar la postura dels braços i les cames de quatre o cinc maneres diferents, no més, tan sols les maneres que ella creia que podien manifestar millor la seva laxitud total. També va prendre uns primers plans del matoll del pubis enllardat amb el semen del Fabià.\nDesprés es va posar al damunt d'ella i, amb un genoll a cada banda, es va posar a fotografiar-li la cara després d'haver-li netejat les seves lleterades amb una tovallola. La Josefina es va agenollar a un costat i també va col·laborar a netejar-la. Ara s'havien posat tots dos a treballar sobre aquella cara, es tractava de captar el rostre de la Mònica recent follada, o millor dit, tractant-se de la Mònica, recent haver-se follat un bon carall. Saciada.\nMentre la Josefina distribuïa les grenyes en diverses posicions, l'Iñaki es va posar a afegir un detall que li faltava: el de l'enrogiment entorn dels llavis després de la morrejada que sovint acompanya a la penetració, o que la precedeix. La va morrejar amb força. Ella va col·laborar immediatament abraçant-lo pel coll i prement els seus llavis oberts contra els d'ell, mentre sentia com la Josefina seguia acaronant-li els cabells. La Mònica, que poques vegades tancava els ulls quan besava o quan feia l'amor, per un moment li va veure la cara d'estar desitjant ser ella la que pogués estar petonejant-la, però no es van creuar les mirades: la Mònica estava gaudint d'aquell petó tan fort i l'altra es limitava a contemplar-ho passant les mans per aquells cabells embullats.\nFinalment l'Iñaki va aixecar el cap i es va posar a fer les últimes fotografies. Quan havia acabat, es va alçar i va mirar a tots els altres amb una cara satisfeta que volia dir que ja podien descansar, que havien arribat al final de la sessió.\nEl Fabià va deixar-se caure a una cadira, al costat de la taula, i es va servir un bon raig de ginebra. L'Iñaki va decidir fer el mateix. La Mònica seguia estirada com si descansés, però no devia d'estar massa cansada perquè de seguida va agafar pels canells a la Josefina, que tampoc no s'havia aixecat, i d'una revolada la va fer pujar al seu damunt.\n‒ Ara et toca a tu, xatona meva... ‒ va dir-li clavant-li la més brillant de les mirades.


Segons el Tribunal de Justícia de la Unió Europea, una llei estatal pot supeditar la concessió de l'permís parental a haver ocupat un lloc de treball sense interrupció durant, com a mínim, dotze mesos seguits immediatament anteriors a l'inici de l'permís parental; però no pot exigir com a requisit que el progenitor tingui una ocupació en el moment del naixement, acollida o adopció dels fills.\nEn la sentència de 25 de febrer de 2021, C-129/20, el TJUE resol una qüestió prejudicial plantejada en un litigi en el qual es va denegar a un progenitor el dret a un permís parental per ocupar-se de les seves bessons a causa que no ocupava un lloc de treball el dia en què aquests van néixer.\nL'origen de la qüestió prejudicial\nEn el cas, la progenitora a la qual se li va denegar el permís parental va tenir als seus bessons el 4 de març de 2012, estant desocupada. Després de celebrar amb l'Estat luxemburguès diversos contractes de durada determinada, el 15 de setembre de 2014, l'afectada va celebrar un contracte per temps indefinit en el sector de l'educació.\nAixí, el 15 de setembre de 2015 la progenitora va presentar una sol·licitud de permís parental, sol·licitud que va ser denegada el 20 de març de 2015 per la Caisse pour l'avenir des enfants, adduint que la concessió d'un permís parental es troba supeditada a el requisit que el treballador ocupi legalment un lloc de treball i estigui afiliat com a tal a l'corresponent règim de seguretat social en el moment del naixement del fill.\nEn aquestes circumstàncies, el Tribunal de Cassació de el Gran Ducat de Luxemburg, va sol·licitar a l'Tribunal de Justícia que precisés si és conforme a dret europeu que una llei estatal supediti la concessió de l'permís parental a un doble requisit: d'una banda, haver ocupat un lloc de treball sense interrupció durant, com a mínim, dotze mesos seguits immediatament anteriors a l'inici de l'permís parental; i, d'altra banda, a la condició que tingui una ocupació en el moment del naixement.\nLa resposta de l'TJUE\nEn primer lloc, la sentència recorda que una sol·licitud de permís parental té per objecte obtenir per part del seu demandant una suspensió de la seva relació de treball, de manera que els Estats membres poden exigir que el període de treball previ sigui immediatament anterior a l'inici de l' permís parental.\nAixí, el TJUE assenyala que el Dret de la Unió no s'oposa a una normativa nacional que supedita la concessió de el dret a un permís parental a l'ocupació ininterrompuda, pel progenitor en qüestió, d'un lloc de treball durant un període mínim de dotze mesos immediatament anterior a l'inici d'aquest permís parental. No obstant això, pel que fa a el segon requisit a què es feia referència a la qüestió prejudicial, el TJUE subratlla que no pot deduir-se que els progenitors del fill pel qual se sol·licita el permís parental hagin de ser treballadors en el moment de naixement o de l'adopció d'aquest.\nEn segon lloc, segons el Tribunal de Justícia, excloure els pares que no treballaven en el moment del naixement o de l'adopció del seu fill suposa limitar el dret d'aquests progenitors a gaudir d'un permís parental "en un moment posterior de la seva vida en el qual exerceixin de nou una ocupació i en què ho necessitarien per conciliar les seves responsabilitats familiars i professionals ". Per tant, la justícia europea considera que aquesta exclusió seria contrària a el dret individual de tot treballador a disposar d'un permís parental.\nFinalment, el TJUE adverteix que el doble requisit imposat per la legislació luxemburguesa condueix, en realitat, quan el naixement o l'acolliment hagin tingut lloc més de dotze mesos abans de l'inici de l'permís parental, a allargar el requisit relatiu a el període de treball o d'antiguitat que, però, no pot ser superior a un any.\nVia: Notícies Jurídiques


