El retorn de l'urbanisme depredador? - El Temps\nPort Mediterrani, el PAI del Portitxol, el Manhatan de Cullera, el PAI del Grau, el PAI de Benimaclet, el PAI de Torreblanca... En el País Valencià, i al caliu d'una certa reactivació del mercat de la rajola, han revifat durant els darrers mesos diversos projectes que van originar-se durant la bombolla del totxo, o, fins i tot, en alguns casos quan havia finalitzat la festa immobiliària. Amb notables diferències entre ells, EL TEMPS analitza cada un dels plans urbanístics i consulta els experts sobre el risc que hi ha de caure, de nou, al parany del vell model urbanístic i econòmic que va arrasar el territori.\nImatge de Cullera (Ribera Baixa), on diverses promotors volen impulsar un projecte urbanístic al qual s'oposa el Consell| EL TEMPS\nAl costat d'una marjal amb flora i fauna d'espècies protegides, s'ubica un fals dilema que divideix la població de Torreblanca, una població situada a la part litoral de la comarca de la Plana Alta. Es tracta de la famosa -i manipulada- disjuntiva entre ocupació o medi ambient. Mentre l'ajuntament governat pel PSPV-PSOE pregona les bondats econòmiques de reactivar un Programa d'Actuació Integrada (PAI) que contempla la creació de 4000 apartaments, tres hotels i un camp de golf, col·lectius ciutadans i ecologistes neguen que el projecte comporte la creació de llocs de treball. I censuren que la urbanització d'aquesta franja del litoral comportarà una gran afecció al territori. Encara més, critiquen que només busca «salvar els balanços dels bancs i de les empreses implicades».\nTorreblanca, però, no és un cas aïllat. Tot i que hi ha diferències molt significatives entre cada programa urbanístic, en els darrers mesos comencen a reactivar-se diversos projectes que l'esclat de la bombolla immobiliària havia soterrat en els calaixos de l'administració i dels promotors. Però també altres actuacions nascudes durant la ressaca del totxo i que contemplen una gran afecció al territori. I que com a conseqüència de la seua gran envergadura havien estat aturades per un Consell que s'esforça a apostar per un model urbanístic diferent del que va promocionar el PP.\nValència és la capital d'aquesta nova tendència. Amb el mercat immobiliari reactivant-se a poc a poc i els inversors recuperant el seu apetit pel ciment, el cap i casal concentra dues actuacions urbanístiques que han aixecat polèmica. Entre els barris depauperats de Natzaret i el Grau, a la façana marítima de la ciutat, està previst que es desenvolupe el PAI del Grau. Nascut a l'època daurada de l'urbanisme depredador per part del govern local de Rita Barberá, en la seua primera versió es pretenia construir més de 4.000 habitatges en una de les zones més cotitzades per la seua proximitat a la dàrsena marítima, al riu i a la Ciutat de les Arts i les Ciències. «És el paradigma de l'especulació urbanística», censurava en aquell moment l'esquerra valenciana.\nAmb Compromís, PSPV i València en Comú -la confluència local dominada per Podem- dirigint l'Ajuntament de València, s'ha reelaborat el projecte. El nou PAI contempla 2.500 habitatges concentrats en 20 torres que oscil·laran entre les 35 i les 20 plantes per edifici, a excepció d'un que n'arribarà fins a les 45. Dissenyat per l'arquitecte José María Tomás -esquitxat pel balafiament de Fira València i pare del projecte de Barberá-, el programa urbanístic comptaria amb 161.000 metres quadrats de zones verdes. L'alcalde de València, Joan Ribó (Compromís) va criticar la primera versió proposta provisional que plantejava publicada la regidoria d'Urbanisme, encapçala pel socialista Vicent Sarrià.\n«És continuista amb el model dissenyat pel PP. Si València ha de créixer, ha de fer-ho per crear habitatge públic, i, en aquest cas, només hi ha un 30% contemplat al projecte. Cal recordar que el mateix PSOE reclamava el 50% de tots els habitatges quan estava a l'oposició. A més, no compartim un plantejament d'habitatges exclusius, que forma una illa privativa que pagarem tots i que no contribueix a crear teixit urbà per connectar tota la façana marítima», censura la regidora d'Educació i Habitatge, María Oliver, de València en Comú. «Cal repensar de manera conjunta tota la façana marítima», remarca. «No teníem un full en blanc. Comptàvem amb uns condicionants previs. I hem apostat per un model que concentra l'edificabilitat, diferent al de ciutat compacta per atorgar més importància a les zones verdes i per buscar una connexió amb el parc de desembocadura, conformat un gran espai verd en tota aquesta zona de la façana marítima», replica Sarrià.\nRecreació del PAI del Grau projectat per l'Ajuntament de València| EL TEMPS\nEl PAI, que ha motivat l'interès del fons d'inversió com el del gendre del propietari de Mercadona, Juan Roig, i de diversos constructors locals en adquirir bona part dels terrenys per convertir-se en els urbanitzadors del projecte, compta també amb el rebuig de l'Associació de Veïns Natzaret. «Cal un plantejament global. Des del parc de desembocadura, La Punta o el Saler al Cabanyal, Natzaret o el Grau», crítica d'entrada Julio Moltó, portaveu del col·lectiu veïnal de Natzaret. «Volem que aquest programa comporte una millora per a tota la zona. I el model que genera aquest PAI, creant una illa amb torre, no respecta la fisonomia dels poblats marítims ni crea barri», retrau. I afegeix: «Les passarel·les que substituiran al soterrament de les vies només beneficiarà als constructors i els especuladors perquè venguen millor els seus habitatges. No volem ser un escalèxtric». «L'ajuntament ha de negociar de veritat amb el Govern de Pedro Sánchez sobre el soterrament de les vies», reclama el regidor popular imputat al cas Taula i exresponsable d'urbanisme durant l'etapa del PP, Alfonso Novo. «Si el projecte ajuda a reactivar la zona, donarem suport. Ara bé, no ens han passat els expedients per poder valorar-ho correctament», agrega el regidor de Ciutadans Narcís Estellés.\nDes del Consell, el secretari autonòmic d'Habitatge i Obres Públiques i exdirector general d'Urbanisme fins a la marxa de Josep Vicent Boira com a alt comissionat del Corredor Mediterrani, Lluís Ferrando, de Compromís, defensa un PAI que «no cree una ciutat fantasma i que no genere teixit urbà». «És la línia que aplicaran Ribó i Sarrià al projecte», destaca. «El PAI del Grau parla de com la ciutat es relaciona amb el mar i de la compensació a una zona maltractada durant anys. I la solució plantejada és hereva de l'anterior: no crea trama urbana i és continuista. Cal un plantejament global de tota la façana marítima», analitza David Estal, arquitecte i dissenyador de diversos plans urbanístics a València.\n«Al PAI de Benimaclet, en canvi, hi ha un equilibri entre l'especulació i la voluntat de fer ciutat, com a resultat del procés participatiu en el qual els veïns va debatre sobre quin projecte volien», afirma Estal, que va coordinar aquells debats, sobre l'altre projecte urbanístic que revifa a València. Ubicat a l'extrem est del barri, es preveu la construcció de 1.500 habitatges. Metrovacesa, controlada pel Banc Santader i BBVA i esquitxada pel presumpte finançament irregular del PSPV, aspira a convertir-se en l'urbanitzador després que Urbem «cometera diverses negligències», segons denuncien des de Cuidem Benimaclet. La constructora té com accionistes a Cleop, una firma investigada per dopar suposadament el PP de Barberá. Com a propietaris dels terrenys, hi apareix el germà de l'exregidora popular, peça clau del cas Taula, dona de l'exvicealcalde pluriinvestigat Alfonso Grau i morta fa uns mesos María José Alcón.\nPrecisament, Cuidem Benimaclet critica que aquest PAI «afectaria els horts urbans, destrossaria els camins agrícoles i suposa perpetuar el model urbanístic depredador». «Es respectarà l'opinió que els veïns van mostrar al procés participatiu. D'aquesta manera, els horts urbans no es veuran afectats, ja que l'edificabilitat es concentrarà en els extrems», respon Sarrià. «Aquest projecte va aprovar-se amb la revisió del Pla General d'Ordenació Urbana del 1988, és a dir, en un context diferent de l'actual. Els horts urbans serveixen de corredor verd. Construir és totalment contrari a l'aposta per crear infraestructura verda. A més, que no hi ha necessitat demogràfica per fer-ho», argumenta Josep Gavaldà, de Per l'Horta. «La solució és desclassificar. La llei ens empara per poder fer-ho», afegeixen des del col·lectiu Cuidem Benimaclet.\nHorts urbans de Benimaclet| Wikipedia\n«Desclassificar el sòl seria l'ideal, però comportaria unes indemnitzacions als propietaris que serien del tot inassumibles. Nosaltres apostem per negociar una rebaixa de l'edificabilitat», assenyala Arturo Sanz, de l'Associació de Veïns de Benimaclet. «Des de l'empresa, ens han assegurat que respectaran la nostra voluntat de fer un projecte que no afecta els horts urbans i que manté la connexió verda del barri», insisteix. «Desclassificar és la solució, però no és possible per tots els condicionants que hi ha. Per això, un plantejament que vaja en consonància amb el posicionament dels veïns és el més raonable», remata Estal.\nFàbrica d'ocupació o pilotada\nA poc més de 10 kilòmetres de Benimaclet, s'impulsa un megaprojecte anomenat Port Mediterrani. Situat a Paterna (Horta), comptaria amb una extensió de 907.669 metres quadrats de superfície, dels quals 375.000 metres serien urbanitzables. L'actuació, que abans contemplava habitatges i casinos, ara s'ha reinventat com un centre d'oci amb diversos centres comercials, hotels i, fins i tot, una pista d'esquí. Impulsat per una firma que opera des del paradís fiscal de Luxemburg per obtenir avantatges tributaris a Europa, «destruiria per complet l'entorn de La Mola, declarat com a Paratge Natural Municipal», censura Fermin Poveda, de la Coordinadora de la Protecció de les Moles. «Es tracta d'una zona amb cert valor ambiental, que aixopluga espècies protegides i que serveix de corredor biològic i verd. No debades, queden pocs espais així en aquesta part de l'àrea metropolitana de València. A més, tindria unes conseqüències greus per al barranc d'En Dolça», explica. I qualifica de «model de pilotada urbanística» el plantejament, tal com també ho ha fet la vicepresidenta de la Generalitat Valenciana, Mónica Oltra.\n«Els promotors, precisament, contemplen un pla per resoldre els problemes d'aquest barranc. Estem parlant d'una inversió de 830 milions d'euros que crearà 8.000 llocs de treball, que compta amb diversos informes favorables, aportaria una connexió entre dues estacions, una altra façana viària i millores mediambientals com ara la revitalització i el sanejament de la Pinaeta», defensa l'alcalde de Paterna Juan Antonio Sagredo, del PSPV-PSOE. «Aquest projecte pot provocar problemes de tràfic, té una gran afecció mediambiental i al territori, amb un elevat consum de recursos naturals com el sol. També afecta el comerç local, ja que s'instal·la en una zona on hi ha diverses grans superfícies comercials. Segons un estudi de la consultora Aguirre Newman [del germà de l'expresidenta madrilenya Esperanza Aguirre], els metres quadrats emprats provocarien saturació comercial», replica Juanma Ramon, de Compromís, que fou expulsat del govern local per Sagredo a causa de la seua oposició a Port Mediterrani. «Em sembla contradictori que Compromís s'opose quan a Xàbia estan a favor del Portitxol», expressa la parlamentària de Ciutadans, María José Garcia.