Entre dos clars: de gener 2019\nCançó de la plana - Fe Fernández Villaret - L'Espolsada\nUs he de confessar que quan vaig començar a llegir Cançó de la plana em va costar entrar-hi perquè vivia al llibre de l'Elizabeth Strout, Tot és possible, encara era amb els habitants del poble de la Lucy Barton al cap. Era un cap de setmana de relax total que em va permetre acabar un llibre i capbussar-me en un altre tot seguit, dues històries molt diferents i alhora tan semblants, la vida d'Amagash amb la vida de Holt no dista tant. Us explico tot això perquè quan vius intensament un llibre i et poses a la pell dels protagonistes costa sortir-ne i un cop a dins de Holt i els seus habitants no n'hauria volgut marxar mai.\nVam saber de Holt gràcies a la novel·la pòstuma de Kent Haruf, Nosaltres en la nit, que de la mà dels protagonistes ens va fer passejar per un barri de cases amb jardí i ens va corprendre amb Louis Waters i Addie Moore. Ara tornem a Holt en una novel·la que narra la vida d'una mestra; d'una adolescent perduda a qui la mare fa fora de casa; la de dos germans grangers i solters que tenen cura els bestiar; la d'un pare, professor d'institut, i els seus fills que miren de sobreposar-se a l'absència de la mare que ha marxat de casa... i així com qui no vol la cosa, Haruf ens passeja per Holt, dedicant cada capítol a un d'aquests personatges.\n"Els dos vells i la noia de disset anys asseguts a la taula del menjador d'una casa enmig dels camps havent sopat, amb la taula desparada, mentre a fora, més enllà de les parets de la casa i de les finestres sense cortines, un vent blau i fred del nord començava a portar una altra tempesta d'hivern a les planes altes."\nLa sensació mentre llegia és com si algú anés estirant d'un fil invisible per presentar-nos tota aquesta gent i les seves vides quotidianes. Com si fos un calidoscopi que anem rodant els capítols s'entrellacen i anem coneixent a poc a poc el que els passa. La mare que fuig amb una tristesa immensa que no la deixa aixecar-se del llit mentre el marit i els dos fills miren de fer-hi front; una adolescent a qui un amor d'estiu fot la vida enlaire i que per sort una professora es preocupa de trobar-li un indret on sentir-se acollida i segura; dos germans que han viscut entre vaques i bestiar que de sobte es troben fent d'avis... molta humanitat això és el que trobem a Holt.\nEl ventall de personatges són exquisits però si n'hagués de triar algun sens dubte em quedaria amb els germans McPheron, Haruf els capgira la vida com un mitjó i s'adapten, s'hi troben bé i són capaços de defensar la Victoria Roubideaux aferrissadament. M'agrada molt el concepte d'amor que Haruf mostra als seus llibres, fugint del convencional i del que tothom pensa, no només l'amor entre parelles o familiars, l'estimar perquè sí.\nHolt és un poble ben real on les històries són boniques o lletges segons toca, Haruf ha escrit un d'aquells llibres que m'agraden com a lectora. Fa important la vida de les persones anònimes, sense grans gestes, i en canvi aquestes esdevenen inoblidables. Al meu imaginari literari hi tinc personatges d'aquells que no puc oblidar, que en parlo com si els conegués perquè ja són part de mi. Haruf és capaç de descriure el pas del temps, de la tardor a la primavera, amb precisió i senzillesa fent que pugis sentir la brisa o el vent del nord a la cara. De Nosaltres en la nit recordo la catifa de fulles i de Cançó de la plana sento el vent suau a la cara mentre observo els camps a punt de ser sembrats.\n"Es va girar vent entre els arbres, a la part de dalt, i movia les branques de més amunt. Les orenetes van sortir del nou i van començar a caçar insectes fulla i crisopes en la foscor. L'aire es va tornar més lleuger."\nUn bravo a la traducció de Marta Pera Cucurell\nEditada en català per Edicions del Periscopi i en castellà per Literatura Random\nPublicat per Marta Pera Cucurell a 20:46 Cap comentari :\nEtiquetes de comentaris: Fe Fernández Villaret , Kent Haruf , novel·la nord-americana , traduccions de Marta Pera\n#KatherineMansfield #JennyErpenbeck #SilviaFederici #KentHaruf #EdgarAPoe #HanifKureishi #StewartFoster #tradMartaPera\nPublicat per Marta Pera Cucurell a 9:58 1 comentari :\nEtiquetes de comentaris: Edgar A Poe , Hanif Kureishi , Jenny Erpenbeck , Katherine Mansfield , Kent Haruf , Silvia Federici , Stewart Foster , traduccions de Marta Pera\nÚltimes paraules del Diari de Katherine Mansfield\n"I quan dic «tinc por», no deixis que això t’inquieti, cor meu. Tots tenim por, quan som en una sala d’espera. Però les hem de traspassar, i si l’altre pot mantenir la calma, això és tota l’ajuda que ens podem donar.\nTot això sembla molt ardu i seriós. Però ara que m’hi he barallat, ja no ho és. Em sento feliç ―en el fons. Tot està bé."\nAquestes són les últimes paraules que va escriure Katherine Mansfield al seu diari. I l'escala de la foto és l'última que va pujar, en un centre de Fontainebaleu on s'havia reclòs per curar-se l'ànima, deia, seguint les ensenyances de Gurdjeff. Pujava a la seva habitació, però a mitja escala va tenir un atac de tos i va morir al cap d'un parell d'hores, d'una hemorràgia pulmonar, avui fa 96 anys.\nPublicat per Marta Pera Cucurell a 20:04 Cap comentari :\nEtiquetes de comentaris: diaris d'escriptores , Katherine Mansfield , traduccions de Marta Pera\nLa innocència de Katherine Mansfield - M. Àngels Cabré\nLa innocència de Katherine Mansfield\nTot i que va morir als 34 anys, l’escriptora de Nova Zelanda es va convertir en una de les grans veus de la literatura del segle XX. Ho demostren ‘Tots els contes’ i ‘Diaris’, ara editats en català\nMolt abans que l’any 2013 Alice Munro -a qui alguns anomenen el Txékhov canadenc- guanyés el premi Nobel de literatura, va existir Katherine Mansfield (1888-1923), que és l’autora d’alguns dels contes més seductors de la literatura del segle XX. I molt abans que descobríssim els diaris de Virginia Woolf vam poder llegir els seus. Per a qui no ho sàpiga, Virginia Woolf no només va tractar Mansfield sinó que també va publicar-la a Hogarth Press, la petita editorial que va posar en marxa juntament amb Leonard, el seu marit. En concret van publicarPreludi el 1917, que és el relat que encapçala el volum de Tots els contesque enguany ha publicat Proa en català.\nPreludi és, segons el seu marit, John Middleton Murry (que Mansfield anomena Jack als diaris i que va ser també qui el va editar en la seva condició de marmessor), “el començament de la fase final en el desenvolupament de Katherine Mansfield”, és a dir, el moment en què es converteix en l’escriptora que coneixem. Preludi forma part del volum Felicitat i altres contes (1920), que per a ella va suposar començar a existir per als lectors, tenint en compte que es van animar a escriure-li cartes on li expressaven la seva admiració. Així i tot, va ser la publicació de La festa al jardí el 1922 el que va consolidar-la com a autora. De fet, li van començar a ploure les sol·licituds de traducció, com assenyala l’editor Jordi Cornudella al prefaci del volum, i el 1937 es va convertir en el primer número de la coneguda col·lecció La Rosa dels Vents, de Josep Janés. El segon seria El jardiner, de Tagore; tot queda en el mateix camp semàntic.\nUN ESPERIT LLIURE I PUR\nVirginia Woolf va creure fermament en Katherine Mansfield i li va dedicar un article l’any 1927, “Una ment terriblement sensible”, que acompanya l’edició dels Diaris que ha fet L’Avenç com també ha acompanyat moltes de les edicions anteriors. Del que en diu Woolf destacaria la idea que Mansfield és una escriptora 100%: “Tot el que percep, sent i veu no és fragmentari ni està aïllat; forma un tot com a escriptura”. Justament per això la seva narrativa i els seus Diaris estan molt entrellaçats. A aquesta condició d’escriptora a totes hores s’hi afegeix la condició que el seu marit li atribueix a la seva nota introductòria als Diaris : la puresa. I és puresa, innocència, el que desprenen els seus contes: “És com si el vidre a través del qual mirava la vida fos diàfan”, escriu el seu estimat Jack, de qui, per cert, en el darrer tram de la seva vida es va mig separar. I és que Katherine Mansfield sempre va ser un esperit molt lliure.\nKatherine Mansfield sempre ens ha semblat una escriptora europea, perquè va ser a Europa on es va traslladar de molt joveneta -de fet, des dels 13 anys, quan la seva família la va enviar a Londres-. Però la seva literatura ho desmenteix, perquè els paisatges i la llum del seu país natal, Nova Zelanda, hi són sempre presents: “Mai no estic lluny. Anhelo renovar-los escrivint”, ens diu el 22 de gener de 1916 als Diaris. De joveneta tocava el violoncel -com va fer Aurora Bertrana- i va abandonar la música en favor de la literatura -com faria més endavant Carson McCullers-. També li van encomanar una gonorrea que li va donar molts problemes de salut -recordem aquí la sífilis d’Isak Dinesen-, i amb Woolf comparteix una tendència recurrent a caure en el desànim. En el seu cas, pensar que la salut del seu cos depenia de la seva salut espiritual la va fer acabar sucumbint a la filosofia de Gurdjieff.\nDe la seva breu vida podem dir que no li va permetre escriure tant com hauria volgut, tot i que de fet aquesta va ser una queixa que es va fer sempre, quan no intuïa que tindria un vida tan breu. La realitat és que sempre va ser protagonista d’una batalla perduda entre l’escriptura i la vida, i això que era capaç d’escriure un conte -un conte brillant- en una tarda: “Quan es té una història ben pensada, només falta posar-hi la feina” (1 de gener del 1922).\n‘Tots els contes’\nProa, 2018. Traducció de Pep Julià, Anna Listerri i Marta Pera\nLluminosos, descriptius, molt dialogats. Com fotogrames de vida viscuda en els quals sovint els nens són protagonistes, com és el cas de la Kezia, que apareix en diverses de les seves històries. Amb pinzellades líriques que ens conviden a aixecar-nos del paper i volar una mica més lluny. Amb tocs d’humor: “Tot i que la Bertha Young tenia trenta anys, encara vivia moments com aquest en què tenia ganes de córrer en comptes de caminar”. I amb un cert enginy que convida a la complicitat: “La ignorància no pot quedar sense contradir! -vaig dir a la Senyora d’Idees Avançades”. Són clarament els contes d’una autora que creia que la literatura és una prolongació de la vida. S’ha de dir que el gruix dels contes han estat reproduïts en un ordre una mica estrany: primer l’obra de maduresa, després l’obra inacabada i, per acabar, l’obra de joventut que la mateixa autora va desestimar. En aquest sentit cal destacar una de les primeres delícies que va escriure, La pensió Séguin.\nL’Avenç, 2018. Traducció de Marta Pera\nMansfield va escriure els Diaris com a “quadern de notes mínim” i amb la intenció de publicar-los algun dia. El llibre comença l’any 1914, tot i que inclou un parell d’entrades de la seva estada a Baviera el 1910, i arriba fins al 1922, quan va decidir entrar a la germandat espiritual de Fontainebleau, on va morir. Suïssa, Menton, París, Cornualla o Londres són alguns dels llocs on sojorna durant la seva vida itinerant, sempre intentant escriure. La malaltia, la tuberculosi, la va rosegant per dins i es fa cada cop més invasiva, per la qual cosa ha de passar temporades en una clínica. Més que la salut, es diria que la seva gran preocupació és l’economia. I després hi ha les lectures, ja sigui Shakespeare o Henry James (que troba “avorrit i ampul·lós”). I la feina d’escriure ressenyes que publica allà on l’hi demanen. Les pàgines dels Diaris inclouen fragments de contes, llistes de títols d’alguns que té previst escriure, cartes no enviades als seus destinataris i notes sobre l’escriptura d’alguna obra, com ara una novel·la anomenada Karori que no va arribar a fer.