Últimes places per a les Jornades d’Introducció a la Pilota Valenciana de la UPV - PilotaViu\nDimarts, 5 d'abril de 2016 a les 13:00h\nSi vols conèixer la pilota valenciana, i no t'has inscrit a les Jornades d'Introducció de la UPV, encara estàs a temps d'inscriure't, el període d'inscripció finalitza el proper dijous dia 8.\nDesprés de l’èxit de la jornada del curs passat, el Servei d’Esports de la UPV torna a organitzar una Jornada Tècnica de 10 hores d’Introducció a la Pilota durant els dies 11, 13, 18 i 20 d’abril de 16 a 18.30 a l’aula El Genovés i al trinquet de la UPV.\nEn aquestes sessions, destinades a tot tipus de gent i edats, l’alumne pot conèixer de primera mà la historia, modalitats, materials… així com les característiques més importants del nostre Esport. A més a més dintre de les activitats de la jornada hi haurà una taula redona oberta al públic en general programada per al dimecres 20 d’abril a les 16.\nEl curs és gratuït per als estudiants de la UPV i de cost reduït per als socis d’esports, llicenciats en CAFE i és convalidable per 0,33 ECTS per als alumnes de grau.\nEl termini d’inscripció està obert des del 20 de gener i hi ha places limitades.\nPots inscriure’t i trobar més informació al següent enllaç:\nInformació de la Jornada Tècnica d'Introducció a la Pilota Valenciana\nAlumnnes Escola de pilota al trinquet de la UPV. Fotografia: PilotaVeu\nA més a més al Trinquet de la UPV també es realitza l'escola de la Pilota dilluns i dimecres de vesprada de 18.30 a 20.30. Aquesta escola començà la seua activitat el passat mes de febrer. Més informació al següent enllaç:\nInformació Escola de Pilota UPV


Desenes de persones reben a Mollet el CDR de Sant Fost detingut el 23-S - somMollet\nDesenes de persones reben a Mollet el CDR de Sant Fost detingut el 23-S\nAlexis Codina va sortir de la presó divendres a la nit després de pagar una fiança de 10.000 euros\nDilluns, 30 de desembre de 2019 | 16:06h\nDesenes de persones reben a Mollet el CDR de Sant Fost detingut el 23-S | Ona Cervera\nDesenes de persones es van concentrar dissabte a la tarda a la plaça Pau Casals de Mollet per donar la benvinguda a l'Alexis Codina, detingut el passat 23 de setembre en el marc de l'operació Judes i deixat en llibertat divendres a la nit, després d'estar empresonat durant poc més de tres mesos.\nFamiliars i amics van estar presents a l'acte que va tenir lloc a les 17 h, davant de l'Ajuntament nou, on es van poder veure diverses pancartes de suport a tots els encausats amb lemes com "No esteu soles" i "Solidaritat amb les detingudes del 23S".\nUna trobada amb moltes mostres de suport per l'Alexis i els seus familiars i en la qual membres del CDR també van llegir uns parlaments: "El castell de cartes que s’havia muntat per part de la Guàrdia Civil i l'Audiència Nacional amb la connivència de l’Estat Espanyol, està caient, com no podia ser d’una altra manera", deien afirmant que "tot va ser un muntatge per tenir com a ostatges a 9 persones innocents".\n"Volien tenir-nos a casa callades i amb por, però som aquí al carrer dempeus i cridant ben fort", van cridar durant el discurs, assegurant que no pararan "fins a la llibertat de totes les preses polítiques i el lliure retorn de les exiliades".\nAlexis Codina va quedar en llibertat després que la sala penal de l'Audiència Nacional va constatar que no van trobar en la pericial feta pels dos tècnics del Grup de Desactivació d'Explosius de la Guàrdia Civil de Barcelona cap referència "a l'existència d'explosius" entre les substàncies trobades al seu domicili, sinó "únicament de substàncies que degudament barrejades i seguint els corresponents procediments tècnics podrien arribar a convertir-se en explosius".\nLa resolució sobre Codina també sembra dubtes sobre l'existència d'una "organització terrorista" formada pels set CDR detinguts en l'operació Judes. "El tribunal en aquest moment de resolució d'un recurs no pot emetre un judici definitiu suficientment fundat sobre la naturalesa terrorista o no dels fets, ni de l'existència d'una organització que s'hagués constituït ex novo/de nou", afirma la resolució de l'Audiència Nacional.\nAmb tot, Codina, que ha pagat una fiança de 10.000 euros, la més cara de tots els encausats que han sortit fins ara de Soto del Real, haurà de presentar-se setmanalment davant del jutjat o la comissaria dels Mossos més pròxima al seu domicili, no pot sortir del territori, té retirat el passaport i haurà de comunicar el domicili on se'l pot localitzar.\nEncara a la presó\nAmb la sortida d'Alexis Codina i Ferran Jolis divendres, ja són cinc els detinguts de l'operació Judes posats en llibertat. Resten a la presó Jordi Ros, qui encara estaria en règim d'aïllament a Soto del Real i Germinal Tomàs. Aquest últim, veí de Mollet, es preveu que pugui sortir aviat, ja que els advocats ja haurien presentat els recursos pertinents per demanar la seva llibertat.