\nMaqueta de Port Mediterrani\nAmb crítiques d'Ecologistes en Acció a la viabilitat del projecte per les grans xifres d'afluència de persones que preveuen, és un dels grans maldecaps del Consell. Mentre els socialistes serien més sensibles, Compromís i Podem es manifesten en contra. «És un projecte neoliberal», va esgrimir el conseller d'Economia Rafael Climent. Des d'aquest departament, de fet, apunten que el nou Pla d'Acció Territorial Sectorial del Comerç (PATSECOVA) «marca un model urbanístic i comercial oposat al de Port Mediterrani. «Amb tot, cal veure si els terminis entre l'entrada en vigor del PATSECOVA i la tramitació de Port Mediterrani coincideixen per aplicar la norma. És possible que no puga ser-hi un fre», indiquen des de la cúpula de la conselleria. «Es tracta d'un projecte que no coneixem i que caldrà estudiar. Aquest estudi es realitzarà al mateix temps que estem impulsant el Pla d'Acció Territorial Metropolità de València, el qual determinarà la qualificació dels diferents sòls i contemplarà els possibles creixements urbanístics. Caldrà buscar l'equilibri», afirma Ferrando sobre el projecte d'Intu Mediterrani. Medi Ambient també haurà de dir la seua -ha de redactar l'avaluació ambiental- sobre un planejament qüestionat per la mateixa conselleria competent, Elena Cebrián.\nMaltractada durant l'època de l'urbanisme més forassenyat, les grues i les rajoles tornen a planar per la costa valenciana. A Xàbia (Marina Alta), una població víctima d'aquest model salvatge, diversos veïns han protestat contra el revifament del PAI del Portitxol. Un projecte que contempla 14 parcel·les, concentra l'edificabilitat en la zona de la carretera i reserva una zona verda de 18.000 metres quadrats dels 61.350 que té l'actuació urbanística. «Es tracta d'un sòl qualificat d'urbà i que si compta amb tots els permisos, no podem revertir. En cap cas, però, afecta l'àrea dels penya-segats ni l'illa de Portitxol. De totes maneres, si hi ha alguna qüestió que siga negativa, serà aturat immediatament. A mi no m'agrada, però és legal», indica l'alcalde de Xàbia, José Chulvi (PSPV), que destaca els 7.500.000 metres quadrats desclassificats durant el seu mandat i el rebuig a programes com ara Horts del Montgó, el Saladar o la Falzía. «Amb tot, em sembla positiu que la gent prenga consciència i es mobilitze», afegeix.\nMapa de l'actuació urbanística del Portitxol marcada en roig. En verd, les zones protegides| Ajuntament de Xàbia\n«És un projecte contradictori amb la política de la conselleria», retrau García, «Es tracta d'un sòl urbà que no afecta el Pla d'Acció Territorial de la Infraestructura Verd del Litoral (PATIVEL). Un altre projecte que sí que xoca és el Manhattan de Cullera, una actuació urbanística pròpia d'un model anterior i que no coincideix amb la filosofia defensada pel Consell», afirma Ferrando sobre un programa urbanístic que contempla més de 30 torres amb capacitat per albergar 45 plantes i dos hotels de 40 altures. És a dir, 4.500 habitatges que vol construir el constructor amb lligams al PP -és amic de l'expresident Eduardo Zaplana- i amb una mercantil amb deutes en Hisenda, Andrés Ballester. Al projecte, també hi està present el fons d'inversió del gendre de Roig, Atitlan Capital.\nAmb una crítica als socialistes per «reprendre l'ofensiva del ciment per fer diversos projectes irreversibles», Podem va presentar al passat Debat de Política General una proposta de resolució en la qual demanava una moratòria per a actuacions urbanístiques com ara el PAI de Portixol i del Grau, el Manhatan de Cullera o Port Mediterrani. «Suposen una continuació del model del PP que ens ha empobrit i s'ha demostrat inviable. Serà una qüestió clau, de línia roja per als pròxims pactes autonòmics i municipals», assenyala el senador de Podem Ferran Martínez. La proposta dels morats, de fet, va rebutjar-se. El PSPV va votar-hi en contra esgrimint les indemnitzacions milionàries que comportaria la mesura. Compromís, en canvi, s'hi va abstenir. «Aquesta moratòria em sembla simplista, estancada en la política del no. Els projectes s'ha d'analitzar i avaluar, però ajornar-los no té sentit», opina Ferrando.\nEl secretari autonòmic d'Obres Públiques i Habitatge destaca el conjunt de plans territorials que s'han impulsat des del Consell per evitar que «els creixements es donaren en l'horta verge». «S'ha buscat que els augments siguen en la ciutat consolidada i amb l'objectiu de rehabilitar», reivindica. «La reforma de la Llei d'Ordenació de Territori, Urbanisme i Paisatge posarà encara més límits en aquest sentit. Tota iniciativa que represente l'anterior model xocarà amb la normativa que impulsem», assenyala. «Tan crítics que han sigut amb la figura de les ATE i en la seua reforma aposten per un similar que es diu PIES. Nosaltres no ens oposem, però és una contradicció. Com després tenen aturat Port Mediterrani quan hi ha 47 informes a favor», censura la diputada del PP a les Corts Valencianes Elisa Díaz.\nTot i les diferències entre els diversos projectes que revifen, Jorge Olcina, catedràtic d'Anàlisi Geogràfic Regional de la Universitat d'Alacant, observa una causa comuna per a la seua reactivació: «Ho fan per raons especulatives». «En els anys de la crisi, els governs, tant el central com l'autonòmic, no han impulsat com deurien un altre model de desenvolupament basat en les noves tecnologies i l'economia verda», censura. «La reactivació econòmica dels darrers anys està basant-se, de nou, en el model d'especulació del sòl, que ja va demostrar la seua fragilitat en la dècada passada i que ens ha conduït a la crisi econòmica i de desigualtat social més important en el darrer segle», recorda.\nPer a Olcina, aquestes actuacions urbanístiques «són contràries a l'esperit de la ciutat mediterrània relacional». «No creen ciutat», remarca. «Aquests nuclis urbans desconnectats o no compactes són més impactants per l'augment del consum d'aigua i sòl», complementa el professor de Geografia Humana de la Universitat de València José Vicente Sánchez. I enumera els efectes que comporta la saturació del territori generada per aquestes iniciatives urbanístiques: «S'està hipertrofiant la forma tradicional dels nostres pobles i ciutats; es generen fenòmens de conurbació, que esborren la petjada històrica al territori; és fragmentem els ecosistemes naturals i es perden conreus històrics; es generen desequilibris poblacionals i també econòmics quan els projectes no són viables, i s'alteren altres factors ambientals de valor, com per exemple el nostre litoral». «Els projectes SIOSE i Corine Land Cover, d'àmbit europeu, ens alerten del perill al qual s'enfronta el territori valencià, especialment en determinats àmbits geogràfics de màxima pressió humana», adverteix.\nSociòpolis és un dels exemples d'urbanitzacions fantasma que ens va deixar la bombolla del totxo al País Valencià| Miguel Lorenzo\n«Aquests projectes suposen un retorn al passat. Al trist passat de la bombolla immobiliària que tant de mal econòmic i social ha causat en el territori valencià. En aquesta qüestió, l'administració ha de ser enèrgica i controlar molt aquests tipus d'actuacions, establint topalls clars de capacitat de càrrega del territori», avisa Olcina. «L'alternativa passa per la selecció de projectes de més qualitat. Per un model de pobles i ciutats que guarde el seu tipisme i l'autenticitat, i per uns territoris que aposten per altres economies amb més valor afegit. El sector de la construcció hauria de tenir el seu just paper en la societat. És a dir, aprofitar oportunitats com ara la rehabilitació, i estar subjecte sempre a l'interès i la funció social que té l'urbanisme», tanca Sánchez. Una recepta per evitar que l'urbanisme depredador taque de ciment per enèsima vegada el País Valencià\nPAI de Torreblanca\nS.O.S. Costa Brava envia l’avís: difon i explica i descriu el desgavell urbanístic que recomença


10 errors típics en la gestió econòmica del negoci - Pime al dia\nTot el que passa a l’empresa té una traducció econòmica. Portar un control econòmic del negoci permet respondre a preguntes com “el meu negoci és rendible?”, “quant haig de vendre per cobrir totes les despeses?” o bé “els preus que aplico als meus productes i serveis, són els adequats?”. Permet també saber com està el negoci en tot moment, anticipar problemàtiques i posar-hi solucions adequades. En definitiva, el seguiment econòmic de l’empresa permet prendre millors decisions, basades en dades i no només en la intuïció.\nPer tal que aquest seguiment econòmic sigui útil, cal que reflecteixi la situació econòmica del negoci, fet que no sempre es produeix. Són diversos els errors que es produeixen per part de les persones autònomes que fan un seguiment econòmic del negoci.\nEl primer error es produeix per la falta de coneixement sobre com portar els comptes i també per una certa aversió als números. La conseqüència és que aquesta tasca o bé no es faci, o bé es faci de forma ocasional, aplicant diferents criteris i sense guardar cap homogeneïtat entre els diferents períodes. Aquest fet impedeix que la informació sigui comparable i que, en conseqüència, se’n puguin treure conclusions fiables.\nLa Hisenda Pública defineix uns criteris sobre com registrar cada partida d’inversió, ingrés i despesa, així com la seva deduïbilitat en el cas de les despeses. Aquests criteris no sempre es corresponen amb la realitat econòmica del negoci. Per exemple, fiscalment la persona que treballa des de casa només es pot deduir una part de les despeses de subministraments. En canvi, el dia que aquesta persona llogui un espai per treballar, les seves despeses augmentaran de forma important. La realitat econòmica en tots dos casos és que la persona necessita un espai, però per criteris fiscals la despesa que pot imputar és diferent. En aquest cas, el que recomanem és tenir en compte la despesa que tindria la persona si treballés fora, per exemple, en un coworking, per tal de valorar el cost real de treballar en un espai, és a dir, per tenir en compte la realitat econòmica i que aquesta no depengui d’un criteri fiscal.\nHi sol haver certa confusió sobre el tractament de l’IVA. En la majoria de negocis, l’IVA té una incidència en els pagaments, però a nivell d’ingressos i despeses té un efecte neutre. Per tant, en comptar els ingressos i les despeses, cal descomptar l’IVA. És a dir, cal tenir en compte només les bases.\nEl quart error el trobem sovint en empreses que treballen amb material. Quan fan els comptes inclouen tot el valor del material que han comprat aquell període. Però si part d’aquest material no s’ha consumit, és a dir, està a l’inventari, aleshores s’imputa un major cost i, per tant, un marge menor. Si, al contrari, s’utilitza tot el material comprat més una part del que es va comprar en el període anterior i aquesta part no s’inclou en els comptes, el cost resultant serà menor i, en conseqüència, el marge resultant serà major. Per tant, és important saber quina part dels materials comprats estan en estoc i imputar només la part de material consumit. D’aquesta manera, sí que es podrà saber de forma fiable si els marges tenen una evolució positiva o negativa.