\nPublicat per Marta Pera Cucurell a 11:29 Cap comentari :\nEtiquetes de comentaris: contes , diaris d'escriptores , Katherine Mansfield , M. Àngels Cabré , traduccions de Marta Pera\nDiaris / Tots els contes, de Katherine Mansfield - Narrar amb (i en) tots els sentits - Xavier Serrahima\nUna finestra de diàleg oberta a la literatura:\nanàlisis, cròniques, citacions i altres\nDiaris / Tots els contes, de Katherine Mansfield\nNarrar amb (i en) tots els sentits\nQue a les taules de novetats de les llibreries coincideixin els Diaris i el volum Tots els contes, de Katherine Mansfield ens ofereix una magnífica oportunitat de conèixer amb profunditat l’obra d’una autora considerada canònica —amb tots els riscos que això suposa. I per atansar-nos-hi, probablement el millor que podem fer és, precisament, oblidar-nos d’aquesta circumstància, treure’ns del cap aquesta idea d’indiscutibilitat, de sacralitat, i deixar-nos seduir per la seva escriptura.\nPer fer-ho així, alliberats de condicionants i de connotacions que ens poden perjudicar més que beneficiar, potser farem bé de començar endinsant-nos en els seus Diaris, publicats per L’Avenç i traduïts per Marta Pera Cucurell. Es tracta de diaris de maduresa —recordem que va néixer el 1888 i va morir, molt jove, el 1923—, atès que, com ens informa el que fou el seu marit, i marmessor literari, John Middelton Murry, l’escriptora “va destruir implacablement totes les referències a l’època que va de la seva tornada de Nova Zelanda a Anglaterra, el 1909, fins el 1914”. Quan els llegim, no trigarem a adonar-nos que, per bé que tingui no ja clara, sinó claríssima, la seva vocació d’escriptora —“la meva obra. Això sí que és important. Seria insuportable morir… deixant «trossos», «esborranys»…, res ben acabat”; “el meu desig de ser més bona escriptora […] substitueix la religió, és la meva religió”—, els dubtes sobre la seva capacitat la corrouen i esdevenen una barrera que (massa) sovint li costa superar: “No puc escriure amb convicció res que no sigui satíric, ara. Si procuro trobar les coses maques em torno cursi. I al mateix temps tinc tanta por d’escriure una burla en comptes de sàtira, que la ploma plana sobre el paper i no es decideix a posar-s’hi”. Un apunt,\naquest —que, pel que fa a dubtes i incerteses, es repetirà sovint al llarg dels anys— tan significant com definitori de la manera d’escriure (i de viure) de l’autora neozelandesa. I dic, expressament, escriure i viure perquè per a ella, com per a tots els artistes de veritat, vida i obra són una i la mateixa cosa: escriu com viu; viu com escriu. La seva escriptura és la plasmació autèntica, directa, natural, de la seva personalitat. Si les seves narracions estan sembrades d’exquisides i poètiques descripcions de la natura —de l’ambient natural on tenen lloc; un ambient, un escenari, que es converteix en un dels principals protagonistes de la seva obra— no és tant per raons literàries, sinó perquè són fruit del seu caràcter, de la seva manera de veure, de viure i d’entendre el món. I és per això, per aquesta necessitat expressiva interior que sent, que es plany, amargament, de no aconseguir escriure sobre “coses maques” sense tornar-se “cursi”. Perquè sap que ha d’escriure així, que ha de seguir els seus impulsos interns, congènits, però li costa déu i ajut trobar la manera, el camí. I aquesta necessitat, lligada amb una alta, altíssima autoexigència de qualitat, li provoca no únicament dubtes sinó que, fins i tot quan veu molt clar què ha d’escriure, la tenalla fins a immobilitzar-la: “Per què dubto tant? Només és mandra? Falta de voluntat?”; “Què és el que fa el moment de deslliurament tan difícil per a mi? Si m’assegués —ara mateix— simplement a escriure, tal com raja, algunes històries —del tot escrites, enllestides, al meu cap— m’hi estaria dies. N’hi ha tantes. M’assec i les penso i si venço la desesma i agafo la ploma s’haurien (estan tan perfectament acabades) d’escriure soles”. Una dificultat, una inhibició o limitació, implantada amb fermesa a les arrels de la seva personalitat, contra la qual se sentia impotent, que acabava vencent-la la majoria de vegades —i com més la vencia, com més se li imposava, més l’obsessionava i més costa amunt se li feia, encara—, que la perseguí, convertida en una mena de maledicció divina, al llarg de tota la seva vida. I, com més anys passaven, més conscient n’era i més se’n planyia: “Hi ha tant per fer i faig tan poc… La vida aquí seria quasi perfecta si sempre que faig veure que treballo estigués treballant de debò. I no deu ser pas gaire difícil. Mira tots els relats que esperen, i esperen, al llindar. Per què no els deixo entrar? I el seu lloc l’ocuparien altres que ronden per allà darrere —esperant una oportunitat”. La lectura atenta del diari ens permet, igualment, conèixer altres trets de la seva personalitat vital, existencial, que són fonamentals —fonamentals per a la seva manera de viure i, per tant, d’escriure. Esmentar-los tots exhaustivament fora impossible en una anàlisi com aquesta, però sí que puc, almenys, sense excedir-me en la llargària d’aquest text, destacar-ne alguns, els més rellevants. La contemplació i l’observació —“La quantitat d’alegria, minuciosa i delicada, que obtinc contemplant la gent i les coses quan estic sola és, senzillament, enorme”—, la importància dels detalls —“fins el detall més ínfim, el sentiment més ínfim”—, la naturalitat, l’autenticitat, la senzillesa —“Escriure alguna cosa digna d’aquesta lluna ascendent, d’aquesta llum pàl·lida. Ser prou «senzilla», com series senzilla davant Déu”—, l’honestedat —“L’honestedat […] és l’única cosa que valoro més que la vida, l’amor, la mort…, més que res. És l’única cosa que perdura”—, la sinceritat —“detesto la falta de sinceritat. Em fa sentir espantosament incòmoda i infeliç”… En definitiva —i això ho percebrem instantàniament quan llegim els seus contes—, escriu com viu, descriu com veu. Amb una veu narrativa, que és la seva; que li sorgeix, directa, espontània, incondicionada, des del més pregon d’ella mateixa, que vol preservar per damunt de tot, superant qualsevol altra temptació: “M’he d’esforçar per escriure amb senzillesa, amb plenitud, amb llibertat, des del cor. Calladament, sense preocupar-me per l’èxit ni pel fracàs”. Més que no pas crear, ho té (i ho veu) a dins —“La meva ment era com un esquirol. Jo arreplegava i arreplegava i amagava per al llarg «hivern», quan redescobriria tot aquell tresor”— i només ha de deixar-ho sortir, amb la màxima netedat i claredat possible.\nSabent com es veia i definia ella mateixa, estarem en condicions per llegir el gruixut volum de Tots els contes, que inclou: Felicitat i altres contes, La festa al jardí i altres contes, Un niu de tórtores i altres contes, Una mica infantil i altres contes, i En una pensió alemanya, traduïdes, respectivament per la ja esmentada Marta Pera (les dues primeres obres), per Pep Julià (les dues següents) i per Anna Llisterri (la darrera). Com bé assenyala Jordi Cornudella en la seva introducció, podem llegir el recull en l’ordre que preferim, ja sigui respectant el criteri de l’editorial —que comença per “l’obra de plena maduresa”, continua amb “l’obra que va deixar inacabada” i acaba amb “el recull de contes que no va voler aplegar”— o bé optant per un de cronològic. Però per llançarnos a la lectura d’un volum tan exigent i tan extens com aquest (de 89o pàgines) potser convindria, si volem assaborir-lo com mereix, tenir en compte, a banda de la visió que\nens brinda al seus Diaris, algunes consideracions. La primera, i principal, que la narrativa, com la poesia, requereix no tan sols temps i tranquil·litat —la cambra pròpia woolfiana— sinó, sobretot, atenció i dedicació. I ja no requereix, sinó que gairebé exigeix llegir cada conte per separat, deixant una llarga pausa entre el que hem enllestit i el que hem d’encetar, de manera que la lectura de l’anterior no interfereixi en el nou. Són peces individuals, pensades per ésser llegides individualment. I, en la majoria dels caos, publicades originalment totes soles. Són petites —o més o menys petites— obres que comencen i acaben en elles mateixes. Si a això hi afegim que, en general, les narracions amb interès i intenció literària no s’acostumen a donar del tot en una primera lectura, que sovint és recomanable rellegir-les, tancar el llibre i deixar que ens vagin produint dins nostre l’efecte que qui l’ha escrit ha volgut que ens produeixi, tindrem clar com n’és de convenient llegir-les d’una en una, sense presses —ni, encara menys, precipitacions. Si això és cert en la major part dels contes de qualitat, no ens caldrà més que abordar el primer conte, sigui quin sigui el que escollim, per adonar-nos que, en el cas de Mansfield, llegir cada conte amb atenció, individualment i deixant un espai generós de temps després per permetre que germini dins nostre no és ja una conveniència sinó una necessitat —una absoluta necessitat. Avesats com estem que tot sigui molt explícit i immediat, és més que probable que la primera sensació que tinguem en enllestir qualsevol de les seves narracions és que està inacabada, que es va deixar el final; que s’ha oblidat de dir-nos alguna cosa d’essencial. O, potser, que no l’hem llegit amb prou atenció, que som nosaltres qui ens hem descuidat de llegir alguna frase o indicació essencial. Si creiem que és aquesta segona hipòtesi la correcta, i tornem a llegir-la, ens veurem forçats a descartar-la, ja que comprovarem que no ens havíem descuidat res, que sembla que no hi ha res més del que ja havíem llegir inicialment. I dic, expressament, sembla, perquè no hi és, escrit, però sí hi és, sense escriure. No tan sols hi ha més, sinó molt més, quasi tot. Hi ha tant, sense escriure, tant (tant d’evocat i d’induït), que, quan va aflorant, dins nostre, ens sembla impossible. Ens sembla impossible —i, de fet, ho és: és el gran miracle literari de Katherine Mansfield— que es pugi dir tant dient tan poc. I, encara més —i en aquest punt el miracle mansfieldià és insuperable—, que sigui possible explicar una cosa explicant-ne, en teoria, una altra. Perquè hi ha escriptors que tenen traça a escriure entre línies, però n’hi ha pocs, ben ben pocs, que siguin capaços d’escriure més enllà, o per damunt —molt per damunt— de les línies. El que ho fa millor de tots, el mestre dels mestres, és Anton P. Txékhov. Un dels escriptors de capçalera de l’autora neozelandesa, del qual esdevé, sens dubte, la seva deixebla més avançada i privilegiada: a través d’una història aparentment més o menys superficial ens n’explica una altra: “Però en realitat […] volia dir una altra cosa”. Una altra cosa no ja més important, sinó pregonament humana. El seu és un dir poètic, un dir sense dir. No tan sols pel seu llenguatge —d’una intensitat poètica exquisida— sinó per aquest insinuar o esbossar, pel seu tot just mig dir. Adreçat als sentits i al cor més que no pas a la raó o al cap. I és per això que les seves referències als cinc sentits, sobretot, a la vista, a l’oïda i a l’olfacte, són constants: “el mar lluent, bellugadís, era tan brillant que feia mal als ulls. […]. Al matollar es va alçar la brisa del matí i la flaire de les fulles i de terra negra humida es va barrejar amb l’olor penetrant del mar”. I, com amb la poesia, les seves narracions no les hem de procurar entendre —“No va poder explicar què era la vida. Tant se valia. Ell l’entenia perfectament”—, sinó que hem d’entrar-hi, hem de deixar que ens arribin, que ens sedueixin. El mig dir —“li havia explicat, i descrit, fins i tot, però lleugerament, és clar, una cosa així no es podia dir directament”; “M’ha semblat que expressava, més encara, que suggeria allò que volia dir”— i la seva bellesa i el seu caràcter evocatiu han de servir-nos d’excipient. Han de fer aflorar alguna cosa en nosaltres. Alguna cosa que tenim endins, ben endins. Com invisibles bombes de\nprofunditat, la lectura dels seus relats farà que arribi a la superfície el que s’oculta al fons del mar, allò que, de veritat, ens corre per dins de les venes. El que a vegades no sabem —o no volem saber. El que hi ha, el que som, més enllà del que vivim, del que ens passa. Aquell «essencial (que) és invisible als ulls» d’El petit Príncep de SaintExupéry. O, per dir-ho com John Lennon, allò que ens passa mentre estem ocupats fent plans. Perquè, tot i que massa sovint ho oblidem o ho perdem de vista, “la vida és així: una mica infantil, però ben natural. Oi que sí?”