Benton House Highbridge Regne Unit - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\n86 Main Road, Highbridge, Highbridge, Regne Unit, TA9 3QZ - Veure al mapa\nMés informació sobre Benton House\nPer als viatgers què vulguin captar les imatges i els sons de Highbridge, Benton House és l'el·lecció perfecta. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nAprofiti's de la riquesa de serveis i avantatges d'aquest hotel de Highbridge. L'hotel ofereix magatzem d'equipatge, àrea de TV/saló compartit per garantir el més gran comfort possible als seus clients.\nLes instal.lacions de l'hotel han estat seleccionades amb cura per tal de satisfer el més alt grau de comfort i conveniència, amb calefacció, escriptori, despertador, aparell de televisió LCD/pantalla de plasma, articles de tocador a cada habitació. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Benton House és la vostra destinació si buscau allotjament de qualitat a Highbridge.\nCal que informeu Benton House de la vostra hora d’arribada amb antelació. Podeu fer servir l'apartat de Peticions especials en fer la reserva o posar-vos en contacte amb l'allotjament directament mitjançant les dades de contacte que apareixen a la confirmació. Aquest allotjament no accepta comiats de solters o festes similars.


Sortides Bicirutes Cod - V-501 - Biciclot\nAn event every week that begins at 18:00 on Dijous, repeating until 15 de juliol de 2021\n| €20 - €30\n« Curs de Reutilització cod. R-277 (PLACES ESGOTADES)\nCurs aprendre a anar en bici Bàsic 1 Cod. V-258 »\nSortida: Dijous 8 de juliol\nAquesta temporada iniciem les Bicirutes de Circulació, una activitat per practicar i viure l’experiència de circular en bicicleta, realitzant un itinerari per la ciutat de Barcelona en grup.\nPodeu adquirir una sola sortida Biciruta el dijous 8 de juliol. També us oferim l’opció de reservar dues sortides ( 8 de juliol i 15 de juliol) amb un descompte\nNomés caldrà seleccionar a l’opció de tiquet corresponent, al procés de compra.\nSortides Iniciació, Vesenbici


Algunes coses boniques d’aquesta setmana segons Gabriele Romagnoli (37). - Totxanes, totxos i maons\nUn aplaudiment per a Picasso\nLa primera cosa bonica del dilluns 18 de gener de 2021 és un aplaudiment per a Pablo Picasso. Mirava ‘Pretend it’s a city’, la sèrie de Netflix en què Martin Scorsese manté una conversa sobre Nova York amb l’humorista Fran Lebowitz, quan vaig sentir que deien una cosa carregada de raó. Parlaven d’aquelles grans subhastes -de Christie’s, per dir un nom- en què es posen a la venda obres mestres. Per exemple, ‘Les dones d’Alger’, de Picasso. Fran comenta que quan porten el quadre a la sala hi ha un silenci absolut. És després, però, quan l’adjudiquen per 100 milions de dòlars, que esclata una gran ovació. Aplaudim el preu, diu, no l’obra. I això explica un munt de coses sobre el món en què vivim.\nS’aplaudeix la valoració, no l’obra en sí. Una gran novel·la? Sí, ha venut cent mil exemplars. Un bon restaurant? Hi ha cua al carrer cada nit per entrar-hi. Un bon vestit? I tant, ha costat un ull de la cara. Hi ha alguna cosa retorçada en això a la qual tothom s’hi sotmet. Diu coses intel·ligents aquell? És clar, té mig milió de seguidors a Twitter. La propera vegada que aneu a un museu i passeu davant d’un Picasso aplaudiu en silenci: us sortirà pràcticament de franc.\nEl moment de plegar\nLa primera cosa bonica del dimarts 19 de gener de 2021 és el moment de plegar. Saber encertar-lo i obrar en conseqüència. Perquè no és veritat allò de ‘l’important és acabar’ que cantava Mina, sinó de quina manera acabes. Si no baixes del tren en el moment adequat arrossegaràs l’ombra de tu mateix i, com un vibrant manifest, aniràs exhibint el document d’identitat caducat. Passa molt sovint que vegem pròrrogues que no només són inútils, sinó perjudicials. Ho he pensat mentre veia Messi fent-se expulsar (per primera vegada en la seva carrera) en el minut 121 durant la pròrroga d’un partit ja perdut. L’estiu passat ja havíem percebut que entre ell i el Barça s’havia acabat tot, però quina pena que fa aquest recordatori d’una mort anunciada… Quantes relacions continuen així després que l’únic que els queda és un lligam contractual o bancari? I, fora d’un temps suplementari d’infelicitat, què n’obtenen? La sortida d’escena és tan important com l’entrada. Tothom para atenció a les frases inicials dels articles o de les novel·les. Jo dic: atenció als finals. Cada un en el seu moment i a la seva manera. No intentis arrapar-te a les columnes d’una història ja acabada: s’esfondraran. Pensava això mateix mentre escoltava el discurs del primer ministre Conte. Però em temo que ja ho havia pensat temps enrere. I que no havia entès ni tan sols la frase inicial de tota aquesta història. O potser és que encara no m’hi he sabut acostumar (que sempre és una cosa bonica, també).\nUna zebra a piquets\nLa primera cosa bonica del divendres 22 de gener de 2021 és un gratacels de coloraines, el gratacels Morandi al barri de Bolognina, on Achille Occhetto va dissoldre el Partit Comunista d’Itàlia (Pci) del centenari del qual tant se’n parla aquests dies. Sembla que allí s’hi ha mantingut intacta la llavor de la innovació, endreçada o esguerrada. I ha fructificat en aquest edifici de deu plantes (que per Bolonya és gairebé un gratacels) que, tot i que ja tenia els balcons helicoidals, algú va decidir que calia pintar-li la façana cega.\nL’encàrrec se li ha fet a Peter Schuyff, artista holandès que ha exposat a mig món. Diu que s’ha inspirat en la paleta de colors de Giorgio Morandi. El resultat és una peça arlequinesca i lisèrgica, fantàsticament fora d’escala, fora de lloc, fora de tot. I potser sigui aquest el seu encant. No s’adapta, va anunciar. No unifica, escindeix. Com a la fi del Pci, tanca seccions i obre portes, potser no serveix per a res més, però endavant! Hi ha molts a qui els agrada. Hi ha molts que no.\nBolonya passa sovint per ser original, cosa que no és. On hi té les arrels hi té conservadorisme. Però deixant de banda els judicis personals, crec que és bonic que en aquests temps de grisor sorgeixi un joc de coloraines. Que la gent surti al carrer a mirar-se’l amb posat de suficiència. Que en parli i discuteixi: no només del virus, de la crisi o del senador Ciampolillo, també del lloc on viu, de la fantasia o de l’austeritat, d’allò que estima, desitja, somia. I que quan algú digui ‘és diferent’, algú li respongui ‘sí, és nou’.