\nEl cinquè error consisteix a no registrar les despeses de desplaçaments, menjars i dietes. A vegades no es tenen en compte perquè el criteri fiscal fa difícil la seva deduïbilitat si no està molt ben justificat i definit; en altres ocasions, per la dificultat de recollir, ordenar i guardar tota la documentació. Si aquesta despesa té un impacte econòmic petit, no cal invertir recursos a valorar-la. Però si, al contrari, el seu impacte és important, cal valorar-la, independentment de si la Hisenda Pública permet deduir-la o no. Es pot portar aquest control amb una senzilla app.\nL’error següent té a veure també amb un altre criteri d’Hisenda, en aquest cas amb el tractament del sou de la persona autònoma. És molt habitual en el cas de les persones físiques. Quan s’aplica el criteri fiscal, el sou de la persona que promou el negoci és la diferència entre els ingressos i les despeses. És a dir, el sou és el que sobra. La realitat econòmica, però, és que la persona treballa en el seu negoci i això té un cost. Si fos una altra persona la que hi treballés, bé que hi posaríem aquest cost. Cal, doncs, aplicar el mateix criteri i aquesta referència pot ser vàlida: què cobraria algú que realitzés la mateixa feina? D’aquesta manera, s’aplica un criteri de mercat. En incloure aquesta partida dintre de l’estructura de despesa del negoci, es clarifica l’objectiu de vendes per tal que també cobreixi aquest sou i s’incrementen les possibilitats que s’assoleixi.\nEntrant en l’apartat de les inversions, també és habitual que no es tinguin en compte o bé que no s’incloguin aquells elements de què ja es disposava i que s’utilitzen en el desenvolupament de l’activitat. Recordem que les inversions són aquells elements que estaran a l’empresa durant més d’un any. La forma d’imputar la seva despesa de forma anual és repartir el seu cost entre el nombre d’anys que es podran utilitzar aquests elements. D’aquesta manera, si cada any es recupera una part de l’import, quan s’hagin de renovar l’empresa ja haurà estalviat l’import per comprar el material nou. Si no s’hi inclouen les partides que ja es tenien, això provocarà que, quan s’hagin de renovar, aquesta part no s’hagi estalviat i, per tant, la persona autònoma l’hagi de comprar de nou de la seva butxaca.\nSovint, els clients paguen a un termini i, en canvi, les factures dels proveïdors es paguen al comptat. Aquest fet comporta que l’empresa hagi d’avançar els diners per pagar proveïdors, donat que encara no ha cobrat dels clients. És a dir, fa de banc. En la mesura que sigui possible, és recomanable equilibrar els terminis de cobrament de clients i de pagament a proveïdors. Això evitarà despeses d’interessos bancaris i possibles tensions de tresoreria.\nUn dels instruments que s’utilitza de forma habitual en el finançament dels negocis és una pòlissa de crèdit. Aquest és un producte de finançament que permet tenir el compte en descobert fins a un límit establert. Donat que té un venciment a 12 mesos, és un bon producte per finançar necessitats a curt termini com, per exemple, pagaments a proveïdors quan encara no hem cobrat de clients. L’error habitual és utilitzar aquest producte per a totes les necessitats del negoci, tant si són a curt com a llarg termini. Quan la proporció de finançament d’inversions és important, es produeixen situacions en què la pòlissa mai torna a zero i està en ús. És un senyal de possibles tensions de tresoreria, especialment si l’entitat financera decideix no renovar-la quan arriba al venciment.\nFinalment, hi ha negocis que no tenen separats els comptes de l’empresa i de la persona. Aquest fet dificulta l’estabilitat d’ambdues economies, ja que qualsevol necessitat del negoci repercuteix en l’economia familiar i a l’inrevés. Que cada entitat tingui el seu compte permet controlar millor les entrades i sortides de diners, així com preveure possibles necessitats futures de líquid. L’aplicació d’un sou -tal com s’ha comentat anteriorment- també ajuda a fer que cada entitat sàpiga amb quins recursos compta i pugui generar un estalvi per a les necessitats pròpies de cada àmbit. En el cas que un dels àmbits hagi de finançar l’altre, també queda acotat l’import i la capacitat de tornar-lo.\nEls criteris que s’han comentat permeten que els números del negoci en mostrin la realitat econòmica, tant a nivell d’ingressos com en l’estructura de despeses. Només amb una estructura de despeses correcta i completa es podran contestar les preguntes que es plantejaven a l’inici: “el meu negoci és rendible?”, “quant haig de vendre per cobrir totes les despeses?” o bé “els preus que aplico als meus productes i serveis, són els adequats?”. Potser suposarà haver de portar uns comptes segons els criteris d’Hisenda i afegir-hi unes línies que incorporin aquelles despeses que no es contemplen com a deduïbles per part de l’Administració Tributària, però que són necessàries per al bon desenvolupament de l’empresa. Portar-ho de forma regular i aplicant sempre els mateixos criteris, permetrà contestar les preguntes formulades, anticipar riscos i, en definitiva, prendre millors decisions.\nArticle anterior La fidelització del client i el capital humà com a claus de l’èxit\nArticle següent La teva empresa enamora els treballadors?


Els municipis de Tarragona redefineixen les seves fronteres\nDos projectes finançats per la Diputació de Tarragona actualitzen els mapes cartogràfics dels pobles del Camp de Tarragona i Terres de l’Ebre\n29/01/2019 07:00 | Actualitzat a 29/01/2019 16:20\nImatge del mapa de carrers de Prades amb el qual treballa la Diputació | TarragonaDigital\nQuines són les fronteres dels nostres municipis? Traçar la línia que separa una població d'una altra pot semblar quelcom senzill, però l'actualització dels mapes cartogràfics és una feina complicada. Això si, essencial perquè els municipis tinguin clara quina és la zona que han d'administrar. Però més enllà de les línies que delimiten un poble, tenir el mapa dels carrers ben traçats també pot ser essencial per l'arribada de vehicles dels serveis d'emergències. I és que la cartografia és clau per la gestió dels municipis. Parlem de dos projectes finançats per la Diputació de Tarragona que tenen per objectiu l'actualització dels mapes del nostre territori.\nDelimitar els municipis\nLa delimitació moderna dels municipis catalans es va fer a principis del segle XX. Amb aquest treball els mapes cartogràfics del moment recollien quines eren les fronteres de cada territori. L'Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya (ICGC) els va recollir l'any 87 amb l'objectiu de traslladar la informació a la cartografia moderna i així tenir-los a l'abast de forma més senzilla. Aquesta feina, tal com explica a TarragonaDigital Isabel Ticó, va durar uns vuit anys.\nL'objectiu en aquell moment era simplement modernitzar els mapes. Ara però, l'ICGC, amb ajuda de la Diputació de Tarragona, han emprès un nou projecte per actualitzar la delimitació dels municipis. I això implica informar a tots els ajuntaments de quines són les línies, segons els mapes que es tenen ara, del seu territori. I fer possibles modificacions.\nAquest treball comptarà en total amb una inversió de més de quatre milions d'euros. D'aquí al 2021 es definiran 253 línies de termes. Però, què es necessita per actualitzar aquests mapes? Segons Ticó els municipis són els únics que tenen competències per poder canviar la delimitació del seu territori. Ara bé, poden sorgir conflictes quan un municipi diu que el seu territori abasta una part més gran de la que surt en el mapa i el municipi costaner s'hi oposa.\nJaume Massó i Josep Poblet a la signatura del conveni per dur a terme el projecte amb l'ICGC. | cedida\nPer això, la feina de l'Institut Cartogràfic és la de mediar entre els consistoris. Ticó reconeix que aquestes disputes es donen quan s'han d'actualitzar els mapes, però assegura que és important deixar el terreny ben delimitat per evitar malentesos. En el cas que els municipis no es posin d'acord serà la Comissió de Delimitació Territorial la que delimitarà la línia. «I a vegades pot no agradar als ajuntaments», diu Ticó. Per això reconeix que a vegades és millor assolir un acord en l'etapa de mediació.\nEl municipi, la unitat mínima administrativa\nQue els mapes estiguin ben delimitats és fonamental per la bona gestió dels ajuntaments. La unitat mínima administrativa és el municipi, recorda Ticó. «Per gestionar un municipi el primer que has de saber és quins són els teus límits municipals», assegura. Per això és fonamental tenir clara quina és la línia que separa el teu municipi del municipi del costat, i quines són les àrees de les quals t'has de fer responsable.\nMés enllà de delimitar les fronteres però, l'actualització dels mapes també és fonamental per actualitzar el nom de carrers o el nombre de les cases. Aquest és l'objectiu d'un altre projecte que desenvolupa l'Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya amb la Diputació de Tarragona al Camp de Tarragona i Terres de l'Ebre.\nEs tracta de detectar i corregir possibles errors a les bases de dades dels carrers incorporant els nous carres, els canvis de nom de les vies ja existents o les noves edificacions. Això és fonamental per detallar la realitat urbana de cada municipi. I és bàsic, per exemple, pels serveis d'emergències per poder arribar als llocs.\nActualització dels carrers\nEl Sergi Segarra és el cap de la Unitat Operativa de Cartografia d'Arquitectura Municipal de la Diputació i des del 2016 que està treballant en aquest projecte. Es tracta de repassar els noms de carrers i els números de tots els municipis. «Primer perquè veiem que hi ha errades, i després perquè hi ha noms que no hi són». La idea és actualitzar els noms i números dels carrers i perquè s'inclogui a la cartografia oficial. La que, en principi, utilitzen els serveis públics com Mossos d'Esquadra, Guàrdia Urbana o serveis d'emergències com Bombers o el SEM.\nEl projecte va iniciar el 2017 i encara durarà uns anys més. De moment s'han tancat 30 expedients, explica Segarra, és a dir 30 municipis. En tots ells, assegura Segarra, s'han trobat errades. Per poder fer aquesta actualització els tècnics de la Diputació es reuneixen amb els responsables dels Ajuntaments. Aquests són els qui tenen la informació i la competència per canviar de nom els carrers o l'organització de les cases.\nUn canvi de nom es podria donar, per exemple, en aquells casos que hi ha hagut canvis en carres que duien noms de la dictadura franquista per altres de nous. Tots aquests cavis s'han d'incorporar als mapes cartogràfics. Però Segarra és conscient que tot i que s'està fent un treball enorme, els canvis hi seran sempre, i per això l'actualització dels mapes cartogràfics és quelcom inevitable.\nLa Diputació de Tarragona concedirà 10 milions d’euros als municipis i ens locals\nDiputació de Tarragona Generalitat de Catalunya habitatge


Periodòncia - Clinica Dental Dra. Morell\nLa periodòncia és la especialitat de l’odontologia que tracta les genives.\nCom a possibles símptomes de malaltia periodontal trobem els següents:\nGeniva inflamada i vermella.\nSagnat constant o al raspallar.\nMobilitat d’alguna peça dental.\nCàlcul dental al voltant de la geniva o dent.\nPèrdua osea i recessió gingival (espais buits entre la geniva i les dents).\nSegons l’estat en que es trobi la patologia o malaltia els símptomes seran uns o altres.\nLa fase inicial de la malaltia afecta únicament a la geniva ( gingivitis) i, si segueix avançant, acaba afectant a l’os que envolta la dent ( periodontitis).\nL’objectiu de la periodòncia és detectar patologies i tractar malalties relacionades amb els teixits esmentats anteriorment.