. I aquesta vida, tan autèntica, tan natural com desconeguda és la que (d)escriu Katherine Mansfield. La que escriu, sense escriure-la, la que diu, sense dir-la, la que explica sense explicar. I ho fa així perquè sent la necessitat interior de fer-ho, perquè, sense saber-ho ben bé, sap que —com van descobrir ja els més antics filòsofs— potser només veurem (i aprendrem) si no pretenem entendre, i, encara menys, entendre-ho tot. I, per això, el seu llenguatge és el de les emocions, el dels sentiments, el dels suggeriments i les sensacions: “És només una sensació […] que ni jo mateixa no l’entenc”. Perquè allí on no hi arriba ni hi podrà arribar mai el pensament, hi arriba —o, almenys, ens hi atansa— l’art, la gran, alta, pregona, literatura. Ens permet (entre)veure-ho de besllum, intuir-ho. I la intuïció és, en aquest cas, molt més important i decisiva que no pas el saber. I és per això que, si volem assaborir com cal l’obra mansfieldiana —si no volem arriscar-nos a desertar abans d’hora, desanimant-nos per no entendre, creient, erròniament, que aquestes esplèndides narracions «no són per a nosaltres», que «no hi entenem res»— hem de deixar-nos dur, hem de deixar-nos seduir per elles. Hem de permetre que ens entrin ben endins, que hi trobin el ressò que han de trobar-hi, i que ens diguin el que ens han de dir. El que ens han de dir a tots i a cadascun de nosaltres, perquè, com tota creació artística veritable, desvetlla tantes lectures com lectors tingui. I, per tant, el que hi trobem nosaltres —la nostra lectura, personal i intransferible— és, exactament, el que l’autora hauria volgut o preferit que hi trobéssim. En definitiva, deixeu-vos seduir per Mansfield, enamoreu-vos de la seva literatura, i ella us retornarà, amb escreix, l’amor que li oferiu. Llegiu-la, amb els ulls, els sentits i el cor ben oberts. No tan sols gaudireu del màgic plaer de les seves narracions, sinó que —com succeeix amb les grans, immarcescibles obres artrítiques— mai més no tornareu a veure ni el món ni la vida (ni a vosaltres mateixos) de la mateixa manera.\ndivendres 16, dissabte 17 i diumenge 18 de març del MMXVIII\n@XavierSerrahima on Twitter | xavier.serrahima on Facebook\nPublicat per Marta Pera Cucurell a 22:25 Cap comentari :\nEtiquetes de comentaris: contes , diaris d'escriptores , Katherine Mansfield , traduccions de Marta Pera , Xavier Serrahima\nDe santa a icona - Sam Abrams\nANTOLOGIA DE CONTES D. SAM ABRAMS\nEdicions Proa, en la seva esforçada tasca de recuperar i difondre els grans clàssics de la literatura universal, ha tingut la idea excel·lent de publicar Tots els contes de Katherine Mansfield (1888-1923), un nodrit volum que recull la part més substanciosa de la contística de l’autora neozelandesa. Tots els contes aplega els cinc llibres de narracions que formen el corpus mansfieldià: En una pensió alemanya (1911), Felicitat i altres contes (1920), La festa al jardí i altres contes (1922), Un niu de tórtores i altres contes (1923) i Una mica infantil i altres contes (1924). La recopilació s’ha fet a partir de rescatar quatre traduccions anteriors de Marta Pera, Pep Julià i Anna Llisterri, convenientment revisades i corregides, amb la incorporació de la novetat rigorosa de Felicitat, versionada per Marta Pera. El curador, el savi culturalista Jordi Cornudella, ha seguit el criteri establert pel gran crític i problemàtic marit de l’autora, John Middleton Murry (1889-1957), en la seva famosa edició de Collected Stories of Katherine Mansfield, publicat per primer cop el 1945 i reeditat una infinitat de vegades al llarg dels anys, sobretot a partir del 1999 quan l’obra de l’autora va entrar en el domini públic. Sigui com vulgui, ara disposem d’una magnífica i generosa recopilació de l’art narratiu d’un referent imprescindible del conte modern. I quedarà per a ocasions futurs que els editors espigolin els dos volums de l’edició crítica de The Collected Fiction of Katherine Mansfield 1888-1922 (2012), a cura de Gerri Kimber i Angela Smith. Justament, des de la mort del seu marmessor, Middleton Murry, s’ha produït en tot el món de parla anglesa un encès debat sobre el judici crític d’avaluació de la producció general de Mansfield. En aquest sentit, Mansfield ha tingut una posteritat dolça, molt dolça, més enllà de qualsevol expectativa raonable. Des de la mort de l’autora, malgrat tot, la seva reputació només ha anat en augment, aprofundint-se i expandint-se. I dic malgrat tot perquè, des del primer moment, Middleton Murry va voler exercir un control ferri sobre la imatge i l’obra de l’autora. Murry va projectar una imatge idealitzada de Mansfield com una santa sense màcula, martiritzada per la malaltia, tuberculosi, que la va dur a la tomba prematurament. La campanya de santificació de la seva esposa morta no va tenir cap aturador, fins a l’extrem d’ocultar o manipular textos perquè tot encaixés amb el relat biogràfic que havia construït. Alguns dels que la van conèixer bé, van protestar enèrgicament, com ara Lytton Strachey, que volia saber, després de llegir la versió manipulada dels dietaris de Mansfield l’any 1927, com ho havia fet Murry per aconseguir que “aquella pal d’escombra, malparlada, virulenta i cara dura” es convertís en “un tou suau de cotó fluix de sucre que fa olor de roses”! Amb el temps, la imatge irreal de Mansfield que havia confegit cautelosament Middleton Murry va anar erosionant-se a poc a poc a partir de testimonis de persones que l’havien tractada a fons durant els anys que va viure a Anglaterra. Paral·lelament, el públic general tenia un interès potser malsà de saber tota la veritat. Per aquest motiu, van aparèixer tres biografies en una dècada: Katherine Mansfield: A biography (Jeffrey Myers, 1978), The life of Katherine Mansfield (Antony Alpers, 1980) i Katherine Mansfield: A secret life (Claire Tomalin, 1988). Les tres vides ofereixen una visió més ajustada a la veritat, però les tres tenen defectes molt greus. Myers és massa sensacionalista, Alpers sobreavalua l’autora i Tomalin insinua que era una protomàrtir del feminisme modern i contemporani. Això sí, les tres estan d’acord, més o menys, en els trets fonamentals del seu caràcter i la seva personalitat: era cruel, venjativa, envejosa, odiosa, mentidera compulsiva, impertinent, polèmica, escandalosa, temperamental, vulgar, bisexual i estreta de mires. Aquesta imatge negativa tan consensuada no ha afectat la creixent recepció crítica positiva de la seva obra. En definitiva, les tres vides han tingut ben bé l’efecte contrari perquè no han fet altra cosa que generar encara més interès en la seva obra escrita. Entre el 1984 i el 2008, Oxford University Press va publicar una edició crítica en cinc volums, a cura de Vincent O’Sullivan i Margaret Scott, de les cartes de Mansfield escrites entre el 1903 i el 1922. I poc després, entre el 2012 i el 2016, l’Edinburgh University Press va publicar en quatre gruixuts volums l’edició crítica de tota la producció literària de Mansfield, creada entre el 1898 i el 1922. Aquesta edició publica tots els contes recollits en llibre, tots els no recollits i tots els inèdits. També publica, per primera vegada íntegres els dietaris, els quaderns i l’autobiografia de l’autora entre el 1901 i el 1923. I, finalment, també ofereix per primer cop la totalitat de la seva producció en altres gèneres com ara la poesia, l’assaig, la crítica literària, l’aforística i la traducció literària.\nKatherine Mansfield va destacar en vida com una gran autora, des de les primeres ressenyes del seu primer llibre, En una pensió alemanya. I els elogis van augmentar de volum i qualitat amb aparició de La felicitat i La festa al jardí. Després de la seva mort la crítica va ser gairebé unànime en subratllar la importància i l’extraordinària qualitat de la seva obra, sobretot la narrativa. Després de la publicació dels Collected stories of Katherine Mansfield va començar a ser considerada com una clàssica moderna. Els prohoms de la new criticism, amb les seves lectures aprofundides van demostrar l’excel·lència artística dels seus contes. I la postmodernitat va fer festa major amb l’obra de Mansfield, aplicant-hi tota mena de teories de les noves disciplines del moment: postcolonialisme, estudis de gènere, Queer Studies, estudis culturals, etcètera. No tot va ser un camí de roses. Ezra Pound i T.S. Eliot van mostrar les seves reticències. I alguns autors, com el gran narrador i crític Frank O’Connor, van mostrar obertament la seva hostilitat. O’Connor la va titllar d’“aquella descarada dependenta de botiga de la literatura”. La majoria dels detractors la menystenien per qüestions extraliteràries com ara classe social, nacionalitat o sexe. Altres detractors han explicat que és un autèntic bluf perquè la seva fama és el producte d’una eficaç campanya de promoció orquestrada pels seus amics, tan poderosos com Virgínia Woolf i D.H. Lawrence, i el seu marit, un dels crítics més influents de l’època. Pels mèrits propis i inherents de la seva obra Katherine Mansfield s’ha imposat malgrat tot com a referent absolut de la contística moderna. És més, en aquests moments, la crítica acadèmica i professional s’ha posat d’acord a assenyalar-la com a una de les constructores del conte modern a escala universal. Ha exercit una vastíssima influència sobre contistes de tot el món: Virgínia Woolf, D.H. Lawrence, Aldous Huxley, Elizabeth von Arnim, C.K. Stead, Daphne du Maurier, Alice Munro, Mercè Rodoreda, Baltasar Porcel... Woolf va tenir la valentia de confessar: “Jo estava gelosa de la seva escriptura, és l’única vegada que he sentit gelosia davant l’escriptura d’un altre autor.” Hi ha diverses coses que fan de Mansfield una autèntica mestra del conte. En primera instància, el seu domini innegable de totes les modalitats del conte, des de la vinyeta breu fins al conte llarg que llinda amb la novel·la breu o nouvelle. La qualitat indiscutible de la seva prosa, una prosa àgil, precisa i suggeridora. És una prosa poètica en el millor sentit de la paraula. Mansfield era poeta i coneixia l’ofici líric des de dins però es dona la paradoxa que era més poeta en prosa que poeta en vers. Va desplaçar cap a la prosa els seus dots poètics: el sentit del ritme, la creació d’imatges, la potència de metàfores i símbols. Una altra qüestió relacionada amb la poesia és el seu domini del to del text. La seva obra ostenta una gran riquesa i varietat tonal des de la ironia, la sàtira i la mordacitat fins a l’emotivitat ben dosificada i pautada i la distància feridora de la impersonalitat. I, evidentment, la seva genial capacitat de concentració textual. Una qualitat insòlita dels seus contes és la seva manera d’estructurar els continguts. Mansfield es va alinear amb Proust pel fet que trobava que la vida no té cap argument, de manera que els textos narratius no n’han de tenir, tampoc. Els contes de Mansfield, doncs, no es valen d’una seqüència de fets, sinó d’una sèrie de moments de la vida, d’experiències vitals. Per una altra banda, els contes de Mansfield brillen pel seu amplíssim ventall temàtic i la seva intel·ligència. Retrata la complexitat humana com pocs autors del segle XX, mostrant-ne les contradiccions, les ambivalències, les ambigüitats, les passions, els jocs de poder, els mecanismes de defensa, les debilitats, les pors, els dubtes, les solituds, les aspiracions, les recerques de llibertat i un llarguíssim etcètera. Tota aquesta diversitat i profunditat temàtica està encarnada en una esplèndida galeria de personatges que, a petita escala, evoca i ressegueix el perfil de tota una societat, de tota una època, que per mitjà d’un intricat sistema de símbols, es converteix, al capdavall, en un fresc de la condició humana universal. Al llarg de l’obra de Mansfield hi ha justament una pugna i un punt de tensió sempre entre la particularitat i la universalitat. Una de les característiques més atractives de Mansfield és la seva autenticitat. Els seus contes diuen les veritats sobre la condició humana d’una manera directa i contundent. Les veritats pures i dures, implacables, inapel·lables. Com el seu adorat Dostoievski, el de Notes del subsòl, Mansfield sabia que calia que la humanitat tingués el valor d’afrontar la seva realitat. Els lectors catalans ara poden gaudir de la narrativa de Mansfield en un sol volum, en una traducció amb totes les garanties. Sempre ens queixem de la literatura catalana: aquest llibre no admet queixes.