El Misántropo Humanista: Revolutionary Road\nAquesta es la quarta pel·lícula de Sam Mendes que va inaugurar la seva carrera cinematogràfica amb American Beauty. Com a la seva primera obra, en aquesta última ens trobem amb un matrimoni en decadència, però ambientada a mitjans dels anys 50. En aquest cas el matrimoni està format per una parella jove, encara amb el somni d’una vida millor. Però els somnis topen amb la dura realitat i la topada d’aquesta parella és de les fortes.\nEs tracta d’un drama molt interessant, encara que sigui un tema ja conegut i que hi hagin moltes pel·lícules -algunes molt superiors a aquesta- que tractin el mateix tema. En aquest cas el principal interès recau en els actors, tant Leonardo DiCaprio com Kate Winslet realitzen un treball magistral, molt lluny de la melodramàtica Titanic. La sorpresa ve de la mà de Michael Shannon en el paper d'esquizofrènic en tractament. La resta d’actors secundaris també mantenen el nivell, es nota l'experiència de Mendes al teatre abans de dedicar-se al cinema. Tot això, junt amb una fotografia més que correcte, ens endinsen sense problemes a la pel·lícula i ens facilita la identificació amb els personatges. Potser l'únic punt fluix es la música composada per Thomas Newman, massa repetitiva i una mica fora de context pel meu gust, de totes maneres no molesta i la resta de la selecció musical es tot un encert.\nÉs una llàstima, encara que sigui una de les millors estrenes dels últims mesos, que Mendes no hagi pogut seguir el camí que va intentar agafar amb Jarhead, un drama bèl·lic molt més atrevit que aquesta última pel·lícula. Havent filmat només quatre obres en deu anys es estrany que ara torni a fer una pel·lícula tant semblant en plantejament a la famosa American Beauty. Em sembla que a la nova generació de grans cineastes americans els hi costa bastant trobar productors que acceptin riscos. Hi ha una mena d’estancament de la modernitat. Ara mateix, a la industria del cinema, els directors es podrien dividir entre els evidentment comercials i els que neden entre dos aigües, posant un peu fora del terreny propi de la industria però sense donar l’esquena a tota la seguretat que suposa formar part de la gran família de Hollywood.\nDeixant digressions a part, la pel·lícula és força bona, no defraudarà als amants dels drames profunds, ni als amants de grans interpretacions, destacant per sobre de totes la de Kate Winslet.\nMás: cine, crítica, Sam Mendes\nCrítica cinematográfica y otros menesteres


Manum Communication Model® - Manum Consulting Group\nEl Manum Communication Model® ha estat concebut per desenvolupar la comunicació, una competència clau dels professionals, de forma integral des de 3 enfocaments diferents: emoció, raó i personalitat. Millorar les habilitats comunicatives és essencial i crític per a l’èxit de l’individu dins de la seva organització, encara més en el cas d’un directiu, ja que aquesta competència es requereix aproximadament en el 70% del temps en diferents situacions, que en aquest programa plantegem com a mòduls.\nSer capaç d’establir relacions exitoses amb persones que poden ajudar a assolir objectius personals i professionals.\nLa comunicació afectiva: l’empatia com habilitat clau de socialització.\nLa gestió de conflictes, components racionals i emocionals. Establir una xarxa de contactes apropiada i eficaç per a l’obtenció de resultats excel·lents: networking.\nEl Manum Communication Model® es dirigeix a qualsevol professional de la organització l’exercici de la qual depèn clarament de la seva capacitat per influir i mobilitzar els altres cap a la consecució de resultats superiors.\nManum Assesment Model®


El Servei de Mediació prop de l’Administració de Justícia atén un 11% més de casos el 2020 | BonDia Diari digital d'Andorra.\nA més, i a causa de la situació generada per la COVID-19, gran part de les famílies ateses ho han estat per via telemàtica, un total de 45. Des del servei es valora positivament aquesta evolució tecnològica que ha permès arribar a les famílies que ho han necessitat en unes circumstàncies totalment adverses.\nDel total de famílies ateses, finalment 163 han iniciat un procés de mediació i un 55%, és a dir, 89 famílies han finalitzat la mediació amb un acord i 7 famílies s’han reconciliat. Per contra, 28 famílies han decidit aturat el procés de mediació i esperar un temps, 15 famílies han decidit interrompre la mediació i anar a un advocat i 2 famílies han aturat el procés de mediació per violència de gènere. Finalment, resten un total de 21 famílies que actualment continuen en procés de mediació.\nLes dades posen de manifest que de les 163 famílies ateses, 128 tenen un o dos fills, de les quals 80 han decidit fer guarda i custòdia compartida, 46 guarda i custòdia la mare i 2 guarda i custòdia el pare. Les dades obtingudes aquest 2020 dibuixen un augment del 22% en la finalització de la mediació amb un acord respecte el 2019 i l’establiment de la guarda i custòdia compartida ha augmentat en un 12%.\nDe manera paral·lela als casos atesos, el Centre de Recerca Sociològica (CRES) de l’Institut d’Estudis Andorrans, a demanda del ministeri de Justícia i Interior, està duent a terme un estudi sociològic sobre la implantació i l'ús de la mediació al país per analitzar el desenvolupament de la Llei de Mediació, aprovada el març del 2018. L’objectiu és analitzar l’evolució de l’opinió dels actors implicats (persones usuàries del servei de mediació, professionals del dret, treballadors de la judicatura, població en general...) a mesura que es va desenvolupant la llei durant el període del 2019 al 2022.