La vídua us vigila: d’agost 2007\nEl gran pintor contemporani ha abandonat avui el món terranal, per entrar en l'espiritual; no l'havia conegut mai, però em va dedicar algun llibre seu, i encara que no l'he vist en persona, el trobo a faltar, és una gran pèrdua pel món artístic, que de segur que d'aquí poc la seva obra serà una de les més conegudes del nostre temps, virtuós de la pintura, en tots els seus aspectes, va ser mestre de l'escola massana, i l'any 1951 va guanyar el premi Nacional de Gravat, que otorgava el govern Espanyol, abans però d'estudiar pintura, va fer uns quants anys de música, i estic segur que era un gran violinista.\nDe la seva obra he vist poca cosa diguem-ne en directe, tret d'un parell de quadres, i uns gravats a l'aiguafort, magnífics i enormes, de gran detall i preciosisme, que són dignes de veure.\nFa uns mesos, com a resultat de la ineptitud de la classe política, es va enderrocar l'edifici de les aigues de barcelona, que estava a la diagonal si mal no recordo, en que hi havia un plafó inmens de cèramica fet per l'artista, on s'hi va dedicar varis anys de la seva vida, i que es va veure en pocs minuts enterrat en l'oblit de la runa; l'ajuntament de barcelona apel·la que no estava catalogat com a bé patrimonial, però aixìo no signfica que les obres d'art que no estiguin catalogades s'hagin de cremar no?\nEn fi un món ple d'injustícies, com la que estem visquent a malgrat aquests dies amb la prepotència de l'alcaldessa, i les ganes de posar-se "farruca" i no voler ni aturar el projecte.\nExpresso el meu pèsam a la família i sobretot a una de les seves deixebles més admirables, que en els seus últims dies, li va fer costat com cap altra, Montse Ponsa, que sense ella jo no seria conscient de l'art que ens envolta en tot moment.\nPublicat per Empestats a 22:44 5 comentaris:\nEmisió del reportatge d'España directo\nPublicat per Empestats a 16:50 2 comentaris:\nUn dia més la gent de malgrat, s'ha unit tot el dia, per salvar l'arbreda; però un cop més "il capo" ha jugat a marejar la perdiu, que si ara venen els mossos, i esclar, tothom s'ha mobilitzat cap a la zona, i al final ha resultat una falsa alarma; llavors ens han dit que els de l'A.C.A havien dit que s'havia de vallar tot allò, per poder netejar la riera de branques i troncs per si hi havia alguna rierada o algo, al final, perquè no ho fessin ells, ho hem fet entre tots, (ja! es pensaven que ens enganyarien!) i llavors la concentració a l'ajuntament, que s'ha centrat en dues línies, la de portar-se be, i la de tocar els pebrots a la Contxita, perquè sortís a donar un compromís; al final ha acabat en una manifestació forçada fins als arbres. (per cert entre 200 i 500 persones)\nDema igual que avui que a la que ens despistem tallada al canto!!\nPublicat per Empestats a 22:39 2 comentaris:\nEl poble es mulla\nAhir malgrat semblava un altre poble, centenars de persones del poble es van reunir ahir durant tot el dia a l'arbreada de can Feliciano, per manifestar el seu rebuig a la tala dels arbres que ocupen la zona, paratge natural de malgrat que la gent apreciava amb tota la nostàlgia del temps, perquè és dels pocs indrets de malgrat naturals, que té ja més de cent anys; veure les senyores grans plorar davant de la tala dels arbres, era trist. Però la reacció del poble ha estat de les majors, des dels fets de Can Campassol no es reunia tanta gent per defensar el mateix.\nJo si fós l'alcaldessa m'ho plantejaria; no sé per què ha fet una acció tant inpopular si el que el poble vols es que es conservi tal i com esta, per què tallar uns arbres centenaris, per colocar-hi ciment, (bueno i per poder edificar, que segur que això atreu vots); segur que això no ho hagués fet fa un parell o tres de mesos, abans de les eleccions, perquè no hagués "guanyat", ho ha fet ara perquè creu que la gent no té memòria, i que d'aquí 4 anys ningú s'enrecordarà d'això.\nI com va fer amb la torreta del Castell, he sentit que deia: "no sé perquè la gent es preocupa tant per cuatre arbres mal fotus, si es tallen aquí, s'en poden plantar cuatre allà!" pel que es veu l'acció popular no li ha agradat pas a la senyora alcaldesa, però jo opino que ja n'hi ha prou!!! n'estem farts d'ella i de les seves grolleries; que li facin una moció de censura o algo així i que la fotin fora del seu "tron" que ja n'ha tingut prou amb tots aquests anys, que el poble ja ha patit massa.\nPublicat per Empestats a 15:29 1 comentari:\nManifest Defensem l'arbreda de Can Feliciano\nUna vegada més la manca de sensibilitat per part de la classe política, ha portat a l'agressió d'un dels pocs espais verds, naturals i singulars com és l'arbreda dels darrers metres de la riera. Per això d'una manera espontànea i voluntaria, un grup heterogeni de malgratencs i malgratenques que estimem el nostre poble hem fet pinya per mirar de salvar aquest petit però important punt verd, que podríem dir històric, ja que ens mostra com era abanas tota la riera, una vegetació molt més agraïda que el ciment en forma de clavaguera que han dissenyat en un projecte de despatx.\nPer tal de defensar el patrimoni, que és de tots, cridem al poble de malgrat a aturar la tala indisciminada d'arbres i respectar l'entorn tal i com la natura la vestit.\nConvidem a tots els malgratencs i malgratenques, i gent sensible a defensar el nostre patrimoni.\nEsperem la vostra presència a l'arbreda de Can Feliciano\nTOTS JUNTS HO FAREM!!!!\nTOTS JUNTS PODEM!!!!!\nPublicat per Empestats a 15:19 1 comentari:\nLes fotos perdudes\nL'exposició està força bé, i d'aspecte molt acurat, però jo em pensava que hi posarien fotografies o còpies originals, és normal que no les hagin posat, perquè els originals requereixen una protecció especial, de llum sobretot; bueno tot i això felicitar a tothom que hi va colaborar perquè és una gran exposició, potser hi han poques fototgrafies, en exposició però hi ha un cataleg amb quasi totes les fotos i l'interessant és que es poden demanar còpies, pagant però, però és ben normal, em sembla que m'en demanaré alguna, que n'hi han de molt interessants. Felicitats a tothom i animo a que es segueixin fent coses així, que no s'en fan gaire sovint./>\nPublicat per Empestats a 16:34 1 comentari:\nMalgrat es un encant\nAmb aquesta fotografia obro una secció en que intentaré mostrar el millor malgrat possible, llocs, indrets que encara queden emb encant, perquè encara que no ho sembli a malgrat encara queden coses maques, poques però encara en queden\nPublicat per Empestats a 22:28 3 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: Malgrat encantat


La Natura a la Baixa Tordera: El delegat del govern espanyol visita la zona afectada pels temporals i anuncia la construcció d'una escullera 23/2/2017 Ajuntament de Malgrat de Mar\nEl delegat del govern espanyol visita la zona afectada pels temporals i anuncia la construcció d'una escullera 23/2/2017 Ajuntament de Malgrat de Mar\nAj de Malgrat de Mar@ajmalgrat 5 hHace 5 horas\nEl delegat del govern espanyol @EnricMillo visita la zona de la Pomereda, afectada pels temporals i anuncia una inversió de 1,1 milions €\nDeleGobCataluña@DeleGobCataluna 6 hHace 6 horas\nEl Delegado del Gobierno, @EnricMillo, visita la zona afectada por el temporal de enero en #Malgrat con Alcaldesa y la Directora de Costas\nAj de Malgrat de Mar@ajmalgrat 2 hHace 2 horas\nEl delegat del govern espanyol anuncia la construcció d'una escullera i que les obres començaran la setmana vinent http://www.ajmalgrat.cat/m/actualitat/noticies/el-delegat-del-govern-espanyol-visita-la-zona-afectada-pels-temporals-i-anuncia-la-construccio-duna-escullera …\nEl delegat del govern espanyol visita la zona afectada pels temporals i anuncia la construcció d'una escullera\nAjuntament de Malgrat de Mar 23/2/2017\nEl delegat del govern espanyol, Enric Millo, ha visitat aquest matí la zona del Camí de la Pomereda afectada pels darrers temporals. Enric Millo ha anunciat una inversió d'1,1 milions d'euros que preveu la construcció d'una escullera. Millo, acompanyat de la cap de la demarcació de Costes de l'Estat, Maria Toledano, ha anunciat que les obres per arranjar els desperfectes començaran la setmana vinent i que estaran enllestides en tres mesos, aproximadament. El nou govern, format per JXM, ERC, PDeCAT i CUP, ha demanat al govern espanyol que es faci un estudi de l'impacte mediambiental que pot tenir la construcció de l'escullera sobre el delta de La Tordera.\nEnric Millo ha informat que el govern espanyol començarà la setmana vinent les obres per arranjar els efectes dels temporals a Malgrat de Mar. Ha detallat que l'Estat invertirà 1.100.000 euros i ha assegurat que les obres començaran la setmana vinent. "L’objectiu i la planificació que hi ha és que en el període de 3 mesos tota l’obra, que esta preparada per començar la setmana que ve, pot estar acabada. Per Setmana Santa és dificil però les obres es faran amb la màxima rapidesa, tot i que s’han de fer bé", ha explicat el delegat del govern. "Esta tot previst i tot el projecte fet per poder arreglar aquesta zona i impedir situacions com aquesta en el futur. Portem temps treballant en aquesta zona, hi ha tot una estrategia del Maresme que s’ha dut a terme per part del Ministeri i la Generalitat", ha afegit Enric Millo.\nPer la seva part, la cap de la demarcació de Costes ha detallat que el projecte que preveu portar a terme l'Estat inclou la "reconstrucció de l’escullera assistent en forma de curva i fer una escullera de protecció de tot el camí paral·lel a la costa uns 300 o 350 metres". A més, també ha afegit que la idea és també a aportació de sorra.\nL'alcaldessa de Malgrat, Carme Ponsa (JXM), i altres membres del govern com la regidora d'Urbanisme i Platges, Mireia Castellà (JXM), el d'Esports, Miquel Àngel Ruiz (JXM), la de Turisme, Ester Martínez (ERC), i el d'Acció Social i Ciutadania, Jofre Serret (PDeCAT), així com els regidors de l'oposició, Joan Mercader del PSC, i Ana Vega del PP, han acompanyat Millo i Toledano en la seva visita a la zona afectada. També hi han estat presents alguns propietaris de càmpings de la zona.\nMireia Castellà ha explicat que el govern municipal ha demanat a la cap de la demarcació de Costes de l'Estat que es faci un estudi mediambiental per conèixer l'impacte que pot tenir la construcció d'una escullera sobre el delta de La Tordera. La regidora de Platges també ha detallat que l'Ajuntament ja ha conclòs la valoració de la reparació del tram del Camí de la Pomereda, molt afectat pels temporals. El cost de les obres d'arranjament del camí ascendeixen a 226.115,17 euros.\nEnric MilloCuenta verificada@EnricMillo 5 hHace 5 horas\nAquest matí a Malgrat de Mar visita zona afectada xl temporal de gener. Govern de l'Estat invertirà x fer front situació 2,1M€ al Maresme\nEtiquetes de comentaris: costa, espais-Pla de Grau (Malgrat de Mar), geologia, notícies, urbanisme


Magalí Sare presenta "Cançons d'amor i dimonis" | OnaCat.Ràdio\nMagalí Sare presenta “Cançons d’amor i dimonis”\nEl proper 17 de novembre en el Voll-Damm Jazz festival.\n“És com si m’hagués enamorat d’un dimoni”, diu la Magalí quan parla de la superació d’una una crisi de personalitat causada arran d’una relació amorosa destructiva i d’abús psicològic. La cantant tanca una etapa explicant amb cançons totes les emocions per les quals va passar. Ho fa tant de manera metafòrica com crua i despullada, tant en català com en anglès, llengua que li serveix per amagar algunes coses que potser amb la seva llengua no s’atreviria a dir. Tot i així, aquest disc arriba a la conclusió que, encara que ens estiguem equivocant, sempre val més la pena enamorar-se, així descobrirem amor allà on no pensàvem mai que hi fos.\nLa Magalí Sare prové de família de músics. L’any 2017 es gradua en cant jazz al Conservatori Superior del Liceu obtenint el premi extraordinari al finalitzar la carrera.\nDurant aquests anys, la cantant ha estat molt activa al circuit jazzístic de Catalunya actuant amb diferents projectes. Enguany ha guanyat el premi estatal de Juventudes Musicales de Espanya en l’especialitat de jazz.\nActualment és la nova veu de la pianista i compositora Clara Peya i de manera esporàdica fa concerts amb el Quartet Mèlt, guanyadors de la 3ª edició del programa Oh Happy Day de TV3 amb qui ha enregistrat dos discs: “Maletes” (2016, RGB Suports) i “Xarrampim” (2017, RGB Suports).