\nPublicat per Marta Pera Cucurell a 22:19 Cap comentari :\nEtiquetes de comentaris: contes , Katherine Mansfield , Sam Abrams , traduccions de Marta Pera\nTot llegint Katherine Mansfield - Susanna Portell\nTOT LLEGINT KATHERINE MANSFIELD\nLa traducció al català, publicada per L’Avenç, dels Diaris de Katherine Mansﬁeld (trad. Marta Pera) és una ocasió per revisitar l’obra d’una escriptora que buscava, també, una “cambra pròpia” per escriure.\n"És un esforç continu —la lenta construcció de la idea i llavors, davant dels meus ulls i sense que hi pugui fer res, la lenta dissolució."\nKatherine Mansfield, Diaris\nTot és blanc, a fora. Ha nevat i fa molt fred. L’escriptori on acostuma a escriure l’ha traslladat a un racó de la cambra. Confia que li serà més fàcil fer-ho des d’aquí. De fet, n’està segura. Ha deixat de tenir la finestra, l’estúpida finestra, diu, al davant. Tanca els ulls i pensa en el que té a fora: neu blanca, pedretes, també blanques, il·luminades per la llum de la lluna, i silenci. D’aquí a poques hores, acomia darà l’any. La nit és preciosa. Blau i or, i tocs de campana de l’església, al fons. Des del jardí, veu una figura davant la finestra, esprement una taronja. La imatge pot ser tan rellevant com el desig d’escriure i de tenir diners aquest nou any. Sí, sent que l’espera una nova vida. Una segona cambra. Aquest cop desplaça la taula de cara a un racó. Des d’aquí pot veure les branques més altes de l’ametller i sentir el soroll del mar. A la taula hi té un gerro de geranis preciosos. És tan agradable el racó, que s’afigura asseguda a la branca d’un arbre. Sí, aquí podrà escriure. D’una forma especial, al vespre. Una tercera cambra. A la taula hi té margarides i una flor vermella. «Escriuré sobre margarides. Sobre la foscor. Sobre el vent —i el sol i la boira. Sobre les ombres.» Descobreix la increïble violència que pot arribar a tenir una branca grossa quan és sacsejada per la marxa de l’ocellet, la bellesa d’una corda enquitranada de l’amarrador del moll, després que el mariner l’hagi llençada, i a la Bellesa li preguntarà per què ha «de venir en una nit tan freda i fosca, de núvols feixucs i d’abelles amb el vol alterat?» Té por de tornar-se cursi si procura trobar les coses maques; anhela desesperadament escriure, però les paraules no li venen. «¿Demano alguna cosa més que relatar, recordar, refermar\nme?» Ella és Katherine Mansfield, una dona que viu amb la malaltia i el pressentiment de la mort enganxats a l’esquena, però que és capaç d’estimar les petites coses, com ningú. Ella ens fa saber que l’alegria pot ser minuciosa i delicada, quan, sola, contempla la gent. I que la felicitat pot ser profunda, càlida i resplendent quan es recorda asseguda amb el seu germà en el banc rosa del jardí, l’únic banc de jardí ja, ara que ell ha mort. A la petita felicitat la podrà trobar una tarda de calor asseguda a la finestra d’una petita habitació, mentre s’escolen els últims raigs de sol per la persiana enrotllable. No més hi té un llit, una poma de cera i un rellotge de paret florejat. També li arribarà a través d’un gest, el de l’àvia quan li alçava la roba de llit per veure si tenia els peus freds i els embolicava «amb un jerseiet rosa més suau que la pell de gat». També en una imatge, la lluna plena penjada en una branca d’un arbre. Petites felicitats en un diari de solitud, malaltia, angoixa i profund amor. «Estic cansada, feliçment cansada. ¿Creus que les margarides estan feliçment cansades quan es clouen per a la nit i s’hi posa la rosada?» Una nit de novembre, una alegria feliç la vindrà a trobar. Serà després que el seu jo íntim l’hagi estirat i estirat fins a fer-la sentir que es queda de puntetes. Potser, com quan, internada en un balneari de Baviera, on la mare l’havia enviat després d’una sèrie de relacions sexuals escandaloses per a l’època, tasta la felicitat damunt el gronxador del jardí. En una pensió alemanya, així es titula el seu primer recull de contes. L’aire és agradable, i damunt seu, llisquen delicadament uns nú vols blancs. Les branques es mouen rítmicament i sonorament. «Em sentia tan lleugera, lliure, feliç... com una criatura! Volia treure la llengua al cercle de dones damunt l’herba que, acostant-se les unes a les altres, murmuraven mesquinament». En un altre relat, i sota un somriure dolç, haurà respost a La Senyora d’Idees Avançades: «—Sap una cosa?— vaig dir. A mi també m’agradaria escriure un llibre, sobre com és recomanable tenir cura de les filles, treure-les a prendre l’aire i mantenir-les lluny de les cuines!» La Senyora d’Idees Avançades li acaba d’assegurar que l’error que han comès com a sexe «és no adonar-nos que els nostres dons són per a donar-nos al món sencer... fem gustoses el sacrifici de nosaltres mateixes». En el mateix balneari, una altra dona s’haurà escandalitzat en descobrir que l’escriptora desconeix el plat preferit del seu marit, després de tres anys de casada. «Hi va haver una pausa. Tots em van mirar, fent que no amb el cap, amb les boques plenes de pinyols de cirera. —No és estrany que a Anglaterra es repeteixi la terrible situació de París —va dir la Vídua mentre plegava el tovalló—. Com pot esperar conservar el marit una dona si després de tres anys de casats no sap quin és el seu plat preferit?» Acabo, i ho faig amb Felicitat, un conjunt de relats escrits per Katherine Mansfield, després de ser-li diagnosticada una tuberculosi. «La veritat és que quan estic asseguda sota un arbre, fora de l’abast de la vista, sento que em faria feliç de no tornar mai més», anota en el seu diari. Mentre busca desesperadament la curació de la tuberculosi, abraçarà la felicitat en un dels contes que donarà nom al seu segon llibre, Bliss. «Què es pot fer si es tenen trenta anys, i quan tombes la cantonada del teu carrer, t’envaeix, de cop, un sentiment de felicitat —d’absoluta felicitat!— com si, de cop, t’haguessis empassat un bocí resplendent del sol de cap al tard i cremés dins el teu pit, i enviés una petita pluja d’espurnes a cada una de les teves partícules, fins a les puntes dels dits del peu?» Ella és Bertha Young. Massa feliç, sí massa feliç, murmura mentre pensa en el seu marit i la seva filla petita. No s’han d’amoïnar pels diners, i al jardí de la seva casa hi té una preciosa perera que s’alça sota el cel verd jade de fons. D’amics, en té molts i són moderns. És just la classe d’amics\nque vol. També té música i llibres a la seva casa, i una modista fantàstica i una cuinera que fa unes truites exquisides. Feliç, massa feliç, fins aquella abraçada caçada davant de la porta de la sala. Una perera, sí, preciosa com sempre, «i tan car regada de flor i tan tran quil·la». «—Oh, ¿què passarà ara?» —crida.» Retorno al diari i la veig caminant amunt i avall del jardí. Del vell fruiter del jardí cau una pereta rodona, dura com una pedra. Les mans seves i del seu germà llisquen per damunt l’herba fina i humida; ell n’agafa una i la frega amb el mocador. De petits, sortien a collir-les amb els paners de la roba; els agradava observar com s’escampaven fins ben lluny. Sí, fins a sota les fulles de les violetes i la gespa dels lliris podien arribar, després de rodolar pels esglaons del jardí. Tenien un color llampant, diu que d’un groc canari, i els pinyols eren negres com l’atzabeja. Primer en treien la cueta, després les xuclaven. Una mica d’amargor, tan sols una mica. Després, la delícia en forma de pinyol. Tot seguit s’asseien al banc rosa del jardí; ballava una mica i sovint estava cobert per la bava del cargol. Seien i gronxaven les cames. I menjaven peres... «—Però oi que és extraordi\nnari, com era de profunda la nostra felicitat?, tan autènticament profunda, càlida, resplendent.» El 10 d’octubre, tres mesos abans de morir, haurà escrit en el diari: «Vull viure de manera que pugui treballar amb les mans, amb els sentiments i amb el cervell. Vull un jardí, una caseta, herba, animals, llibres, quadros, música. I a partir d’això, com a expressió d’això, vull escriure.» La malaltia avança. Les darreres línies sonen gairebé a comiat: «Tots tenim por, quan som en una sala d’espera. Però les hem de traspassar, i si l’altre pot mantenir la calma, això és tota l’ajuda que ens podem donar. Tot això sembla molt ardu i seriós. Però ara que m’hi he barallat, ja no ho és. Em sento feliç —en el fons. Tot està bé.»\nSusanna Portell i Soldevila (Barcelona, 1965) és historiadora de l’art, i des de l’any 2006 és la responsable de la crítica d’art a L’Avenç.\nPublicat per Marta Pera Cucurell a 22:10 Cap comentari :\nEtiquetes de comentaris: contes , diaris d'escriptores , Katherine Mansfield , Susanna Portell , traduccions de Marta Pera\nReflexos i opacitats en Katherine Mansfield - Arantxa Bea\nARANTXA BEA • 28 DE FEBRER DE 2018\nTraduccions de Pep Julià, Anna Llisterri i Marta Pera\nConta Pietro Citati que sota l’aparença de figureta oriental de Katherine Mansfield\n(Nova Zelanda, 1888–França, 1923) —trencadissa, esquiva, summament discreta—,\nbullia la criatura ardent i ansiosa que es mostra en el diari i en les cartes a John\nMiddleton Murry —el marit— i a uns pocs amics, com D. H. Lawrence. En realitat,\naquest exterior de porcellana acollia uns quants hostes: una personalitat narcisista,\nenamorada de si mateixa, per a la qual les opinions i els desigs dels altres no\nmereixien «ni la meitat d’atenció que els meus», amb cotes d’egocentrisme difícils de\nsuperar, com quan a París, en plena Gran Guerra, no esmenta els bombardejos ni\nels milions de morts i només es preocupa d’ella i del seu amor —o de la fantasia\nromàntica de què es nodria en la distància. Hi ha una Mansfield irònica, mundana,\nconversadora brillant: «Discutírem sobre Henry James i vaig considerar que K. M.\nn’era il·luminadora», anota Virgínia Woolf en octubre de 1917; i una altra misantropa\nque, de vegades, odiava la humanitat sencera i era cruel amb Ida Baker, la seva\namiga íntima —«la meua dona», en deia—, que la idolatrava i servia; Mansfield patia\natacs de pànic —tenia plena consciència de la fragilitat de les coses preuades— i\naccessos de fúria; un difús sentiment de culpa l’embolcallava sovint. Li agradava la\nrepresentació, l’artifici, les màscares, els viatges, canviar de casa i de ciutat… Es\ndebatia entre l’esperit nòmada i apàtrida —només en certa mesura conseqüència de\nla tuberculosi— i l’enyorança d’una «vida de veritat» no sotmesa a l’arbitri de vents i\nmarees imponderables. Probablement, l’escriptura fora una de les poques constants\na què aferrar-se.\nSorprèn la deliberada contenció de Katherine Mansfield perquè els seus relats no\ns’impregnen de l’angoixa i el dolor que li causava la malaltia, sobretot a partir de\n1917, durant els períodes creatius més fecunds; si de cas, com diu Citati, deixa que\ns’hi filtri una ombra, «un eco llunyà»; hi ha la voluntat, explícita en els títols dels\nllibres de maduresa, de copsar les iridescències de la felicitat: dies festius, reunions i\ngrans celebracions amb música, flors esplendoroses i plats exquisits; un goig sovint\na punt d’enterbolir-se per algun motiu —de dins o de fora— que grinyola i inquieta.\nExcel·leixen els contes en què l’amenaça, tan real i ineludible com la decadència o la\nmort, finalment no altera la bellesa; al contrari, n’és el contrapunt, el fons obscur\nsobre el qual resplendeixen els contorns de la joia. Així, en «A la badia» per\nexemple, Kezia —la xiqueta, en part reflex de l’autora— demana a l’àvia que li digui\nque no es morirà mai, insistència que es dissol en un joc de pessigolles i «ni l’una ni\nl’altra ja no recordaven a què es referia aquell “mai”». La mort accidental d’un home\nque residia prop de la família Sheridan —però a l’altra banda de la carretera, en un\nbarri humil— fa perillar la sumptuosa «Festa al jardí» que tanmateix se celebra amb\nèxit. L’emoció d’«El primer ball» s’entela quan un senyor gros i vell vaticina a la\njovenívola Leila que prompte es convertirà en una més de les dones gregàries i\nxacroses que ja no dansen; però la mà d’un xaval de cabells arrissats la rescata i,\nquan Leila torna a la pista, ha oblidat l’oracle impertinent.