\nL’enquesta també destaca que un 50% considera que un dels principals avantatges de la mediació en comparació al procés judicial és el seu baix cost, un 38% considera que evita un procés jurídic, un 34,5% en valora la seva rapidesa com a recurs per resoldre conflictes, un 23% la possibilitat de poder parlar amb l’altra part implicada en el conflicte i un 17% la possibilitat d’estar implicat en la recerca d’un acord.\nEn relació al personal de la judicatura enquestat, el 56 % ha conegut el recurs de la mediació a través de formacions, el 42 % a través de textos jurídics i el 31% per la premsa. El 63% enquestat considera que un dels principals obstacles per al desenvolupament de la mediació és la visió tradicional jurídica per resoldre conflictes i la falta d’informació dels Batlles, advocats i públic en general i un 60% considera que un dels principals obstacles és la desconfiança en el procés de mediació.\nEl servei de resolució de conflictes, potser al març\nEl servei de Resolució Alternativa de Conflictes (ADR) que la Cambra de Comerç, Indústria i Serveis vol posar en marxa des de fa un temps podria començar a funcionar a finals d’aquest trimestre. Així ho ha dit la directora de la Cambra, Pilar Escaler, que ha explicat que ho estan acabant de treballar i que quan ja tinguin la proposta configurada haurà de passar encara per l’assemblea.\nEscaler ha detallat que es tracta d’un servei que vol incloure la mediació i la conciliació per a la resolució de conflictes de caràcter mercantil a les empreses, sobretot a les mitjanes i a les petites. En aquest sentit, la intenció de la Cambra és oferir-lo als seus afiliats.\nSegons ha explicat Escaler en altres ocasions, la intenció de la Cambra és que aquest servei tingui una comissió pròpia i contracti l’assessorament de mediadors externs sempre que sigui necessari.


L'alcalde de Soses, el rector i el professor Joan López. Foto: UdL\nLa Universitat de Lleida (UdL) desenvoluparà un projecte de recerca, recuperació patrimonial i valoració social del poblat ibèric del Gebut, al terme municipal de Soses, gràcies al conveni signat avui amb l'Ajuntament d'aquesta població del Baix Segre. El Grup d'Investigació Prehistòrica (GIP) de la UdL, que s'encarregarà dels treballs, té relació amb aquest jaciment des de l'any 1987 quan va fer uns primers treballs de consolidació i aixecament planimètric.\nSegons ha explicat el professor de la UdL, Joan López, els treballs començaran la segona quinzena de juliol amb una fase preparatòria, per poder després iniciar campanyes anuals (que s'inclourien als programes quadriennals d'intervencions de la Generalitat). La primera campanya se centrarà en definir l'accés al poblat i comprovar la seqüència estratigràfica de quan es funda i s'abandona.\nA més, el rector ha agraït als arqueòlegs de la UdL la feina que des de fa anys desenvolupen en aquest sentit i a l'Ajuntament de Soses "la sensibilitat" per acudir a la UdL. Ha remarcat que la Universitat encara té molt a fer per fer-se present a tot el territori lleidatà.\nSuport a la Seu Vella\nEl rector ha firmat avui un acord amb el president de l'Associació Amics de la Seu Vella de Lleida, Joan-Ramon González, per a la realització i la difusió d'activitats formatives i culturals, especialment les relacionades amb el monument i el seu turó. La UdL col·labora des de fa anys amb l'entitat, a través de la seua Facultat de Lletres. L'acord s'estableix per tres anys, prorrogable per períodes iguals successius.\nJoan Ramon González i Roberto Fernández. Foto:UdL


Centre Mèdic Dr. Torres Pons – Colesterol: Característiques\nEl colesterol es un tipus de greix indispensable per a la vida, tot i així, no es tracta d’un nutrient essencial ja que el nostre fetge en fabrica constantment.\nEl colesterol és necessari per al manteniment de l’estructura cel·lular del nostre organisme i a més a més, intervé en la producció de la bilis, de la vitamina D i d’algunes hormones.\nDegut a la seva condició de greix, el colesterol no es pot dissoldre en la sang i ha d’utilitzar diferents vehicles (lipoproteïnes) per desplaçar-se. Segons el vehicle utilitzat, (o segons la lipoproteïna a la qual va unit) aquest colesterol és classifica en:\nColesterol HDL, el qual circula per la sang unit a lipoproteïnes d’alta densitat i que també és coneix com a colesterol bo.\nColesterol LDL que circula unit a lipoproteïnes de baixa densitat també conegut com a colesterol dolent.\nQuè passa si tinc alts nivells de colesterol?\nDe manera general podem dir que els nivells elevats de colesterol en sang son perillosos perquè estan relacionats amb un augment del risc de patir malalties de tipus cardiovascular. Però és necessari conèixer els nivells de LDL i de HDL per separat, per poder valorar el nivell de riscs que suposa aquest colesterol.\nEl colesterol LDL es transporta en vehicles que circulen pel torrent sanguini sense un destí concret, amb l’objectiu de disposar de colesterol a totes les cèl·lules que en puguin necessitar. Quan a la sang es troben quantitats elevades d’aquest tipus de colesterol, aquest pot ser oxidat i acumular-se a les parets arterials, on s’endureix i forma plaques d’ateroma que redueixen el diàmetre de l’arteria i per tant dificulta el pas de la sang per aquest punt. D’aquí que se’l conegui com a colesterol dolent.