L’esquerrà Tabaré Vázquez serà el successor de Mujica a l’Uruguai | Internacional | EL PAÍS Catalunya\nL’esquerrà Tabaré Vázquez serà el successor de Mujica a l’Uruguai\nEl candidat del Front Ampli venç a les presidencials Luis Lacalle, de centredreta, segons les primeres projeccions\nMontevideo 1 DES 2014 - 00:37\tCET\nL'expresident i candidat Tabaré Vázquez votant aquest diumenge. MIGUEL ROJO AFP\nEl progressista Tabaré Vázquez, de 74 anys, succeirà al capdavant del Govern uruguaià José Mujica, de 79, el mateix home que el va succeir a ell fa cinc anys. El candidat de la coalició socialdemòcrata Front Ampli es va imposar en les presidencials d'aquest diumenge al rival del Partit Nacional, Luis Lacalle Pou, de 41 anys i de centredreta. Les primeres projeccions després del tancament d'urnes destacaven que Vázquez guanyava per una diferència de gairebé 14 punts (un 53,9% dels vots, en contraposició amb el 40%). Per primera vegada en dos segles una formació socialdemòcrata governarà el país al llarg de 15 anys i tres eleccions consecutives.\nAcaba així una campanya marcada pel joc net, el respecte i la falta d'al·lusions a la corrupció. Gairebé tots els missatges van girar entorn dels grans reptes que esperen per al país per consolidar-lo en la modernitat. I tant Lacalle com Vázquez van destacar aquest signe de convivència en els discursos que van pronunciar després de conèixer-se els resultats.\nEls últims deu anys la riquesa del país gairebé s'ha triplicat i la pobresa s'ha reduït del 40 al 10,5%\nVázquez assumirà el comandament l'1 de març, tal com prescriu una Constitució que només permet repetir el mandat de forma no consecutiva. Aquest oncòleg, que ja havia estat alcalde de Montevideo el 1990, va guanyar les presidencials del 2004 en una primera volta. El 2009 va cedir el comandament a Mujica i ara el torna a reprendre. Aquesta vegada va necessitar una segona volta. Però en les eleccions de fa un mes va ser tan gran la distància que va treure a Lacalle Pou (un 47,8% dels vots, enfront d’un 30,9%), que en realitat els militants d'esquerra feia 30 dies que celebraven la victòria. Durant aquest mes, Tabaré Vázquez s'ha limitat a recordar els èxits de la “dècada guanyada”. No calia esforçar-se molt a explicar-los.\nHi ha imatges que poden explicar millor que mil xifres l'avenç que ha viscut l’Uruguai en els deu anys que va governar l'esquerrà Front Ampli. Molins de vents a les planes, milers de paletes desplaçant-se cada matí en les seves motos, quan abans anaven en bici o a peu, centenars de tractors nous als camps de soja, centres comercials plens, cues de vaixells esperant dia i nit per entrar al port de Montevideo, els ferris plens diàriament de viatgers rumb a Buenos Aires… El progrés és tan evident que el candidat de centredreta va plantejar la seva campanya per a les presidencials d'aquest diumenge assumint els èxits de l'esquerra i prometent millorar-los. I Tabaré Vázquez, el candidat del Front, de 74 anys, no va necessitar res més que recalcar que ell mateix va contribuir decisivament en aquests avenços com a president del país entre el 2004 i el 2009. Els dos candidats van prometre sempre que el seu gran repte seria ara consolidar tot el que s’ha assolit i donar el gran salt cap a la modernitat.\nL’Uruguai, igual que l’Argentina, va patir el 2002 els estralls de la crisi bancària. I els últims deu anys, la riquesa gairebé s’ha triplicat; la pobresa s’ha reduït del 40% al 10,5%, cosa que significa que en un país de 3,3 milions d'habitants al voltant d'un milió han deixat de ser pobres; la desocupació ha passat del 19% al nivell més baix de la història, un 6,5%. El 2005 hi havia 278.000 hectàrees de soja sembrades i ara n’hi ha 1,2 milions. La producció d'energies renovables no convencionals (exceptuant la hidràulica) ha passat de zero el 2004 al 30% d'ara. I això ha fet que la factura de llum sigui més barata i que el 2016 el país aspiri a ser el líder de producció d'energia eòlica al món. Amb els Governs de Tabaré Vázquez i de José Mujica el PIB per càpita de l’Uruguai s'ha convertit en el més alt de l’Amèrica Llatina (16.834 dòlars).\nL'Uruguai segueix sent massa vulnerable a les oscil·lacions del mercat de la carn i els cereals\nI per si tot això no fos poc, el mateix Lacalle ha reconegut en diverses ocasions que José Mujica ha posat l’Uruguai al mapa. I, a més a més, tot aquest creixement s’ha aconseguit sense gairebé cap escàndol de corrupció. Però l’Uruguai no és Finlàndia ni Suïssa. Segueix sent massa vulnerable a les oscil·lacions del mercat de la carn i els cereals, els seus principals productes d'exportació. I la imatge d'aquest port on sempre hi ha vaixells esperant és un motiu d'orgull tant com de preocupació. El port s'ha quedat petit.\nLa veneçolana Gladis Genua, directora de la Comissió Andina de Foment (CAF) per l’Uruguai, coincideix amb el que van expressar els dos candidats presidencials en les seves campanyes: per no dependre de l'agricultura o dels tombs polítics de l’Argentina i el Brasil, l’Uruguai hauria de “convertir-se en una plataforma logística del sud, ser el port de sortida dels productes del Paraguai (que no té mar) i un referent a l’Atlàntic. Ara l'esforç és modernitzar les infraestructures, el port i el sector ferroviari.\nLa senadora Lucía Topolansky, dona del president José Mujica, va més enllà: “Hem de ser el port de sortida per a moltes zones del sud del Brasil, del Paraguai i de Bolívia. Hem de reflotar tot el ferrocarril, que va ser escombrat pel període neoliberal”. I per aconseguir-ho, el país necessitarà inversió estrangera. En aquest terreny, l’Uruguai gaudeix d'una bona carta: “Aquí no es demanen suborns. Als anys quaranta va venir una gran empresa a invertir i en els seus pressupostos ja hi constaven els diners destinats a suborns. Quan els van aclarir que això no era necessari, ells mateixos van preguntar què podien fer amb aquests diners. Els van suggerir que fessin una donació a la universitat de la República i amb aquella quantitat es van construir les calderes de la Facultat d’Enginyeria. Les empreses que vénen aquí saben que som un país seriós on es respecten les institucions”.\nTopolansky creu que en els propers anys serà important la participació dels empresaris argentins que van ajudar a implantar la tecnologia en el cultiu de la soja. Un dels més destacats és Gustavo Grobocopatel, conegut a l’Argentina com el Rei de la Soja. Des d'aquest país, mitjançant correu electrònic, Grobocopatel explica que fa deu anys els uruguaians del camp marxaven a Montevideo i d'allà a l'estranger. “I ara estan tornant al camp”. Però, Grobocopatel aclareix que el país hauria de millorar les infraestructures i la integració amb el sud del Brasil. Recorda que l’Uruguai està “molt endarrerida” en educació i que els sindicats i l’Estat tenen el gran desafiament d'aconseguir un pacte per posar remei a aquest retard.\nAquest era el primer objectiu de José Mujica el 2009 –“Educació, educació, educació. I una altra vegada educació”– i aquest és el seu gran fracàs assumit. En l'últim informe de PISA (per les sigles en anglès, programa internacional per a l’avaluació d’estudiants), del 2012, l’Uruguai va obtenir els pitjors resultats des que van començar aquestes proves el 2003. Els Governs del Front Ampli van portar ordinadors a les escoles, però la qualitat de l'ensenyament secundari segueix sent pèssima. El nou president té tasques al davant.