\nTraducció de Mónica Monteys\nBarcelona: Gatopardo Ediciones, 2016\nKatherine Mansfield fou una experta a atrapar la volubilitat, les mutacions de l’ànim:\nsovint un personatge en aparença satisfet es deteriora i, prop d’afonar-se, esquiva\nl’entrebanc; això sí, l’individu final no és mai idèntic al de l’inici. Resulta deliciós\ndeixar-se arrossegar per l’engany i adonar-se a poc a poc que el senyor Reginald\nPeacock, per exemple, no és exactament la víctima d’una muller capritxosa que sent\nun «plaer maliciós» a despertar-lo cada matí, sinó que es tracta d’un professor de\ncant tocat per «la vanitat, aquesta au llampant». De fet, els artistes, excèntrics i\npintorescos —d’algun, se’n diu que «dormir era la seva última troballa»—, són un\ndels blancs preferits dels dards de l’escriptora, a més del seu propi gremi i de les\ndones exquisides i modernes —però no maques— com la Rosemary Fell d’«Una\ntassa de te»: «Eren rics, rics de debò i no només benestants, que sembla una\nparaula feixuga i detestable, com les que fan servir els avis». Els dits de Mansfield\nmodelen jos més sincers i més falsos d’uns éssers que, en descobrir la insatisfacció\nreflectida en la figura de l’espill, reaccionen sense escarafalls («Que absurda era la\nvida —feia riure, simplement feia riure»); o senzillament una acció quotidiana —una\nnena que entra al dormitori— interromp la inquietant indagació interior. L’autora\nexplora les grotesques cares ocultes que s’entreveuen en els gestos i les paraules\nde la gent —un somriure massa llarg «es va convertir en una ganyota»—; això sí,\nsempre mantenint-se a una sana distància de la dissecció psicològica i del juí moral;\nde fet, per traçar els retrats més complexos recorre a metàfores i símbols, com l’àloe\n«de fulles cruels» que pareix que s’enlairi i navegui a pesar de romandre tan aferrat\na terra que «hauria pogut tenir urpes en lloc d’arrels»; o la perera «alta i airosa tota\nella en flor», d’una bellesa tranquil·la, impassible a l’impacte de la traïció o la\nNatures mortes, estampes d’interior, objectes que semblen posseir una existència\naliena a la intervenció humana: una bossa com «un petit estomac», la llum que\n«travessava els vidres de les finestres, entrava com un lladre…», «el silenci teixint la\nseva teranyina flonja sense fi». I també famílies de vacances, un coronel difunt però\nmolt present per a les filles que n’han tingut cura des que són adultes —no és\nestrany que, com recorda Jordi Cornudella en el pròleg, Thomas Hardy elogiés\naquesta peça excepcional—, institutrius que surten per primera vegada a l’estranger,\ndones de companyia catòliques, vídues, un cambrer «molt afectat i que feia una fila\nextraordinària de peix amb levita», una criada que prepara amb primor\nbouquets mortuoris per a les senyores de la casa, l’amo d’una empresa que oblida la\npèrdua del fill mentre mira com una mosca tacada de tinta lluita per sobreviure sobre\nel paper assecant, dos adolescents que es coneixen atzarosament en un vagó de\ntren… Amb ressonàncies thekhovianes, aquestes narracions són com instantànies,\ncapturen unes hores, alguns dies dels protagonistes les vides dels quals continuen\nen la penombra més enllà de l’última línia. Infatigable observadora, Katherine\nMansfield escrivia sobre tot allò que l’envoltava: cafès i parcs parisencs, l’excèntrica\nteatralitat de la Costa d’Atzur, el hostes i les empleades d’una sòrdida pensió en una\nvila termal alemanya; en algunes històries, evoca llocs de la infantesa a Wellington;\nhi recrea la mare, l’àvia, l’oncle i el germà menor, la mort del qual al front francès el\n1915 la marcà tan profundament que representà un gir cabdal en la seva\nobra: Preludi, publicat pels Woolf en The Hogarth Press el 1918, inaugura l’etapa de\nMansfield va morir jove, als 34 anys i deixà inacabats molts dels textos aplegats\nen Un niu de tórtores; com explica Jordi Cornudella, dels cinc títols d’aquesta edició\ncompleta, Felicitat i La festa al jardí són els únics que l’autora donava per bons; no\nvolgué reeditar mai l’obra de joventut En una pensió alemanya ni tampoc reunir en\nun volum les narracions que, entre 1911 i 1920, havien aparegut en revistes i que\nJohn Middleton Murry publicà en Una mica infantil. Diu Citati amb el seu aire\nampul·lós que Katherine Mansfield «posava les mans sobre l’essència del temps»;\nen els seus relats, parla de les aparences i de la futilitat, transmet la complexitat de\nles relacions entre individus contradictoris, inconstants i mutables. Segons el crític\nitalià, en 1922, ja prop de la mort, l’escriptora sentia que la seva vida havia estat un\nerror, que no havia sigut més que una comedianta; segurament la feblesa li havia fet\noblidar el que afirma un dels seus jos de ficció: «el penediment és una espantosa\npèrdua d’energia (…) no li pots donar forma; no et serveix per construir-hi res».\nAquests contes ens retornen una Mansfield «…envoltada d’aquell aire màgic\nd’infant, l’encisadora sensació de viure sempre en una festa».\nPublicat per Marta Pera Cucurell a 22:00 Cap comentari :\nEtiquetes de comentaris: Arantxa Bea , contes , Katherine Mansfield , traduccions de Marta Pera\nKatherine Mansfield o la felicitat esquiva - Alfred Mondrià\nL’escriptora neozelandesa traslladà als seus contes una atmosfera inquietant, opressiva, on els conflictes apareixen sempre embolcallats d’una espessa boira, diluïts en l’atractiu de l’enigma i de l’equívoc. Combats i renúncies d’unes criatures presoneres dels seus somnis.\nTrad. Pep Julià, Anna Llisterri i Marta Pera\nEn els Diaris de Katherine Mansfield es troben poques referències a altres autors, però en breus comentaris s’entreveu de seguida el seu cànon exigent i hermètic. La debilitat per l’estil de Colette i els plantejaments narratius de Jane Austen, la seducció pel to i els temes del doctor Johnson i per la severitat de Samuel Butler, a més de reconéixer el mèrit de la llum indirecta amb què Dostoievski construeix els seus personatges. Henry James i E. M. Forster reben alguna de les seues arrapades, i sovint se sent en deute amb els versos de Walter de la Mare. Ara bé, és amb Txékhov amb qui li hauria agradat conversar al final del dia —”l’hora estranya en què la gent està una mica desenfocada”—, en una sala amb la llum verdosa dels arbres que s’agiten a fora, remarca l’autora amb veneració. Encara que la major part dels seus quaderns estan dedicats a la lluita extenuant i imperativa per a posar-se davant el paper, no deixar que les idees sobre un conte es dissolguen per la mandra o la paràlisi. Pràcticament totes les anotacions estan orientades a impregnar-se d’imatges, veus i sensacions que es puguen traslladar a les seues històries: repenjar-se a la barana d’un pont, veure passar barques, badar i capturar rostres desconeguts, atresorar un cel color d’albercoc encés a l’eixida del sol, o el xiulet desvergonyit d’una merla. Acorralada per la sentència de la tuberculosi o la ferida inesborrable de la guerra, Katherine Mansfield era víctima de somnis desassossegants i cícliques depressions —espantada en secret—, però estava convençuda que haver sofrit li havia ajudat a extraure una energia ferotge: no hi ha cap sentiment comparable a l’alegria d’haver acabat un relat, afirmava exultant. Una escriptura fidel, sobretot, als records de Nova Zelanda i a la certesa que tothom —fins i tot des de la derrota o la resignació— anhela ser feliç.\nDe fet, gran part de les narracions aplegades en Tots els contes estan presidides per la persecució ansiosa d’una felicitat evanescent i caduca. Cartes que s’esperen i no arriben, parelles que es retroben i voldrien parlar amb naturalitat, oprimits per la crispació i l’abatiment, per silencis ofensius (Psicologia). El desengany soterrat per frases tòpiques i la forma diferent amb què cadascú viu una mateixa situació (La lluna de mel). La burxada de l’amor provoca resolucions antiromàntiques, de vegades grotesques, amb escenes ombrejades d’un abatiment enigmàtic (El senyor i la senyora Colom). I en els escenaris més resplendents —La festa al jardí, El primer ball— sempre sorgeix un anunci profètic i descoratjador que distorsiona les il·lusions passatgeres. Katherine Mansfield recrea espais propicis als encontres, compartiments de tren, cobertes de vaixell o el moll d’un port, on les esperances i les frustracions conflueixen imperceptiblement. Com a contrapunt d’un paradís imaginat i mai descobert, alguns relats no estas exempts d’una crueltat intimidatòria. Dones indiferents al drama que escolten d’un personatge proper, preocupades tan sols en nimietats i en la seua agenda social (Revelacions), o la frivolitat obscena amb què és rebuda una confessió sincera d’amor (Un matrimoni modern). Amb La mosca —una de les millors narracions— l’escriptora aconsegueix polir i encaixar les peces que retraten la vulnerabilitat i, alhora, els aspectes més tenebrosos d’una ànima torturada.\nTrad. Marta Pera\nEn Katherine Mansfield el centre d’atenció es desplaça al llarg d’un relat, amb microseqüències puntejades de diàlegs, línies narratives enllaçades a través d’un cúmul d’impressions amb algun símbol —l’àloe que floreix cada cent anys, un núvol, la mar que bramula— que irromp enmig de descripcions de la natura i que es converteixen en el segell del seu estil. La mirada es fixa en objectes i gestos intranscendents, però que sumats proporcionen la clau per a mostrar-nos l’interior —pors, inseguretats, somnis— dels protagonistes. Molts contes estan confeccionats a partir d’evasives, situacions insinuades on tot sembla a punt d’esquinçar-se en qualsevol moment, amb la claudicació i l’eufòria a penes suggerits (La travessia). En aquesta delicada i persuasiva maquinària, els retrats estan perfilats amb una adjectivació agosarada, de relleus insòlits, amb marcats contrastos i girs inesperats, com en La lliçó de cant. Quan Katherine Mansfield s’acosta a un tema roent i incòmode, de seguida queda difuminat enmig d’un diàleg banal, d’una comparació sobtada. Algunes de les millors narracions arriben a un final en què, després de la tensió i d’intuir el conflicte, no tens cap garantia d’haver esbrinat allò que preocupa i atemoreix els personatges, com en l’excel·lent Les filles del coronel difunt.\nAl costat d’aquestes criatures atordides enmig d’un remolí de passions, de vides exasperades que es deixen dur pel corrent d’una rutina que en el fons és una mena de refugi, Kaherine Mansfield destaca també per la seua capacitat d’ironia, amb retrats i caricatures que no defugen incisions ben profundes. Especialment, els contes que pertanyen a l’apartat En una pensió alemanya, amb personatges que parlen amb fatxenderia de cuina, de salut, dels fills. Una viuda retrau —amb altivesa aristocràtica— que la protagonista, després de tres anys, no sàpiga quin és el plat preferit de la seua parella, i una excursió al camp es converteix en una competició de diàlegs irrisoris, d’afirmacions categòriques i encarcarades (La senyora d’idees avançades). Els dibuixos guanyen en acidesa, amb un poeta procliu a versos sublims, un coqueteig que en realitat és una farsa, o en reproduir les mesquineses de les converses d’unes dones mentre prenen una cura d’aire sota els para-sols. “Ens vam atipar d’escàndols de casa bona amb una generosa capa de mantega”, assenyala la narradora entre acotacions i transicions escrites amb una maldat vidriosa i somrient.\nEn els relats de Katherine Mansfield ja s’endevinen la confusió i l’angoixa descrites —amb mordacitat descarnada— per Alice Munro, els sarcasmes inclements de Dorothy Parker o les existències fràgils i encadenades al dia a dia de John Cheever, a més dels recursos verbals i la simbologia esmunyedissa de Mercè Rodoreda. Com observa en el conte La Violet, les emocions “me les amago i només les trec molt de tant en tant, com si fossin pots d’una melmelada molt especial”, o bé cal assumir que darrere del cant alegre i estrident d’El canari només hi havia tristor. Malgrat tot, després d’una lluita pugnaç i reclosa en una mena de misticisme, Katherine Mansfield anotava amb placidesa poc abans de morir: “Em sento feliç —en el fons. Tot està bé”.\nPublicat per Marta Pera Cucurell a 21:52 Cap comentari :\nEtiquetes de comentaris: Alfred Mondrià , contes , diaris d'escriptores , Katherine Mansfield , traduccions de Marta Pera\nRES DE RES - HANIF KUREISHI\nMercè Pujol parla de Res de res de Hanif Kureishi a Sonograma Magazine\n«L’he de recuperar. M’agrada, i necessito una dona que els altres homes m’envegin. Fins i tot actualment, una dona és el millor article de luxe; un diamant, un Rolls-Royce, un Leonardo a la sala de casa.»