\nMentrestant, el colesterol HDL va unit als vehicles que es dirigeixen al fetge, i un cop allà, aquest el degrada i transforma en altres substàncies o l’elimina a través de la bilis. Així aquest colesterol també es coneix com a colesterol bo, ja que el seu destí és ser degradat i per tant, no quedarà mai enganxat a les artèries.\nPer tal de disminuir el risc cardiovascular:\nHem de procurar mantenir els nivells de colesterol total per sota dels 200mg/dl i mai superar els 240mg/dl.\nMantenir els nivells de LDL per sota de 100mg/dl\nAl mateix temps procurarem augmentar els nivells de colesterol HDL procurant que sempre estiguin per sobre dels 35mg/dl en el cas dels homes i dels 40mg/dl en el cas de les dones.\nPer tal de disminuir els nivells de colesterol total i colesterol LDL:\nProcurar no abusar dels aliments rics en greixos saturats i colesterol\nEvitar els aliments industrials que continguin entre els seus ingredients greixos hidrogenats o parcialment hidrogenats també anomenats greixos “trans”.\nFrenar l’absorció del colesterol ingerit augmentant el consum de verdures, llegums i fruites.\nEs molt interessant mantenir també uns valors elevats de colesterol HDL . Aquest disminuirà el risc cardiovascular ja que permetrà que el colesterol torni al fetge i no formi plaques d’ateroma.\nPer tal de millorar els nivells de HDL:\nÉs imprescindible la pràctica regular d’exercici físic\nEvitar hàbits tòxics com el tabac i l’alcohol\nUtilitzar sempre oli d’oliva verge, tant per amanir com per cuinar.\nProcurar dues racions de peix blau a la setmana\nIntroduir els fruits secs a la nostra dieta, sempre crus i sense sal.\nQuins aliments porten colesterol?\nTaula d’aliments rics en greixos saturats i colesterol.\nUna cullerada sopera de Nata\nUna cullerada sopera de Crema de llet\nUna tassa de Llet sencera\nUna ració individualFormatge Parmesà\nUna ració individualFormatge Emmental\nUna ració individualFormatge Gruyere\nUna ració individualFormatge Cabrales\nUna cullerada sopera de Foie-gras\nUn tall de Sobressada\nUna unitat de Botifarra\nUna costella de Xai\nPer Centre Mèdic Dr. Torres i Pons|9:06|Bloc, Nutrició|0 Comentaris


A partir d’avui, nous instal·ladors de jardins verticals AIR GARDEN - Tendals Egara · Tendals a Terrassa, professionals amb 25 anys d'experiència\nA partir d’avui, nous instal·ladors de jardins verticals AIR GARDEN\nCom ja sabeu, a Tendals Egara fa anys que som especialistes en la instal·lació i manteniment de sistemes de protecció solar com tendals, pèrgoles i para-sols per a exteriors. I és a partir de l’experiència en la transformació i aprofitament d’espais com terrasses i jardins que hem decidit especialitzar-nos en un aspecte més en l’àmbit d’acondicionament d’àrees verdes en l’habitatge.\nEls jardins verticals (o parets o tancaments vegetals) guarden una estreta relació amb la protecció solar. Si bé fins ara contemplàvem –sobretot- tancaments horitzontals, els espais verds verticals aporten:\nMillora en l’eficàcia tèrmica, gràcies a la refrigeració d’una capa vegetal. Això comporta un refredament de la paret a l’estiu i disminució de les pèrdues de calor a l’hivern, per tal, contribueixen a l’estalvi energètic.\nMillora de la qualitat del corrent d’aire i protecció de la radiació solar; es minimitzen els fluxos energètics entre ambient interior i exterior.\nDes del punt de vista ecològic, els jardins verticals ajuden a la retenció de pols i substàncies contaminants, filtren una important quantitat d’aire que retornen al medi ambient en forma d’oxigen.\nEns ajuden a adequar nous espais d’ombra i lleure a l’exterior de casa nostra, a més d’un ambient que permet relaxar-nos, gaudir de les plantes i flors i desconnectar.\nEls jardins verticals que dissenyem i instal·lem consten de tres parts:\nEstructura de guies, murs i substrat.\nEl conformen les guies i pilars, així com les “jardineres” verticals per a la plantació. S’adossen als murs dels habitatges, o bé es munten per a separar parcel·les, terrasses o ambients, cosa que fa possible disposar d’un jardí o hort ecològic a dues cares. Les bombes, tubs i components mecànics compten amb una garantia de tres anys. Els sistemes modulars dissenyats per Air Garden fan possible qualsevol idea que tingueu al cap i de la qual gaudireu molts i molts anys!\nLes plantes i vegetació.\nEn col·laboració amb l’equip professional de Bonaire Centre De Jardineria seleccionem les plantes i flors més adients per a cada espai i projecte, amb una garantia de dos mesos respecte a l’arrelament i creixement (la floració i desenvolupament de la planta no s’hi inclou).\nEl sistema de regatge.\nEs realitza gota a gota, per tal d’optimitzar el consum d’aigua. El sistema inclou un petit descalcificador previ a la bomba de rec, tot i que recomanem l’ús d’un equip d’osmosi inversa o bé descalcificador professional per tal d’allargar-ne la vida útil, en funció de la qualitat de l’aigua de xarxa de la vostra ciutat.\nAdaptem aquest nou servei a qualsevol espai. Veniu a veure’n l’exposició al nostre showroom, demaneu-nos informació al 937 889 138 o bé a través de correu electrònic i us elaborarem un pressupost sense compromís.\nair garden, horts urbans, jardins verticals, murs verds, protecció solar vertical, rec jardí vertical