Ca l’Anita ofereix més de 20 activitats culturals entre febrer i abril – Guia de Roses\nHome General Ca l’Anita ofereix més de 20 activitats culturals entre febrer i abril\nLa programació d’activitats s’iniciarà aquest cap de setmana amb un taller d’astrologia, al qual seguiran els d’edició de vídeo, de tècniques de sanaciójin shin jyutsu, de robòtica, d’interpretació de somnis, fotografia i cuina creativa amb Thermomix. El taller artístic “Desfer per tornar a fer” i el de decoració de galetes per Sant Jordi, per la seva banda, estaran adreçats al públic infantil i familiar.\nPer participar en els tallers cal inscripció prèvia, que pot realitzar-se presencialment al Servei d’Atenció al Ciutadà- SAC de l’Ajuntament, de dilluns a divendres de 8 a 14 h, o bé a través de la web inscripcions.roses.cat.\nEn l’apartat de conferències que ofereix Ca l’Anita, trobem tres activitats organitzades per la Càtedra d’Arqueologia de Roses, amb xerrades sobre el Castell de Montsoriu, el Born de Barcelona i l’epigrafia (inscripcions) medieval de Roses. L’antic art de curar jin shin jyutsu, la geometria sagrada, símbols i inconscient, el cel de primavera i una conferència sobre l’exili del mestre republicà rosinc Josep Martí, completaran aquest apartat. En aquest cas, totes les xerrades i conferències són d’accés lliure i no requereixen inscripció\nPodeu consultar el calendari de cadascuna de les activitats i períodes d’inscripció en el llibret adjunt.\ntallers ca Anita_feb 2019 (4).pdf — PDF document, 1.79 MB (1877767 bytes)\ntags: a roses activitats a roses activitats culturals a roses Alt Empordà Cultura Roses\nprevious MANAMENTS DEL CARNAVAL DE ROSES 2020\nnext Roses promociona els seus càmpings en una de les principals fires europees del sector


Campanya d’ocupació per a l’estiu a Castelló d’Empúries\nCastelló d’Empúries.- Des de l’Ajuntament de Castelló d’Empúries, s’ha engegat una campanya d’estiu per a persones que es troben en procés de recerca de feina i empreses interessades a incorporar personal per a la temporada d’estiu.\nAquesta és l’època de l’any en què hi ha més moviment a nivell laboral i s’aprofita per generar ocupació entre els mateixos ciutadans i ciutadanes del municipi.\nPer aquest motiu, s’ha començat una campanya per tal de poder fer ús del recurs de la Borsa Municipal d’Ocupació, tant en el cas de ser una persona que està en recerca de feina com en el cas de ser una empresa que necessiti personal per a la temporada d’estiu, permetent posar en contacte persones i empreses del mateix municipi.\nCom que una part important de les persones que busquen feina a l’estiu són joves, s’ha organitzat aquesta acció de manera coordinada entre els Departaments de Treball, Formació i Ocupació, Joventut i Promoció Econòmica.\nPer a les persones que estan en situació de recerca de feina:\nHi ha dos punts d’entrada on la persona es pot dirigir per la recerca d’ofertes laborals, un és l’Espai Jove i l’altre és el Servei Municipal d’Ocupació. Aquí és on entren els tècnics i fan el filtratge: Joves que cerquen feina d’estiu passen a una sessió de grup que es donarà des del Servei Municipal d’Ocupació. Una tarda es farà a Castelló i una altra a Empuriabrava amb cita prèvia; Joves que no estudien ni treballen, a banda d’entrar a les sessions de grup, també es derivarà al Servei de Treball Jove; Persona administrativament no jove (major de 30), passa pel circuit habitual del Servei Municipal Ocupació.\nDes del Servei Municipal d’Ocupació s’ajuda a realitzar el currículum, a preparar entrevistes de feina i a cercar les ofertes laborals que més els pot interessar segons el seu perfil.\nPer a les empreses que estan en situació de recerca de personal per treballar:\nLes empreses tenen el contacte directe amb la Borsa de Treball Municipal, ja sigui per correu electrònic, telèfon o web (a través d’un formulari que se’ls facilita). A través d’aquests mitjans es recull l’oferta i es fa la intermediació amb les persones inscrites a la borsa de treball municipal per buscar el perfil més adequat per a l’oferta de feina requerida. En el cas de no tenir ningú a la Borsa de Treball Municipal amb el perfil sol·licitat, es procedeix a penjar l’anunci de l’oferta laboral a les xarxes socials de l’Ajuntament per tal d’ajudar-los a trobar candidats/es adequats/des, encara no siguin del propi municipi.\nPer fer promoció de tota aquesta tasca i una crida, tant a joves que busquen feina com a empreses que n’ofereixen, a fer ús de la Borsa Municipal de Treball, s’està realitzant una campanya a través de diferents mitjans i cartells, per aconseguir que aquesta informació pugui arribar a tothom.\nArxivat com a: Alt Empordà, Comerç, Serveis, Societat, Turisme Etiquetat com a: Ajuntament de Castelló d'Empúries, Alt Empordà, campanya, Castelló d'Empúries, cerca de feina, comerç, empreses, estiu, joventut, serveis, societat, temporada turística, treball, turisme


La vida des del sofà: 2016\nCada cop tinc més clar que hi ha dues maneres bàsiques de viatjar. La primera està dominada pel "veure" i posa l'èmfasi en visitar aquells highlights irrenunciables per fer-s'hi la foto i tenir constància, per tant, que un hi ha estat. La segona forma de viatjar és la del "viure", i aquí no és tan important quins o quants monuments i espais singulars s'ha visitat, com les experiències viscudes. Que un viatge posi més èmfasi en el "viure" o en el "veure" depén de la destinació, en primer lloc, però també de qüestions com la durada, el format del viatge, si un coneix "nadius", etc. Així, les vacances d'aquest estiu al Marroc -quinze dies- van ser clarament un viatge de "viure". Fins i tot la meva estada d'una setmana fa dos anys a Nova York va poder mantenir un cert equilibri entre el "veure" i el "viure".\nEl darrer pont de la Constitució vam fer una escapada, llargament planejada a Roma, ciutat a la què jo encara no hi havia estat mai. Amb un programa força apretat, si fa no fa vam complir amb totes les visites obligatòries: el Coliseu, el Fòrum, el Trastevere, el Vaticà, esglésies i places diverses (l'únic element fora del programa més massiu va ser una visita als estudis de cinema de Cinecittà, força interessant)... Si hi afegim una presència massiva de turistes catalans i/o espanyols i la gran pressió exercida sobre els mateixos per guies, venedors ambulants i cantamanyanes en general la sensació de "fer el guiri" va ser gairebé total. Segurament tampoc va ajudar l'època de l'any, que potser no sigui la millor per visitar una ciutat mediterrània.\nEl Fòrum de Cinecittà és de cartró pedra, però al de veritat hi ha tants turistes que un potser encara té més sensació de parc temàtic.\nTot plegat em va deixar amb una sensació ambivalent. Em va agradar Roma? Sí, és clar. A qui no li podria agradar? Però em va faltar alguna cosa... Un amic provocador deia que era perquè Roma no té ànima, però estic convençut que és justament el contrari, que té molta ànima però no vaig saber trobar-la. Cosa més frustrant en un país amb una cultura i una llengua accessibles per a nosaltres (no és com estar "lost in translation" al Japó). En aquest sentit, potser el capítol "experiencial" que va quedar més satisfet va ser el gastronòmic, gràcies a diversos locals que li havien recomanat a la Marta, on vam deglutir amb fruïció excel·lent pasta (bucatini alla gricia), alguna carn singular (saltimboca alla romana) i curiosos entrants (olive ascolane, suppli di riso o fiori di zucca). I uns meravellosos cannoli menjats al carrer a prop de piazza Spagna.\nPer tant, podríem dir que he vist Roma, però em queda pendent de "viure-la". Amb sort, en el futur...\nPublicat per Guillermo Soler a 11:25 Cap comentari:\nPublicat per Guillermo Soler a 1:33 Cap comentari:\nPublicat per Guillermo Soler a 0:51 Cap comentari:\nFortaleses, pors i mala consciència\nEn parlàvem un parell de dies abans, i no ens ho volíem ni imaginar. Dimecres, en acabar la diada de Firagost a Valls, uns quants periodistes dels que seguíem l’actualitat castellera vam anar a sopar i algú va comentar-ho: diuen que pinta malament, molt malament. I si...? Què faríem? Com ho explicaríem? Com –en el fons- ho justificaríem? Dos dies més tard, divendres, cap al migdia, allò que no volíem ni imaginar-nos esdevenia una realitat: Mariona Galindo, la nena dels Capgrossos de Mataró que havia patit un traumatisme craneoncefàlic a les darreres Santes, era morta.\nAra ens tocava de respondre de manera immediata les preguntes que no ens havíem volgut fer. En el meu cas, com a sotsdirector del “Quarts de Nou” de TVC, tocava determinar què explicaríem al programa i com ho faríem. El primer que vam comentar amb el Xavier Capdevila va ser que, en aquestes circumstàncies, difícilment tenia sentit emetre continguts previstos que esdevindrien frívols, com ara una entrevista al doctor Estivill. A partir d’aquí, els esdeveniments ens van dictar en bona mesura què explicaria i què no el programa. Primer, el mateix divendres a la tarda, es va optar per suspendre les diades del cap de setmana. Dissabte al migdia, la Coordinadora –després d’un debat intern intens, però resolt amb encert- donava la cara amb una roda de premsa. Dissabte a la tarda, el funeral, profundament emotiu, amb la presència –oficial o extraoficial- de moltes colles i moltes cares conegudes. A això s’hi va afegir la valenta i sincera entrevista que l’endemà el Pol Marsà (tot un crack) li va fer al Xevi Castellví, el cap de colla mataroní. Finalment, el “Quarts de Nou” que es va emetre aquell diumenge al vespre era pràcticament un programa monogràfic (la crònica de la Firagost era l’únic contingut que no s’hi referia). L’audiència –una de les més altes del programa- i els comentaris rebuts posteriorment de part de la comunitat castellera, i especialment des dels mateixos Capgrossos, van certificar que realment era necessari explicar què havia passat, i era necessari explicar-ho de la millor manera possible.\nPerò, més enllà d’espais especialitzats com el nostre, penso sincerament que el tractament dels mitjans generalistes va ser força correcte. O, si més no, contràriament al que molts esperaven, no hi va haver editorials abraonats, ni campanyes sensacionalistes... Fora del món casteller es va entendre perfectament que allò havia estat un accident excepcional, que per tant no havia de posar en qüestió l’activitat ni la participació de menors. Ho he dit algun cop, la societat catalana va demostrar ser més madura en la percepció del risc casteller del que ho era bona part del propi món casteller. Una setmana més tard, la temporada es reprenia amb certa normalitat. I les pors del món casteller? Aquestes pors, que jo compartia en part, penso que tenien molt a veure amb una certa mala consciència interna. Perquè en el fons sabíem les coses no es feien sempre bé.\nPrecisament una d’aquestes qüestions –la protecció cranial a la canalla- estava camí de solucionar-se gràcies al casc casteller. Un casc que, abans de la mort de la Mariona, havia estat molt qüestionat per bona part del món casteller perquè es considerava innecessari, perquè era contrari a la tradició o fins i tot –quina frivolitat!- per raons estètiques. En unes setmanes tot havia canviat: el cap de colla que al juny deia que la seva agrupació no participaria en les proves del casc perquè tenien objectius molt ambiciosos i no podien perdre el temps, a l’agost en tenia prou amb un sol assaig per estrenar-lo a plaça. En casos com aquest, però, benvinguts els conversos.