\nHanif Kureishi, a qui es coneix, molt especialment, pel guió de La meva preciosa bugaderia, que va dirigir Stephen Frears el 1985, crea una certa incomoditat parlant dels cobejats articles de luxe…\nEn la seva darrera novel·la, Res de res, editada per Anagrama, Kureishi explora la vida d’un home indòmit, en Waldo, que utilitza un llenguatge feréstec per explicar, en definitiva, que amb l’edat ho acabes perdent tot. Al capdavall, res de res.\n«El temps és molt valuós per mi», diu el retirat director de cinema postrat a una cadira de rodes, i agafa els binocles per veure l’altra banda del carrer, com una mosca grassa al vidre de la finestra: «Des d’aquest palau de saviesa, faig fotografies i filmo desconeguts. Enregistro indicis de felicitat i núvols d’edredó de plomes. Qualsevol cosa que sigui poc prometedora.»\nWaldo, quasi paralític i mort, se sent extremadament sol i, sabent que està al finals dels seus dies, creu que cal deixar-ho anar tot mentre caus. L’escriptor britànic, fill de pare pakistanès i mare anglesa, recrea un espai a l’entorn del narcisista Waldo, ocupat per un munt de personatges que, certament, tenen pocs escrúpols: les dones que ha estimat, la Zee, la Samreen, i l’Anita, l’Eddie, un periodista una mica curt de gambals, i els amics que no es queden gaire estona amb ell, perquè, com diu sarcàsticament en Waldo, morir-se realment espatlla la imatge personal.\nMarta Pera Cucurell ha reeixit plenament en la traducció, utilitzant la llengua catalana amb bon gust, encerts remarcables i una gran eficàcia.\nText: Mercè Pujol\nPublicat per Marta Pera Cucurell a 8:54 Cap comentari :\nEtiquetes de comentaris: Hanif Kureishi , Mercè Pujol , novel·la anglesa , traduccions de Marta Pera\nLES FORMES DEL VERB ANAR - JENNY ERPENBECK\nMarçal Borotau parla de "Les formes del verb anar" a Sonograma Magazine\nA final de l’any 2015, en una de les trobades anuals que mantenim una dotzena si fa no fa de companys de la universitat, ens preguntàvem, havent llegit Gehen, ging, gegangen de la novel·lista i directora de teatre musical berlinesa Jenny Erpenbeck: quines conseqüències tindran les pràctiques, il·legals o abusives, dels estats colonials al llarg del segle actual?, quines són les històries de les persones refugiades?, què els espera als infants que s’amunteguen a les fronteres?\nMés i més preguntes que no pas respostes… Ens sentíem interpel·lats, de forma dramàtica, per la novel·la de Jenny Erpenbeck.\nEn qualsevol cas, és un motiu de satisfacció que Angle Editorial hagi publicat en català aquella obra de la qual vàrem parlar tant i tant durant aquell sopar d’hivern.\nErpenbeck ens ha deixat un tast directe i evocador que ens ajudarà a comprendre millor l’hàbitat físic i psicològic dels refugiats a Berlín.\nMarta Pera Cucurell, una traductora d’excel·lència, ens porta al català la novel·la Les formes del verb anar.L’autora se centra en la situació dels refugiats africans a Berlín, des de l’agost de 2013 fins a la primavera de 2014.\nEl protagonista és un professor de filologia clàssica jubilat, en Richard, un home solitari que, amb la tranquil·litat que li dona la jubilació, busca respostes als grans interrogants que els processos migratoris han originat a Europa.\nA les notícies de la televisió expliquen que un grup de refugiats s’han reunit a Alexanderplatz, on es pot llegir en un cartell la següent frase: «We become visible.»\nA partir d’aquell moment, en Richard, que es pregunta reiteradament qui són aquestes persones que venen a nosaltres i per què abandonen la seva pàtria, es posa en contacte amb els refugiats que viuen en tendes de campanya, barraques i veles a la plaça Oranienplatz.\nCal molta sensibilitat i empatia per tractar aquest problema que s’està convertint en moneda de canvi per canviar les bases de les democràcies modernes. Jenny Erpenbeck la té i, amb una gran agudesa, narra els vincles que en Richard estableix amb un grup d’africans, uns joves de Líbia, Ghana i Níger que li expliquen l’escassesa dels seus recursos, físics i psicològics. Sense adonar-se’n i mogut per una bondat que ell mateix desconeixia, en Richard es converteix en un assistent. Escolta, simpatitza, consola, comprèn i ajuda.\nVal la pena afegir que l’any 2019, el llibre de Jenny Erpenbeck serà un contingut per als exàmens dels graduats de batxillerat de la Baixa Saxònia.\n29 Desembre, 2018per Marçal Borotau a Angle Editorial\nPublicat per Marta Pera Cucurell a 8:45 Cap comentari :\nEtiquetes de comentaris: Jenny Erpenbeck , Marçal Borotau , novel·la en alemany , traduccions de Marta Pera\nCançó de la plana - Fe Fernández Villaret - L'Espo...\nLa innocència de Katherine Mansfield - M. Àngels C...\nDiaris / Tots els contes, de Katherine Mansfield -...\nReflexos i opacitats en Katherine Mansfield - Aran...\nKatherine Mansfield o la felicitat esquiva - Alfre...


Casal d’Estiu Retroba’t\n<iframe allowtransparency="true" frameborder="0" width="300" height="500" scrolling="no" src="https://www.migranodearena.org/en/widget/casal-d-estiu-retroba-t"></iframe>\nUn espai que ofereix un estiu enriquit en competències i experiències per als i les joves que més ho necessiten al barri del Bon Pastor.\nSobre la fundació:\nDes de la Fundació Empieza por Educar (ExE; http://programaexe.org/) treballem per a que l’origen social, econòmic i cultural de l’alumnat no determini el que poden arribar a aconseguir a la vida, és a dir, treballem per un sistema educatiu equitatiu. Sent part de la xarxa internacional Teach For All, ExE va néixer l’any 2011 amb un propòsit clar: que tots els nens i nenes, neixin on neixin, tinguin accés a les mateixes oportunitats.\nSobre el repte:\nEl Casal d’Estiu Retroba’t neix amb la voluntat de ser una oportunitat més, un reforç per a aquelles i aquells joves del barri del Bon Pastor que més ho necessiten i que per les seves circumstàncies i l’actual crisi no han pogut acabar el curs al mateix nivell que els seus companys i companyes, afectant enormement la seva continuïtat dins del sistema escolar i a la seva futura qualitat de vida.\nEl Casal d’Estiu Retroba’t té com a objectiu:\nGenerar oportunitats d’aprenentatge profund a través d’experiències contextualitzades en el barri (Continguts).\nPromoure l'aprenentatge de competències personals i acadèmiques adaptades als interessos i curiositats dels i les participants (Competències).\nOferir un espai de confiança i joc per alliberar-se de la incertesa generada per la crisi sanitària (Acompanyament socioemocional).\nLa nostra intenció va més enllà d’oferir un reforç acadèmic o un espai de joc. Entenem l’educació com una cosa molt i molt més que la simple transmissió de coneixements acadèmics; creiem que per damunt de tot, el que cal és formar persones capaces i competents. Els objectius del casal es basen a fomentar les competències i les habilitats personals de les i els joves a través de projectes, tallers i experiències pràctiques. Això, tot vinculant l’educació amb l’afecte i la intel·ligència emocional, col·laborant amb la comunitat, impulsant la motivació intrínseca per a convertir l’ensenyament i l’aprenentatge en diversió i explotant el potencial i la competència de tots i totes elles.\nPer a què necessitem els recursos?\nD’una banda, per a comptar amb el material sanitari i les mesures d’higiene necessàries per a tirar endevant el projecte tot garantint la máxima seguretat de cada un dels i les joves.\nD’altra banda, per a aconseguir el material didàctic per als projectes: folis, bolígrafs, pinzells, pilotes, provetes…\nComptem amb les instal·lacions de l’Institut-Escola El Til·ler i amb un equip de docents voluntaris amb moltíssimes ganes i energia! Si pots contribuir a que aquest projecte es faci realitat, tant nosaltres com totes les joves i els joves del casal estarem molt i molt agraïts.\nPots ajudar-nos de diverses maneres, ja sigui fent una donació a través d’aquest portal, fent-nos arribar material escolar al casal (contacteu primer via email) i/o fent difusió del repte per a aconseguir entre totes els recursos necessaris per a que les joves i els joves puguin gaudir d’un estiu enriquit!! Moltes gràcies!\nPodeu contactar-nos a través d’aquest correu electrònic: institutestiu@gmail.com\nUn projecte molt potent i necessari al barri. Bona feina equip!


NATURA VIVA: de juliol 2018\nVola de maig a octubre. La veurem des del nivell del mar fins a 3000 metres, encara que és més present en zones muntanyoses perquè sembla que cada vegada tolera menys la calor. Per això potser en aquest cas l'he enxampat a més de 2000 metres d'alçada. A tocar de l'estany de la Pradella (Lacs des Bouillouses, França)\nUlldeter (Pirineu Oriental, 2300 metres)\nEl neret anomenat també "Boix de Núria" és un arbust d'alta muntanya que pot viure més de 100 anys a una altura de fins 2800 metres. Té una presència dominant i a l'hivern es protegeix sota la neu. Quan floreix, entre juny i juliol, tenyeix de vermell les nostres muntanyes pirinenques. Tot un espectacle!\nPlanta petita i flor encara més. La podem veure a partir dels 1400 metres i pot arribar a viure fins als 2500. No tolera gens l'ombra. Floreix entre maig i setembre.\nFotografiada al Pirineu a 2200 metres d'alçada.\nLa flor d'aquesta planta és grossa i de color groc. Floreix entre juny i juliol a alta muntanya (1500 a 2700 metres)\nÉs solitària i molt vistosa.\nFotografiada a Ulldeter 2300 metres (Pirineus)\nPlanta d'alta muntanya força espectacular. La flor blava en forma de trompeta és ben singular. La trobarem a partir de 1500 metres fins a 3000 en prats alpins. Flor solitària.\nFotografiada a Ulldeter, camí del naixement del riu Ter, 2400 metres. Pirineus.\nLa viola pirinenca, també anomenada viola groga, la podem trobar a partir de 1500 metres. En aquest cas estava a més de 2000 metres, ben amagada entre roques i ben fresqueta a tocar del riu Ter (Ulldeter)\nGairebé pot viure fins els 3000 metres d'altura i per això és considerada una planta alpina.


L'erotisme com acció cultural al Poble-Sec\nUn projecte pedagògic lúdic-social en una matèria absolutament universal, ja que l’erotisme i la sexualitat ens afecten a tots i a totes per igual, sense distinció de classe o etnia, només matisat per la cultura, l´ètica i la moral de les persones. Fet que moltes vegades fa s´allunyi de la normalitat i sigui en alguns casos “demonitzat”.\nEl projecte, que podriem qualificar d´acció cultural, intenta establir una pauta d´acostament per totes i tots aquells que, ja siguin nascuts aquí o arribats d´altres països o cultures, volen saber més sobre sexe i sexualitat. Així doncs, d´una forma desacomplexada i serena, ens volem adreçar a un públic adult.\nEl projecte gira al voltant de la sexualitat, la sensualitat i el llenguatge corporal (el més internacional del lenguatges) expressat de diverses formes, formats i punts de vista: exposicions, xerrades, testimonis, literatura, projeccions, actuacions en directe, conferències, presentacions, concursos, música…\nAquest ampli ventall d’activitats i possibilitats fa que ens allunyem de l´antiquat concepte establert de “festival eròtic”, groller i pornogràfic 100%, i que tan sols es preocupa de la part més explicita del sexe, que és sens dubte la pornografia.\nAl “Festivaleròtica.cat”, no l´apartem ni l´evitem, però el situem en el punt just que ha de tenir i no com a eix vertebrador del festival.\nAquest esdeveniment neix de la necessitat d´establir una normalització social i cultural entorn al món de l´erotisme i la sensualitat,acostant de forma natural les diferentes realitats sexuals del nostre barri que sens dupte compte amb moltes opcions i tendències , així donç d´una forma desacomplexada i serena ens volem adreçar a un públic adult.\nFestivaleròtica.cat es un projecte nou i transgresor que es sosté en quatre principis bàsics: Informació,formació,prevenció i entreteniment.Tenint com a premisa que el contingut de cadascuna sigui garantia de\nqualitat i possant l´accent en la prevenció , el sexe segur i la diversitat.