1.19. La Clonació |\nLa clonació és la creació d’una còpia d’una cèl · lula o d’un organisme viu. Les còpies obtingudes mitjançant clonació tenen una composició genètica idèntica i reben el nom de clons. A la natura, hi ha molts organismes que es reprodueixen mitjançant clonació. Al laboratori, els científics utilitzen tècniques de clonació per crear còpies de cèl · lules o organismes que tenen característiques valuoses. L’objectiu és trobar aplicacions pràctiques de la clonació que es tradueixin en avenços en la investigació biològica, la medicina i la indústria.\nLa clonació és la reproducció no sexual d’individus genèticament idèntics a un individu original. Es poden clonar gens, cèl·lules o organismes. Un dels casos més espectaculars de clonació fou el de l’ovella Dolly. Al febrer de 1997, l’investigador britànic Ian Wilmut i els seus col·legues van anunciar que, amb un nou tipus de biotecnologia, havien aconseguit una ovella genèticament idèntica a una altra; havia nascut el juliol de 1996.\nEl mètode de clonació més freqüent consistia, anteriorment, en «tallar» en dos un embrióproveta resultant de la unió d’un òvul i un espermatozoide i, tot seguit, implantar les dues meitats en mares portadores per la seva gestació: s’obtenien dos individus clons. El mètode emprat en la fabricació de l’ovella Dolly era revolucionari; no calia passar per un embrió proveta obtingut d’un òvul i un espermatozoide. L’ovella Dolly fou resultat de la unió del nucli d’una cèl·lula de glàndula mamària d’una ovella (l’animal que es vol clonar) i d’un òvul al que prèviament se li ha extret el nucli. Òvul i nucli s’implanten a una mare portadora per a la gestació. Per clonar l’ovella Dolly van caldre 277 embrions, dels quals 29 foren transferits a una ovella femella, aconseguint-se només 13 embarassos i un sol naixement.\nLa clonació d’animals, si es prenen les precaucions i no s’afecta a la biodiversitat, pot ser beneficiosa. Però els temors s’aguditzen quan s’insinua la possibilitat de clonació d’individus humans; possibilitat prohibida per la legislació de molts països i per la Declaració Universal sobre el Genoma Humà i els Drets Humans. Ara bé, el fet que la ciència quasi sempre ha avançat transgredint límits i el secret en que es porten moltes investigacions, pot generar sospites sobre el respecte els límits ètics.\nRecordem que en les clonacions d’animals un nombre important d’embrions no arriben a néixer o porten a animals amb deformitats. L’aplicació d’aquesta tècnica als éssers humans implica el risc de crear humans amb notables deformitats. La clonació reproductiva humanaquan sigui tecnològicament viable, s’obrirà un nou debat ètic de gran repercussió pel futur de la humanitat.\nClonació terapèutica, les cèl·lules mare\nLa clonació terapèutica és la generació de cèl·lules mare embrionàries genèticament idèntiques a les d’un pacient que, un cop diferenciades i transformades en cèl·lules especialitzades (teixits), es trasplantaran al mateix pacient sense risc de rebuig. Es produeix una regeneració cel·lular d’un pacient mitjançant transferència de material cel·lular propi.\nEl mètode emprat en la clonació terapèutica és, inicialment, semblant al de la clonació reproductiva. Es transfereix el nucli d’una cèl·lula somàtica d’un determinat pacient a un òvul anucleat, és a dir, que se li ha extret el nucli. El resultat de la unió és la generació d’un embriógenèticament idèntic al pacient; d’aquest embrió, en etapa de blastòcit, s’obtindran lescèl·lules mare embrionàries pluripotents o totipotents, és a dir, amb possibilitat d’esdevenir qualsevol teixit corporal, òrgan o cèl·lula especialitzada. Òbviament, l’obtenció de teixits, partint del cultiu de cèl·lules mare, implica la destrucció en laboratori de l’embrió generat per aquesta finalitat terapèutica. El darrer pas consisteix en el trasplantament al pacient de les cèl·lules o teixits convenients sense risc de rebuig.\nLa recerca en aquest tipus de clonació està en marxa. Recordem que el novembre de 2001, l’empresa Advanced Cell Technology comunicava que ja havia realitzat laprimera clonació d’un embrió humà amb objectiu terapèutic. Força biòlegs afirmen que les investigacions en l’àmbit de les cèl·lules mare marcaran la biologia de la propera dècada. Els beneficis terapèutics semblen molt elevats; però, per altra banda, es denuncia la destrucció de gran nombre d’embrions humans en aquest procés d’investigació. Pel seus detractors és una clonació humana semblant a la clonació reproductiva; pels seus partidaris, clonació reproductiva i clonació terapèutica són ben diferents.\nEl filòsof Jesús Mosterín, en el seu llibre Ciencia viva. Reflexiones sobre la aventura intelectual de nuestro tiempo, elogia les brillants perspectives morals de les cèl·lules mare. Què és preferible, rebre òrgans d’un donant (animal o persona), amb tots els riscos que implica, o bé ser autosuficient? «El ideal moral consiste en no sacrificar ni explotar a ninguna criatura, sino en ser uno mismo autosuficiente, curarse uno con sus propis recursos y sin hacer sufrir a los demás, ser uno su propio donante de órganos y tejidos, sacar las piezas de repuesto que necesite de la clonación de su propio material celular»