\nHi va haver altres factors i fins i tot persones concretes que penso sincerament que van ser decisives per tal que el món casteller i la societat en general encaixessin el cop de la millor manera possible, per tal que el món casteller descobrís, a la fi, que era més fort del que es pensava: a risc de ser profundament injust, esmento com a exemples al Jaume Rosset o l’Antoni Baron en els seus papers respectius. Però sens dubte el factor clau va estar en l’entorn més immediat de la Mariona. Primer en la seva família, en els pares. I després en una colla, els Capgrossos de Mataró, que van tenir un comportament exemplar els dies i les setmanes següents (també, però no només, de cara als mitjans). A la colla sempre han dit que va ser la fortalesa dels pares la que els va empènyer a continuar. Jo penso que la fortalesa i la serenor, malgrat el dolor, dels Capgrossos també es va encomanar a la resta del món casteller. I –és la meva interpretació- la seva fortalesa també tenia a veure amb el fet que la colla tenia una trajectòria exemplar a l’hora d’evitar les caigudes. I si fas les coses de la millor manera possible, no tens mala consciència.\nDeu anys després, el casc és una realitat inqüestionable que pràcticament ha eradicat les lesions craneoencefàliques al pom de dalt, i hem avançat moltíssim en tot el que està relacionat amb la prevenció, començant per la consciència del col·lectiu. Però encara ens queda feina per fer, aspectes per millorar, defectes que corregir. I la lliçó que, si més no, jo n’extrec, de l’experiència de fa una dècada, és que aquests temes cal afrontar-los de cara, sense reserves, fent tot el possible per millorar. El món casteller ha de deixar definitivament de tenir mala consciència. I per això ha de ser impecable en tot allò que té a veure amb la prevenció de lesions.\n(Article publicat originàriament a la revista "Castells" el 3 d'agost)\nPublicat per Guillermo Soler a 20:30 Cap comentari:\nDuet de festivals estiuencs\nLa primera quinzena de juliol va ser d'alta intensitat musical, amb assistència consecutiva a dos festivals, cosa que va estar a punt d'acabar amb la meva salut (definitivament, ja no estem per aquests "trotes"). Dos festivals de proximitat, agradables, amb cartells atractius. Com a nota negativa comuna, la (moltíssima) gent que se situa tant a prop de l'escenari com li és possible per després passar-se tot el concert xerrant o, més aviat, cridant (perquè, és clar, prop de l'escenari la música està forta, per definició). Una veritable plaga que em va fer posar dels nervis en més d'una ocasió i que, directament, va espatllar-me totalment l'actuació de Kiko Veneno, per exemple.\nEn tot cas, feia temps que tenia ganes d'anar al Vida de Vilanova i la Geltrú, donat el bon regust que m'havia quedat de la meva única assistència al seu antecessor, el Faraday. Quan vaig saber que el cap de cartell eren Wilco, no m'ho vaig pensar més. Val a dir que, finalment, els de Chicago van ser el principal atractiu del festival. Amb un directe que no pot decebre, malgrat que el seu darrer disc és potser el més prescindible de la seva trajectòria, el concert va anar creixent a mida que anaven recuperant temes més clàssics, per arribar al clímax amb el solo de guitarra de "Impossible Germany". A més de Wilco, artistes que feia temps que volia veure en directe com The New Raemon o l'esmentat Kiko Veneno, o altres de nous per mi com Balthazar, Unknown Mortal Orchestra o Los Bengala. Tot plegat en un entorn natural molt agradable, ambient familiar (molts infants i fins i tot nadons) i, això sí, altíssima concentració de hipsters per metre quadrat.\nThe New Raemon al Vida, l'única foto potable de cinc jornades de concerts.\nEl Cruïlla, al Fòrum, va acabar tenint més "xixa". És cert que té un cartell tan eclèctic que a vegades no li acabes de trobar el punt, però aquest any jo en vaig sortir molt satisfet. Com en el Vida, per mi hi havia un cap de cartell indiscutible, en aquest cas Robert Plant. Ja vaig poser de manifest en aquest blog el per què de la meva admiració per Plant: el paio prefereix fer la seva abans que guanyar molts més diners reunint Led Zeppelin. El concert, excel·lent, em va reafirmar que, definitivament, no s'equivoca. Acompanyat d'una banda magnífica -els Sensational Space Shifters- comandada pel guitarrista Justin Adams, Plant va combinar clàssics zeppelians, alguns temes nous i també covers de blues, tot plegat amenitzat amb apunts de sons africans i fins i tot d'electrònica. La sensació és que Plant té clares quines són les arrels de la seva música -per això va versionar Bukka White- i que a partir d'aquí és capaç de moure's en múltiples direccions sense ser incoherent.\nI si el cap de cartell va estar a l'alçada, la resta del menú va deixar també plats deliciosos. Em va agradar molt també Bunbury, a qui no havia vist mai en directe: una rock&roll star que s'ho creu, cosa força estranya en el panorama espanyol actual. Penso que és més interessant quan s'acosta a sonoritats llatines, però el format actual és de rock clàssic (tan clàssic que un dels guitarristes és una imitació perfecte de Keith Richards: el look, els moviments...). També molt interessant va ser poder escoltar els retornats 091 -tot i que érem quatre, perquè coincidien amb uns Alabama Shakes que, l'estona que els vaig sentir, em van semblar un pèl pesadets-. Rudimental i Seed van ser els descobriments del festival, mentre que la gran estafa, al meu entendre, van ser els Crystal Fighters: després de mitja hora de concert encara no acabava de veure clar quina n'era la gràcia (val a dir que potser van tenir el pitjor so del festival).\nDiumenge, Calexico tancaven el festival amb un altre d'aquests directes bastant infalibles, aquest cop ben adaptat a l'audiència festivalera. Ben bé podria dir-se que els Calexico són una mica un resum de la filosofia del Cruïlla: una mica d'americana, una mica de ritmes llatins, una mica d'indie, una mica de cançó d'autor, una mica de música ballable...\nPublicat per Guillermo Soler a 13:47 Cap comentari:\nDues converses d'Spiderman\nSembla clar que la gent de Panini Comics té ganes d'acabar amb l'economia dels fans marvelites. Per si no eren suficients les reedicions en format de tapa dura que ens estaven oferint, aquest 2016 hi han afegit una nova línia, Marvel Saga, que recupera materials força recents, de principis d'aquest segle. Amb dos volums publicats cada mes, de moment alterna tres col·leccions a cadascuna més interessant: Alias, o com ha estat rebatejada, Jessica Jones -moltes ganes de poder veure la sèrie de televisió que l'adapta i que, segons sembla, està aconseguint èxit més enllà del públic estrictament superheroic-; Marvel Knights: Daredevil; i l'Amazing Spider-Man, a partir de l'arribada del guionista Michael Straczynski l'any 2001.\nJa he expressat altres cops en aquest blog la meva devoció per Spiderman. Doncs bé, si l'hagués de justificar, un dels principals arguments els trobaria en els 70 números aproximadament de la sèrie principal que va guionitzar Straczynski, i que són una de les etapes més interessants del pujaparets (hauríem de traduir així "trepamuros"?). El guionista, procedent de la televisió, va aterrar a Amazing Spider-Man després d'uns anys d'històries força fluixes i sense rumb i va marcar diferències des d'un primer moment. Recolzat en un John Romita Jr en estat de gràcia com a dibuixant, Straczynski plantejava una revisió del mite en determinats aspectes -cosa que sempre aixeca les queixes dels fonamentalistes- però crec que l'encertava plenament en allò més important: que el protagonista real d'Spiderman és Peter Parker, la identitat civil, i no el superheroi emmascarat.\nEspectacular doble pàgina de Romita Jr.\nAl final de la seva primera saga, Straczinsky trencava un tabú quan feia que la tieta May descobrís, finalment, que el seu nebot era Spiderman. Val a dir que les identitats secretes és un dels tòpics del gènere superheroic que potser han envellit pitjor: només cal pensar en la incapacitat dels companys de Clark Kent per adonar-se que és Superman simplement perquè es posa ulleres i es fa el ximplet. En el cas d'Spiderman, durant anys i anys una de les majors obsessions de Peter Parker havia estat evitar que la fràgil tieta May descobrís la seva identitat secreta, convençut que un ensurt d'aquestes característiques li provocaria un atac de cor. Aquest plantejament simplista potser tenia sentit el 1965, però no 35 anys després.\nLa tieta May descobreix que el noi que ha criat com un fill és Spiderman.\nDoncs bé, Straczinsky fa que la tieta May descobreixi la identitat secreta de Peter, i que reaccioni com segurament ho faria una persona real: res d'atacs de cor, i en canvi, tristor, ràbia, i moltes preguntes pendents. Preguntes que es resolen en l'episodi titulat "La conversa" (Amazing Spider-Man vol 2, #38) que, efectivament, està plenament dedicat a la conversa entre May i Peter. "Què et pensaves que passaria si ho descobria? Que em desplomaria i em moriria?", li retreu May al seu nebot, dolguda sobretot pels anys de mentida i ocultació, quan aquest li diu que ho feia per protegir-la. I de sobte May deixa de ser la velleta més aviat insuportable que ha estat durant bona part dels còmics d'Spiderman per convertir-se en una persona de carn i ossos.\nStraczinsky també seria, uns números endavant, capaç de dotar d'un sentit i una coherència a la relació entre Peter i Mary Jane, la seva muller: mai, potser, s'havia reflectit tan bé l'amor entre els dos i al mateix temps la manera com l'ombra d'Spiderman s'hi interposava.\nDoncs bé, és curiós que només uns mesos abans un altre guionista havia fet que un altre Peter Parker tingués una altra conversa en què confessava la seva identitat secreta. L'"Univers Ultimate" va ser una jugada de Marvel per rellançar els seus personatges principals, començant des de zero i "actualitzats" per al públic modern (el que ara se'n diu un reboot). La punta de llança del projecte va ser, és clar, Ultimate Spider-Man, col·lecció encarregada un altre guionista amb poca experiència prèvia a l'editorial -tot i que se'n convertiria en un dels artífexs principals els anys següents-: Brian Michael Bendis. Així, mentre el Peter Parker d'Straczinsky era la versió més adulta que probablement mai hàgim tingut, el de Bendis era, altre cop, el Peter adolescent que va a l'institut.\nPerò Bendis també va tancar la seva primera saga -la del naixement d'Spiderman-, amb un episodi totalment dedicat a una conversa (Ultimate Spider-Man #13). En aquest cas, és Peter directament qui li explica a Mary Jane que s'ha transformat en Spiderman. I és que tan improbable com que al llarg dels anys May no ho hagués descobert era que un adolescent que de sobte adquireix poders aràcnids no ho expliqués a ningú, ni tan sols a la seva millor amiga.\nEls silencis i les mirades poden ser tan expressius com els propis diàlegs.\nDues versions de Peter Parker / Spiderman. Dos guionistes. Dues converses. L'Spiderman d'Straczinsky i l'Ultimate Spiderman de Bendis (i de Romita Jr i Mark Bagley, respectivament) són probablement dos dels principals llocs d'entrada si algú vol descobrir perquè, per alguns, Peter Parker / Spiderman és el superheroi per excel·lència.\n[Si algú vol fer cas a la recomanació, cal que s'afanyi perquè ja s'han publicat dos volums de la reedició d'Straczinsky. L'Ultimate de Bendis ja es va recopilar fa uns anys en volums de tapa dura, però segurament encara es pot aconseguir.]\nPublicat per Guillermo Soler a 1:18 Cap comentari:\nLa peli que (no) va acabar amb el "western"\nBona part de la meva (poca) educació cinèfila la van fixar, als anys d'institut, les pelis que feien a la nit a La 2 i la col·lecció de vídeos de la Biblioteca Pública de Tarragona. Va ser gràcies a aquesta que vaig veure, diria que almenys un parell de vegades, Heaven's Gate (1980), la pel·lícula de Michael Cimino que va comportar la desaparició de United Artists -la productora responsable- i, van dir alguns, del western com a gènere comercial. La peli em va quedar gravada a la memòria com una d'aquelles "imprescindibles", tot i que vaig passar molt de temps sense poder veure-la.