L'anàlisi d'Antoni Bassas: 'Vol que Catalunya esdevingui un estat independent en forma de república?' (Antoni Bassas)\n3 min. 08/06/2017 13:24\nSom a poques hores que el president Puigdemont anunciï oficialment la data i la pregunta del referèndum.\nSegons diverses fonts han explicat a l’ARA, la pregunta no serà gaire diferent d’aquesta: “Vol que Catalunya esdevingui un estat independent en forma de república?”\nI per donar la resposta, caldrà marcar una de dues caselles, òbviament, la del ‘sí’ o la del ‘no’. I pel que fa a la data, seria l’1 o el 8 d’octubre.\n540x306 calendari referèndum calendari referèndum\nEn l’acte de demà, al Palau de la Generalitat, Puigdemont estarà acompanyat del Govern i dels diputats de Junts pel Sí i la CUP. Abans haurà reunit el Govern per informar de la data i la pregunta. Notin que demà no es pren cap decisió, no es firma cap ordre, no s’envia cap projecte de llei al Parlament. Serà, purament i simplement, un anunci que no hauria de tenir conseqüències jurídiques, llevat que l’Estat vulgui que en tingui. En té ganes, perquè vol tallar els treballs de convocatòria del referèndum tan aviat com sigui possible, perquè no es repeteixi un 9-N.\nPerò més enllà de l’escletxa que l’Estat trobi demà per actuar o no contra Puigdemont, el que s’endurirà notablement serà el to del govern espanyol. Primer ho van ignorar, després se’n van enriure, després en van dir desafiament, i darrerament han parlat de cop d’estat.\nAhir la vicepresidenta Soraya va dir que “el referèndum no se celebrarà”. I crec que fins i tot pensa, però no diu, que ni tan sols es convocarà, perquè l’Estat ho impedirà a base d’inhabilitacions o de retirada quasi quirúrgica, de precisió, d’alguna competència al president o a algun conseller. El Govern està decidit a convocar el referèndum, i crec que pensa, però no diu, que si l’Estat té la força, els partidaris del referèndum, sobretot els del ‘sí’, tenen el carrer.\nAbans que augmenti el soroll de la propaganda serà just afirmar que voler votar no és cap desafiament. Que posar les urnes no pot ser cap amenaça. Que la història és clara: aquí hi ha els que volen posar les urnes i els que volen prohibir-ho. I que si els molesta la pregunta, si els sembla inadmissible que Catalunya decideixi el seu futur, o tenen por de la resposta, que es preguntin com és que hem arribat fins aquí. ¿O és que l’Estat ha fet una oferta de les que estan esperant els partidaris de la tercera via per evitar el referèndum?\nFinalment, a l’acte de demà no hi serà Catalunya Sí que es Pot, partidària del referèndum, però pactat amb l’Estat. Avui expliquem que les bases de Podem es mouen entre la consulta pactada i un nou 9-N no vinculant, perquè diuen que tot el que no sigui acordat no servirà de res. Afirmacions com aquestes deuen ser molt rendibles a nivell electoral, però són molt poc coherents amb la filosofia que deia que encarnava la nova política. Un partit que es diu Podem diu que no Podem? Un grup que es diu Catalunya Sí que es Pot està dient que Catalunya no, que no pot? Un grup que parlava d’assaltar el cel no defensarà posar les urnes? O és que només és defensable allò que ells organitzen? Perquè és absolutament respectable que entre els seus votants n’hi hagi que no vulguin la independència. Però que no vulguin que es posin les urnes? Volen que fos pactat. Tots ho voldríem. Però si l’Estat no es vol moure per a res, què hem de fer. No, la posició de Podem i dels Comuns en general, si no canvia, és decebedora.\nEl PP utilitza la imatge de Jordi Pujol per donar arguments econòmics contra la independència


Escrita per Unknown - de desembre 12, 2016\nMolt bona entrada Vinyet! Com he pogut llegir en la teva entrada, el maquillatge és una de les coses que encara existeix actualment i no ha evolucionat massa. El que m'ha semblat molt estrany i diferent que nosaltres, és que, ells volien semblar de color de pell més clar per símbol de riquesa i actualment volem semblar molt més foscos, sense arribar a un extrem. També m'ha semblat curiós el fet que ells s'ajuntessin les dues celles mentre nosaltres, actualment, evitem que ens passi això.\n14 de desembre de 2016, a les 17:23\nDesprés de llegir això, es deixa clar que des de l'època romana l'interès per la cosmètica i per tant, per tenir una "cara maca". Potser per culpa dels romans som els grans deixebles d'una cultura occidental que només es per culpa de l'aparença i de com som físicament.\n15 de desembre de 2016, a les 10:42\nmolt interessant aquesta entrada. el maquillatge ha esta sempre a la nostre vida.el que mes m'ha semblat curios es tenir la cara blanca es un simbol d'una bona salut\n15 de desembre de 2016, a les 10:53\nMira que ara els homes no es maquillen perquè es pensen que és cosa de dones. Aquest article ens demostra que els homes també es poden maquillar sense vergonya perquè abans els homes es maquillaven sobretot els egipcis.\nMolt bona entrada! A través d'aquest escrit podem veure les grans semblançes en el maquillatge d'avui en dia com buscar una perfecció sense arrugues, ni taques o tanmateix els ulls grans com a símbol de bellesa. No obstant això, també tobem clares diferencies com la recerca d'una pell blanca o les celles unides. No obstant, el més important per les dones d'aquella època era, com has mencionat, la blancura de la pell com a símbol de distinció social. De fet, Ovidi, l'autor d'un breu llibre on donava consells per conservar la bellesa del rostre, va escriure: «Sabréis también procuraros blancura en el rostro empolvándoos».\n18 de desembre de 2016, a les 21:18\nSe m'ha fet molt extrany que els homes es maquillessin també, ja que actualment, depèn de quins, no tarden gaire a arreglar-se i no es preocupen tant pel seu aspecte, en canvi, les dones és normal que s'arreglessin moltíssim i que volguessin estar belles, com en l'actualitat. No sabia que el maquillatge es fes servir des de fa tant temps. Molt interessant l'entrada i molt ben redactada.\n25 de novembre de 2018, a les 22:37


Actualitat Tribunals Condemnes de fins a 9 mesos per a sis activistes anti-MAT\nTribunals 14/03/2018 16:59\nLa sentència de l'Audiència de Girona sobre els fets succeïts durant l'intent d'impedir, el gener del 2014, la construcció d'una torre de la línia de Molt Alta Tensió (MAT) a Fellines (Gironès) imposa condemnes de 6 a 9 mesos de presó a sis activistes.\nAquestes persones, condemnades per delictes d'atemptat contra agents de l'autoritat, lesions, coaccions, desobediència i amenaces, han d'afrontar el pagament de multes de 120 a 1.080 euros.\nPer contra, ha estat absolt el sotsinspector dels Mossos d'Esquadra per a qui l'acusació havia sol·licitat 5 anys de presó. Estava acusat d'haver trencat el braç a una manifestant. També han estat absolts cinc encausats del delicte de coaccions que se'ls imputava.\nEls processats també han de fer front a indemnitzacions de 28.050,38 euros, bona part dels quals correspondran a Red Elèctrica pels danys causats en la instal·lació, així com als Bombers que van treballar en l'operatiu del rescat d'un activista que es va encadenar en un cotxe enterrat.\nMAT Red Electrica Audiència de Girona


Club – Unió Esportiva Cellera Amer Les Planes\n26 agost, 2018 26 agost, 2018\nRevisió metge obligatòria\n26 agost, 2018 8 juliol, 2018\nHoraris Entrenaments 18-19\n31 agost, 2018 8 juliol, 2018\n27 agost, 2018 7 juliol, 2018\nEntrega de trofeus (8-6-2018)\nBon paper dels equips de l’Unió en el torneig de Salt\n2 gener, 2018 2 gener, 2018\n6è Torneig Vila de Salt\nEl passat dissabte 23 de Desembre, 3 equips del nostre club van participar al 6è Torneig Vila de Salt. Va ser un dia molt intens de bàsquet on va haver-hi diferenta sort entre els equips de l’UE Cellera-Amer.\nEl nostre MINI Femení Cherokee va fer un gran torneig, tot i les baixes de dues de les jugadores més en forma i sobretot les més altes de l’equip, que veient l’alçada dels equips rivals, les vàrem trobar a faltar. Tot i això les nostres minis de 1r any van plantar cara de manera molt afectiva, deixant enrere les mancances de principi de temporada i demostrant que qualsevol jugadora de l’equip és capaç de fer accions positives i que totes són importants i peça essencial pel bé comú del grup. Pas a pas seguim millorant i deixant enrere aquella “por escènica” per l’alçada o per la intimidació rival. Moltes felicitats per aquesta progressió que s’ha fet amb només 3 mesos de treball!\nEl nostre MINI Femení Sioux va fer un torneig espectacular. Veient el que van mostrar a pista certifica que com a grup són un equip molt treballat i que tenen les idees molt clares quan juguen com saben. També s’ha de remarcar que tenen molts “baixons” que provoca que en altres moments s’hagin de posar les piles. Està clar que sempre hi ha coses a millorar. Van finalitzar el torneig com a primeres. A la final contra el CB Banyoles, va haver-hi dues parts molt diferenciades, la 1a molt igualada, i la 2a un clar dominador que van ser les nostres Sioux. Moltes felicitats per aquest gran torneig i per la temporada que esteu fent! A seguir treballant!\nTambé volem felicitar el CB Salt femení, que tot i tenir unes 16 jugadores i d’edats molt diferents van plantar cara a tothom i intimidaven el rival amb la seva alçada. Per altra banda també felicitar el CB Banyoles, un equip que va deixar accions molt boniques. Tenien jugadores molt treballades i un grup molt bonic de veure jugar.\nLa competició masculina hi participava un combinat del nostre club, ja que l’equip estava format per jugadors del mini Arapajóe, alguns del mini Apache, d’altres del Premini i fins hi tot algun jugador del Vilafant i del CEB Girona que ens van acompanyar en la jornada del torneig. Donar les gràcies a tots per fer possible la participació en aquest esdeveniment.\nEl torneig masculí va haver-hi més “guerra”, els jugadors de tots els equips se’ls veia molt motivats per afrontar el torneig. El nostre equip de l’UE Cellera-Amer, va plantar cara a tots els rivals, ja que tots els partits varen ser molt igualats. Finalment van quedar en 3a posició quedant fora de la final per ben poc. Els altres equips que van participar el torneig varen ser el CESET, el CB Farners i els dos amfitrions el CB Salt 06 i el CB Salt 07.\nPer últim cal remarcar que el nostre jugador de MINI MASCULÍ, Marc d’Ambrosio, va quedar campió del concurs de tir de la categoria masculina. Per altra banda remarcar també que en la final de la categoria femenina una jugadora del nostre MINI FEMENÍ SIOUX, Marta Blanquer, va ser nomenada MVP de la Final. Moltes felicitats a tots dos pels vostres premis!!\nMoltes gràcies al CB SALT per convidar-nos a participar en aquest gran torneig i moltes felicitats per la “super” organització, dóna gust formar part d’un torneig on et tracten tant i tan bé! Moltes felicitats i esperem que sigui per molts més anys!\nLa setmana que ve és el torn del nostre INFANTIL FEMENÍ que també participarà en el 6è torneig vila de Salt, en categoria infantil, el dissabte 30 de desembre. Que tingueu molta sort noies!!\nDES DE La UNIÓ ESPORTIVA CELLERA-AMER US VOLEM DESITJAR UN MOLT BON NADAL I UN FELIÇ 2018 AMB MOLT DE BÀSQUET!!\nUnes quantes imatges de la final\nLa GROSSA passa de Nosaltres!\n11 desembre, 2017 11 desembre, 2017\nHomenatge a Pep Pujolràs\n2 juliol, 2018 11 setembre, 2017\nHomenatge de companys i gent del bàsquet manresà en motiu dels 25 anys de la mort del Pep Pujolràs. Sempre al cor. Etern capità, etern 10. Deixeu també vosaltres el vostre record!,\nAmb aquest missatge i un vídeo molt emotiu, companys del Bàsquet Manresa han homenatjat el que va ser un dels seus jugadors durant 6 temporades, fins que un tràgic accident va posar fi a la seva vida el dia 8 de setembre de 1992 quan es dirigia a un entrenament. Per part de la Unió Esportiva Cellera Amer, ens unim a aquest Homenatge del jugador de la Cellera, des del club un missatge de suport a la famíla i dir-vos que nosaltres també el tindrem en el nostre record!!


Sitges cancel·la el Carnaval 2021 Sitges cancel·la el Carnaval 2021\nSitges cancel·la el Carnaval 2021\nL’Ajuntament de Sitges i la Comissió de Carnaval han acordat la cancel·lació dels principals actes del Carnaval de 2021, que s’havia de celebrar entre l’11 i el 17 de febrer. No hi haurà, per tant, cap de les rues infantils, ni les rues de la Disbauxa o de l’Extermini i qualsevol altre acte multitudinari. Tampoc hi haurà ni Sa Majestat Carnestoltes ni Reina del Carnaval. L’organització, però, rebutja parlar de cancel·lació i treballa ja en una programació alternativa, bàsicament online, per mantenir viva l’essència de la festa. “Carnaval és vitamina, tant al carrer com a casa”, assegura la presidenta de la Comissió de Carnaval, Núria Escarp. La nova programació és encara una incògnita.