Democràcia, pluralitat i secessió\n19 juny 2021 11:32\nBernat Joan i Marí | 28 setembre 2017\nDeia l'enyorat Nadal Batle que la democràcia no és només l'acceptació de les decisions de la majoria, sinó també el respecte a les minories. En democràcia, no es poden imposar decisions si s'afecten els drets de les minories. I com poden defensar-se, les minories? La manera més habitual, arreu del mon, és autoorganitzant-se. Quan una minoria no veu els seus drets garantits dins l'àmbit en què domina la majoria, té dret a formar una entitat política que li permeti desenvolupar-se plenament. Aquí tenim la base de les teories que funcionen a nivell internacional en relació a la secessió.\nQui té dret a independitzar-se? En principi, en virtut del Dret d'Autodeterminació, reconegut per l'Organització de les Nacions Unides (ONU), tots els pobles tenen dret a decidir lliurement el seu futur. Perquè a algú no se li reconegui aquest dret, s'hauria de demostrar que no és un poble. Però això és molt mal de demostrar des de fora, perquè l'existència o no de comunitats humanes autocentrades (pobles) depèn només de l'autoreconeixement. Si un grup de persones es considera un poble, és que ho és. Com deia l'antic bisbe de Donòstia, J.M. Setién, “amb el País Basc o amb Catalunya ho tenen molt difícil, perquè, per impedir l'exercici del dret d'autodeterminació, haurien de demostrar que no són pobles. I això és indemostrable des de fora”.\nHi ha qui afirma, peregrinatment, que el Dret d'Autodeterminació només afecta els països colonitzats. De tota manera, l'afirmació resulta molt interessant. Perquè entra directament en la consideració de què és un país “colonitzat”. Un país on els jutges poden ignorar la llengua del país, és un país colonitzat? Un país al qual li espolien via impostos les seues riqueses per invertir-ne els guanys en d'altres indrets, és un país colonitzat? Un país que no pot desenvolupar plenament la seua llengua i la seua cultura, és un país colonitzat? Deix les preguntes a l'aire, però pens que la resposta és d'allò més evident.\nLes teories sobre la secessió, a nivell internacional, convergeixen en un punt interessant: en principi no s'aconsella la secessió ni és considerada, generalment, bona, però resulta acceptable si una minoria no es pot desenvolupar plenament en el marc d'una majoria dominant aliena. Dit d'una altra manera, si una societat determinada no pot viure dins el seu estat igual com ho faria si fos independent, té dret a la independència. Només se li pot rebutjar el dret a la independència si ja viu dins l'estat de referència com si fos una nació independent. En aquest sentit, per exemple, potser seria dubtós afirmar que Flandes té dret a la secessió, perquè el flamenc és l'única oficial del país (per molt que formi part de Bèlgica), té una àmplia autonomia econòmica i fiscal i gaudeix d'un reconeixement general i d'àmplia autonomia. Dins Bèlgica, els flamencs hi viuen pràcticament com si fossin independents.\nPerò, què ocorre amb les illes Balears (avui no parlarem de Catalunya, tema estrella a tots els mitjans de comunicació? Vivim dins el Regne d'Espanya com si fóssim un país independent? Gaudim, per exemple, de plena autonomia lingüística i cultural? Hi hauria alguna diferència entre la situació actual, si no fóssim part d'Espanya (a banda que ja no et podrien dir bajanades com “qué pone en tu DNI”, o “estamos en España”) i una hipotètica situació d'independència? Des d'un punt de vista lingüístic i cultural pens que la cosa és ben clara. El català és una llengua prescindible, es discuteix sistemàticament si ha de ser obligatòria en àmbits com ara la Salut, o d'altres, els jutges o els policies en poden prescindir sense cap problema... Res d'això no ocorreria, vull pensar, en unes illes Balears independents. En unes Balears independents tots els servidors públics haurien de dominar la llengua catalana i ningú no en faria qüestió. Els mitjans de comunicació no dedicarien ni una línia a la qüestió, cosa que voldria dir que estaria plenament resolta. Només per això, les illes Balears ja tenim dret a plantejar un procés de secessió del Regne d'Espanya.\nParlem de fiscalitat. Si fóssim independents recaptaríem els nostres impostos, i gastaríem en solidaritat allò que trobàssim oportú. Quina és la situació actual? El nostre govern “autònom” pidola un REB raquític, l'Agència Tributària espanyola recull els nostres impostos i el govern de Madrid ens assigna el retorn que li dona la real (reial) gana. Seria diferent en unes illes Balears independents? I tant que seria diferent! L'Agència Tributària no hi tendria res a dir, nosaltres recaptaríem els nostres impostos i seria el nostre govern el que decidiria quina aportació fèiem per al suport d'altres comunitats. L'abús fiscal que patim també és un argument de gran pes per al nostre dret de secessió. Les imposicions d'Espanya ens donen dret a consultar a la població si volem ser independents o no.\nCom ens hi dona dret el fet de no tenir un Model Educatiu Propi per a les Illes Balears i veure'ns sotmesos a la LOMQE, o el fet de no poder gestionar els nostres ports o els nostres aeroports, o el fet de no veure respectada la nostra identitat, o tants i tants arguments més que aquí m'estalviaré. Essent així, quant de temps tardarem les Illes Balears a exercir el nostre dret d'autodeterminació? Encara algú pot dubtar que l'exercirem? Què esperen, a Madrid, per posar les condicions que puguin fer il·legítim aquest exercici? A algú li passa pel cap, al bell mig de l'Altiplà, res que no sigui el supremacisme i la dominació?\nBernat, en trescents anys no han estat capaços de pensar mai, ¿ i si actuàssim a l'enrevés de com ho hem fet fins ara ? falten tres dias, i encara no ho entenen.\nAcab de llegir ; La jutgessa Armas cita l'article 773.2 in fine. Tot fiscal ha d'abandonar les diligències tan aviat com s'hagi obert un procediment judicial.\nEl cas és a las mans del T.S.J.C. des de el mes d'Abril, tot el que ha fet aquest "senyor" fiscal incomplia suposadament el codi judicial. 28/9/2017