Botes d'aigua - E-Team vestuari laboral i EPIS\nDescripció: Bota d'aigua de PVC / Nitril en canya i sola. Màxim coeficient anti-lliscant SRC. Absorció d'energia en el taló. Sola resistent a hidrocarburs. Folre interior en polièster.\nTalles: 36 al 47\nDescripció:Bota d'aigua de PVC en canya i sola. Sola anti-lliscant i resistent a hidrocarburs. Absorció d'energia en el taló. Folre interior en polièster.\nTalles: 35 al 47\nDescripció: Bota d'aigua amb puntera d'acer per a ús alimentari. Sola antilliscant, antiestàtica i resistent a hidrocarburs. Folre interior en niló. Absorció d'energia en taló. Tota la bota, inclosa la sola, és resistent a olis, àcids, greixos i hirocarburos. Alta flexibilitat i resistència a temperatures molt baixes (-20ºC).\nNormativa: EN20345 S5\nDescripció: Bota d'aigua de PVC en canya i PVC / Nitril en sola. Topall de seguretat en acer extra gran i plantilla anti-perforació en acer. Absorció d'energia en el taló, antiestàtica i anti-lliscant. Resistent a hidrocarburs. Folre interior en polièster.\nTalles: 37 al 47\nReferència: PUROFORT THERMO\nDescripció: Botes en amb puntera i plantilla de protecció i sola de tacs. Altres de les característiques inclouen: resistència al lliscament, propietats antiestàtiques, absorció d'impactes a la zona del taló i resistència al fuel.\nLes botes Purofort eviten la pèrdua de calor i proporcionen unes propietats tèrmiques excepcionals. Gràcies a una recepta única i una estructura molecular, totes les botes garanteixen un excel·lent aïllament contra el fred, fins a -20° C, i fins i tot fins a -50° C en el cas de les botes Purofort Thermo +. Aquestes botes tenen una classificació CI, el que significa que la baixada de temperatura registrada a la superfície superior de la plantilla no sobrepassa els 10 ° C després de 30 minuts.\nReferència: PUROFORT THERMO+


Nou espai a Internet del Servei de dinamització digital d’empreses de Promoció econòmica | Sant Feliu Innova\nNou espai a Internet del Servei de dinamització digital d’empreses de Promoció econòmica\n18 Juliol, 2011 6 Novembre, 2014 / Ajuntament de Sant Feliu de Llobregat\nDes del Servei de dinamització digital d’empreses de l’Ajuntament de Sant Feliu de Llobregat, posem em marxa un espai a la xarxa, on recollirem recursos informatius i formatius d’interès sobre aspectes relacionats amb les TIC al teu negoci i/o professió.\nAquest vol ser un espai dinàmic, que anirem omplint de contingut i que a més disposa d’un espai obert als vostres comentaris i consultes, un espai on podrem debatre i compartir dubtes, idees i experiències.\nPer accedir a aquest espai, heu d’anar a: www.santfeliu.cat/eva. La categoria de cursos específicament relacionats amb les TIC al negoci i professió és la categoria Sant Feliu Innova, però també hi trobaràs altres recursos i formació d’interès general.\nPer poder tenir accés als recursos i als fòrums cal estar registrat, un pas previ que no et durà més de 2 minuts, omplint aquest formulari.\nEsperem comptar amb vosaltres en aquest nou espai on ja hi podeu trobar el material del seminari El potencial de la web 2.0 i les xarxes socials pel nostre negoci, realitzat el passat dijous 14 de juliol.\nEl potencial de la web 2.0 i les xarxes socials pel nostre negoci\ncomerç i TIC, community manager, cursos, Desenvolupament local i innovació, dinamització digital empreses\n← Barcelona va acollir el Gamelab2011\nEmprenedors per generar idees que canviïn el món →


Barcelona tindrà la botiga de Lego més gran a Espanya\nFoto: ShutterstockLego 'flagship store', New York\nBarcelona tindrà la primera botiga insígnia de Lego a Espanya\nLa 'flagship store' començarà a funcionar abans de la campanya de Nadal i estarà inspirada en elements emblemàtics de la ciutat\nLa companyia dels maons de colors ha triat Barcelona per obrir la primera 'flagship store' que tindrà a l'Estat, i arribarà, previsiblement, a finals de 2021, abans de la campanya de Nadal. Fins ara, Lego tenia presència a dos establiments certificats a la ciutat i sis a tot Espanya, comptant les dues botigues de Madrid, la de Saragossa i la de Sevilla.\nLa nova botiga ocuparà la planta baixa i l'entresol al número 9 del Passeig de Gràcia i serà la més gran de l'Estat, amb una superfície total de 805 metres quadrats, dels quals 500 seran de botiga i 305 de magatzem i oficina. A més, estarà dissenyada sota el concepte 'retailtainment', una modalitat de botiga que uneix venda i entreteniment interactiu que ja existeix a la 'flagship store' de la marca a la 5a Avinguda de Nova York, però que es podrà veure per primera vegada a Europa.\nL'entrada de la botiga estarà presidida per l''Arbre del coneixement', construït amb 800.000 elements Lego, que convida els visitants, grans i petits, a explorar un "país de les meravelles" amagat dins l'arbre. A més, hi haurà models a escala real que reproduiran icones de Barcelona. Hi haurà també un estudi de personalització on podreu dissenyar la vostra minifigura Lego, comprar el vostre retrat-mosaic (capturaran la vostra imatge i rebreu els maons necessaris i unes instruccions impreses per muntar-lo) i comprar les peces exactes que us faltin per acabar les vostres construccions al Pick a Brick Wall.\nLa nova botiga vol retre homenatge a la creativitat de Barcelona. Segons Fernando-Nasuti-Wood, director sènior de màrqueting de Lego França-Iberia: "Barcelona és una de les ciutats del món que més encaixa en l'univers Lego. El color que es percep en recórrer-la, la creativitat que desprèn i la seva passió per l'arquitectura i tècniques artístiques com els mosaics i el trencadís ens recorden en gran manera el sistema de joc Lego i els valors de la nostra marca".\nEl nou establiment forma part dels plans de l'empresa fundada el 1932 per Ole Kirk Kristiansen per obrir 120 noves botigues a tot el món abans d'acabar el 2021.


Aquestes són els cinc senyals inesperats que indiquen que ets una persona\nAquestes són els cinc senyals inesperats que indiquen que ets una persona intel·ligent\nAquesta recopilació de peculiaritats van ser descobertes per un grup d'investigadors\nper Redacció dilluns, 9 de gener 2017 - 22:59h\nAquesta recopilació de peculiaritats van ser descobertes per un grup d'investigadors | Cedida\nHem llegit moltes vegades que els germans grans són els més intel·ligents, que els més desordenats són uns genis, que si vas a dormir tard és perquè el teu cervell treballa més que la resta i una infinitat de coses que ens fan pensar si serem una d'aquestes persones amb un cervell superdotat o, com menys, privilegiat. A continuació us mostrem peculiaritats de les persones intel·ligents que atreuen l'atenció de la resta de persones. Com explica El País, els científics sempre han intentat descobrir la clau de la intel·ligència i aquestes són algunes de les seves característiques externes:\n«Parlar sol té beneficis cognitius», asseguren els psicòlegs Gary Lupyan, de la Universitat de Wisconsin, i Daniel Swingley, de la Universitat de Pennsylvania. Aquests dos professors van descobrir que les converses amb un mateix poden arribar a activar un mecanisme sensorial del cervell que ajuda a concentrar-se millor en les tasques i aclarir els pensaments, a més de millorar la memòria.\nTenir pocs amics\nUn estudi del Centre Nacional d'Informació Biotecnològica sobre 15.000 britànics assegura que «els individus més intel·ligents se senten menys satisfets amb la seva vida si socialitzen més sovint amb amics». Encara que pugui semblar estrany, les persones intel·ligents se senten més infelices quan es relacionen amb altra gent.\nSer una òliba\nSegurament vas a dormir molt tard perquè el teu cervell no pot parar de treballar. Aquesta també podria ser un senyal de gran intel·ligència. Una recerca científica vincula índexs de coeficient intel·lectual impressionants amb l'estil de vida nocturn d'aquestes persones. El president Barack Obama, Charles Darwin, Winston Churchill, Keith Richards i Elvis Presley són famosos per ser bastant «òlibes».\nA la Universitat de la Costa del Golf de Florida, diversos investigadors van descobrir que les persones intel·ligents fan molt poca activitat física en comparació de la resta. Per arribar a aquesta conclusió, van fer una selecció de persones amb alta activitat cerebral i van comparar el seu nivell d'activitat diària amb la dels participants que evitaven totalment reflexionar més del compte, i va resultar que l'activitat està una miqueta renyida amb la intel·ligència.\nVeure pel·lícules brossa\nPodríem dir que tots hem vist pel·lícules així, però les persones intel·ligents en tenen més inclinació. Els autors de la recerca publicada a la revista científica Poetics indiquen que el coeficient intel·lectual dels participants de l'estudi adora les pel·lícules dolentes més que la resta de persones. Les persones que veuen aquestes pel·lícules tenen un alt nivell de raonament per trobar en les pel·lícules de mala qualitat alguna cosa interessant per a ells.\nLa il·lusió òptica que està arrasant a Internet\nAixí és Ares Teixidó, el nou fixatge de TV3


«Agosarat». El que pensa Vergés sobre el calendari de desconfinament del govern\nVergés considera «agosarat» que el govern espanyol doni un calendari de desconfinament\nLa consellera ha carregat novament contra la gestió del govern\nper Redacció divendres, 1 de maig 2020 - 17:44h\nVergés considera agosarat donar un calendari de desconfinament | ACN\nLa consellera de Salut, Alba Vergés, ha mostrat les seves reticències sobre la viabilitat del pla de desconfinament en vuit setmanes aprovat pel govern espanyol. «És molt agosarat llançar un calendari de desconfinament com el de l'Estat, generarà frustracions», ha assegurat Vergés en una entrevista al diari 'Público'. «A Alemanya s'estan fent passos enrere només perquè s'ha reactivat una mica l'índex de transmissió», ha posat d'exemple la consellera de Salut.\n«La gestió emocional i la cultura epidemiològica en aquesta crisi serà molt important perquè haurem de conviure amb la covid-19 durant mesos», ha insistit Vergés, que ha tornat a aprofitar per carregar contra el govern espanyol: «Opera des d'un marc impositiu i no col·laboratiu». «El pla de desconfinament és la cirereta d'un pastís desastrós que contempla un marc de relació molt poc adient al segle XXI», ha continuat en la seva crítica la consellera de Salut.\n«Sembla que treballem per al Ministeri de Sanitat»\n«Per al govern espanyol, la col·laboració vol dir demanar-nos dades, deixar-nos fer propostes i que esperem que ens diguin què cal fer, per així deixar molt clar que la decisió és sempre seva», ha explicat Vergés. «En algunes reunions he tingut la sensació que es pensen que la nostra feina és treballar per al Ministeri de Sanitat. I jo sempre he deixat molt clar que nosaltres treballem per a la gent», ha reblat la consellera de Salut, que també deplora el llenguatge militar usat en aquesta crisi sanitària. «Nosaltres no l'hauríem emprat mai», ha puntualitzat Vergés.\nDe fet, la consellera de Salut tampoc ha amagat que la seva relació amb el ministre de Sanitat, Salvador Illa, s'ha anat refredant. «Les picabaralles no li interessen a la gent perquè no aporten cap solució. Però quan treballes dur, fas plans d'actuació i propostes, tot ben justificat tècnica i científicament, i el que et trobes davant és la pura imposició, hi ha moments en què cal dir les coses tal com son», ha etzibat Vergés.\n«I tinc molt clar que aquesta concepció recentralitzadora no és positiva per gestionar una crisi com la de la covid-19», ha apuntat la titular de Salut, que ha reiterat que Catalunya no entregarà dades per províncies sinó per regions sanitàries.\n«Cal descentralitzar fins als ajuntaments»\n«Amb els requisits que ens imposen el que acabarem enviant són les dades per regions sanitàries perquè serà el que més s'assembla al que el Ministeri té previst, però s'adapta al nostre sistema sanitari», ha assenyalat Vergés. «No obstant, no serà ni prou gran ni prou petit. I això ens traurà la capacitat de fer una gestió més acurada de la diversitat territorial perquè a totes les regions sanitàries hi ha àmbits més urbans i no tan urbans», ha lamentat la consellera de Salut.\nVergés ha anat un pas més enllà i ha afirmat que «el desconfinament s'ha de descentralitzar al màxim, fins als ajuntaments». «No es tracta de si podem obrir la piscina o la platja aquest estiu, sinó de com», ha avançat Vergés, que també alerta d'una «forta probabilitat de rebrot les pròximes setmanes».\nNo a proves PCR a les empreses\nFinalment, la consellera de Salut s'ha mostrat contrària a la implantació de proves PCR a totes les empreses. «Utilitzar els PCR a les empreses és absurd i pot provocar una falsa sensació de seguretat en una empresa i d'inseguretat en moltes altres», ha defensat Vergés.\n«Seria també injust. L'important a les empreses -com a la resta de la societat- són les mesures de precaució que puguin prendre», ha recordat la consellera de Salut. «I la nostra responsabilitat és dir el que hi ha, que és que les proves PCR i els test serològics no serveixen per regular l'àmbit laboral», ha conclòs Vergés.\nUrgent: El missatge que acaba de donar Sánchez a tots els treballadors