\nFinalment, fa uns anys vaig trobar-ne una còpia en DVD. La vaig comprar, la vaig veure i... no era la mateixa película. Literalment: hi faltaven, aquí i allà, detalls, petites seqüències. Fins i tot una que per mi donava bona part del sentit profundament amarg a la peli: després de la batalla final, la desesperació extrema d'una de les immigrants... (si heu vist o veieu le peli ja sabreu a què em refereixo). Efectivament, es tractava d'una versió de 149 minuts (només dues hores i mitja), mentre la què jo havia vist en VHS, que era la que es va passar als cinemes en el seu moment, era de 219. Res, una hora i escaig més...\nAfortunadament, fa uns mesos s'ha tornat a reeditar en DVD i Blue Ray, primer en una edició més luxosa i després més senzilla. A banda d'interessants extres, l'important és que es tracta de la "versió del director", molt semblant a la d'estrena (216 minuts), i que a més ha passat per una remasterització que suposa un canvi en la qualitat de la imatge espectacular. De veritat, val molt la pena passar per caixa.\nI és que no és ben bé veritat que Heaven's Gate suposés la fi del western -tot i que els 80 sí van ser potser els seus pitjors anys-, però si ho hagués estat, com diuen els ianquis, what a way to go! Un western diferent ja des de l'inici, amb una festa de graduació a Harvard, i que planteja un tipus d'història gens habitual en el gènere, basada en fets reals: la decisió dels potentats ganaders de contractar una banda de pistolers per eliminar els immigrants que els fan nosa. Que aquests immigrants vinguin sobretot d'Europa de l'Est, no per casualitat, facilita connexions en imatge amb el cinema socialista rus. I, vista avui, té interessants ressonàncies, ja que al cap i a la fi parla de l'enfrontament entre rics i pobres, entre els "nadius" i els nouvinguts. No per res, el crític Quim Casas la va definir fa temps com un western "de classe i amb classe".\nÉs evident que Cimino, endiosat, va embogir durant la realització del film (la seva primera versió era de més de cinc hores), i que fins i tot aquesta "versió del director" no és perfecta, però Heaven's Gate està plena de grans moments i seqüències que justifiquen la seva llarga durada (de la pròpia seqüència i de la peli en general), com ara la del ball.\nEn tot cas, que Cimino no va aconseguir matar el western ho demostra que en la darrera edició dels Oscar hi competien dues películes adscrites al gènere (The Revenant i The Hateful Eight), curiosament també les dues dirigides per directors "artistes" (Iñárritu i Tarantino) i amb una durada llarga. Això sí, tot i que cap d'elles supera a Cimino en durada, trobo que els hi sobra força més metratge que a la del 1980. A més, les dues noves són més explícitament violentes que la clàssica, però és una violència buida, que no colpeja emocionalment com si ho feia -hi torno- el final de la batalla entre pistolers i immigrants a Heaven's Gate.\nAixí les coses, per mi el duel Iñárritu-Tarantino l'ha guanyat el debutant S. Craig Zahler amb Bone Tomahawk, un altre western contemporani, molt més modest quant a pretensions, però potser per això una agradable sorpresa per a l'amant del gènere. Tot i que la seva pel·lícula se l'ha definida com un híbrid de western i horror, el cert és que és un millor homenatge a la peli "de l'Oest" de tota la vida que les altres dues. I tot i que, altre cop, llueix una violència extrema -ratllant el gore en algun moment-, és una violència seca, no ginyolesca com la de les altres. Però la diferència principal entre Bone Tomahawk i les rivals oscaritzades és que és l'única de les tres que té personatges que es facin humans i que, per tant, et preocupi què els passarà.\nPublicat per Guillermo Soler a 18:08 Cap comentari:\nEls 200 millors àlbums de la història... segons "Uncut"\nLa revista Uncut, que de fa uns anys és la meva favorita en això de la música, ha publicat en el seu darrer número una llista dels "200 millors àlbums de tots els temps" (podeu consultar-la aquí). És evident que el valor real que tenen aquestes llistes és molt relatiu, ja que els que hi voten se suposa que han de combinar una sèrie de criteris, com ara el gust personal, l'impacte que va tenir el disc en el seu moment o el llegat que ha deixat amb el pas del temps, cap dels quals és verificable de forma empírica. De fet, des de la pròpia revista han encarat la tasca amb certa prevenció, però plantejant-ho com un exercici per definir quin és el cànon que actualment conformen els seus crítics i col·laboradors. Al cap i a la fi, els rànquings tenen molt de joc.\nAixí, el resultats final és que Pet Sounds, dels Beach Boys, és el millor àlbum de tots els temps. Sí, el disc que Brian Wilson interpretarà en directe al pròxim Primavera Sound. Potser de mica en mica en aquest país s'anirà entenent que, efectivament, els Beach Boys són una de les grans, grans bandes de la història de la música popular. La transcendència de Pet Sounds hauria d'estar fora de dubte (a més d'incloure cançons meravelloses com "God Only Knows" o "Caroline No"), tot i que el meu disc favorit dels californians és justament l'únic altre que entra a la classificació, Surf's Up (135). Tot i això, a algú el pot sorprendre que els BB se situïn per davant de Beatles, Dylan o altres. L'explicació és justament que en el seu cas l'"obra mestra" està molt clara, mentre que en els altres artistes el vot s'ha dividit entre diversos discos.\nLa veritat és que als d'Uncut els ha quedat un rànquing força canònic: així, el top ten el completen dos discos dels Beatles (2 i 5), dos de Dylan (7 i 9), l'Astral Weeks de Van Morrison (3), el debut de la Velvet (4) i, potser els més discutibles, el Forever Changes de Love (6), The Queen is dead (8) dels Smiths i Marquee Moon (10) de Television, tot i que el primer suposa una alegria per mi. Segueixen dos Bowies (el que dèiem del vot dividit) i cal arribar fins al tretze, això sí, per trobar el primer exemple de música negra, el What's going on de Marvin Gaye (que acostuma a puntuar més alt, però en tot cas sí que hi ha certa unanimitat a considerar-lo la cimera del seu gènere).\nLa revista no ho especifica, però dono per fet que són els millors àlbums de rock. Així s'entén que el jazz quedi reduït a Miles Davis (14), John Coltrane i Charlie Mingus; el country a Johnny Cash i Gillian Welch; i el blues (no blues-rock) simplement no existeixi. La decisió de no incloure recopilatoris pràcticament condemnava a no aparèixer als fundadors del gènere, però tot i això resulta sorprenent comprovar que Elvis Presley no apareix per enlloc. Si no m'equivoco, Bjork, Can, Kraftwerk i Serge Gainsbourg són els únics artistes no anglosaxons. Pitjor encara: no n'apareix cap de fora del que en diríem primer món. Ni tan sols Bob Marley.\nMalgrat totes aquestes limitacions i altres decisions discutibles (com que Springsteen no aparegui fins el 96!!!) que segurament tenen a veure amb un biaix britànic que malgrat tot està força controlat, com deia, em sembla un llistat força canònic i, per tant, poc donat a la frivolitat. Li aplico la meva particular prova del cotó -que durant anys vaig fer servir també per mesurar la profunditat del catàleg d'una botiga de discos-, que és mesurar-la a partir de la presència Byrds: la llista inclou tres àlbums de la banda (al 68, 78 i 128), i tres més d'excomponents (Gene Clark al 192; David Crosby al 64 i els Burritos al 95). Sis discos no està gens malament. A més, la tria és encertada i l'ordre també correcte (Notorious per davant de Younger; Gilded Palace of Sin abans que Sweetheart of the Rodeo).\nLa llista -si ens la creiem mínimament és força reveladora quant a allò que els grans anys del rock han quedat enrere. El 43 dels discos són dels 70, i el 23,5% dels 60, mentre que el segle XXI només aporta vuit discos... I potser els 70 s'imposen en quantitat, però en qualitat la cosa està clara: vuit dels deu primers discos són del 65-68, els anys daurats del rock...\nQueda només comprovar com de canònic sóc jo. Faig una repassada ràpida i conto que en tinc uns 105-110 i podríem dir que uns 40-45 més els "tinc" parcialment via recopilatoris. No està gens malament. Però encara me'n falten 50. I tots els que no estan a la llista... Don't stop!\nPD: Fa uns dies un amic la identitat del qual no revelaré discutia, arran la mort de Glenn Frey, si els Eagles eren més "importants" que David Bowie. Pels d'Uncut la resposta és clara: Bowie és de fet l'artista amb més discos a la llista (7); dels Eagles no n'hi ha cap. Tot i que la pregunta clau continua sent què és important i qui ho defineix.\nPublicat per Guillermo Soler a 17:15 Cap comentari:\nEls 200 millors àlbums de la història... segons "U...


Celebrada la 20a edició de l'Handbol Sorra a Igualada\nEscrit per Daniel Leon / CHI\nEl passat cap de setmana, es va celebrar la XX edició, del Torneig d'Handbol Sorra Ciutat d'Igualada el més antic de Catalunya, a les instal·lacions del parc de Vall Daura.\nCom és habitual, el torneig va estar organitzat pel Club Handbol Igualada, i més de 350 esportistes i 35 equips, van gaudir d'unes fantàstiques instal·lacions i on van oferir un gran espectacle. Tots els esportistes participants, van rebre una samarreta de record, i tots els equips guanyadors trofeus, així com els millors jugadors de cada final on es va agrair la seva participació.\nLes categories que van participar eren: prebenjamí a Sènior, tant en format obert, com en format federat i dins del Tour català d'handbol platja de Catalunya,en les categories base. També s'ha fet torneig de la categoria Special, amb tota la il·lusió pels nois i noies, amb la participació de 6 equips, d'arreu de Catalunya.\nDissabte a la nit, es va celebrar el tradicional sopar del club, a la fresca, on es va fer una botifarrada, amb la participació de pares i mares, jugadors i col·laboradors del club, per posar punt final a la fantàstica temporada.\nAgrair al patronat d'esports i a l'Ajuntament d'Igualada, per la seva col·laboració i confiança, als membres de la junta, pares, mares, jugadors i delegats, que van poder ajudar, sense ells no seria possible tanta feinada, gràcies per tot i fins a la pròxima edició.\nGALERIA DE FOTOS / JOAN ÀNGEL SOLANELLES


NW La Revista de Reus - Alícia Alegret decideix deixar l'Ajuntament de Reus\nVIDA MUNICIPAL | Grups municipals\nAlícia Alegret decideix deixar l'Ajuntament de Reus\nAlegret anuncia que deixa la política activa, i no vol continuar al Parlament\n28/11/2014 | Per NW Revista de Reus\nAlegret, envoltada d'alguns companys de consistori, en el Congrés del PP en què va ser elegida vicesecretària de l'executiva catalana del PP. Eren altres temps.\nLa fins fa pocs dies primera tinent d'alcalde de l'Ajuntament de Reus i figura clau en l'accés de Carles Pellicer a l'alcaldia de Reus fa tres anys i mig, Alícia Alegret, deixa l'Ajuntament de Reus. El cop rebut dels seus companys de grup municipal que, després de trencar-se el pacte de govern, la van rellevar en una votació interna com a portaveu del grup, ha estat definitiu i ha preferit no continuar sola al consistori. Alegret, doncs, ha passat en dues setmanes del tot al no res a l'Ajuntament de Reus: de tenir la clau de l'estabilitat del govern municipal i una notable quota de poder, a abandonar l'escó municipal.\nSi deixar el govern ja va ser un cop, que els cinc regidors que l'acompanyaven al grup municipal votessin unànimement contra la seva continuïtat com a portaveu del grup, en benefici de Sebastià Domènech, ha reblat el clau i ha fet evident el que era un secret a veus: la mala relació que Alegret tenia amb els seus companys i amb la direcció del partit a la cituat i al Camp de Tarragona. Ho ha reconegut ella mateixa en una compareixença aquest matí: "quan algú aixeca un dit a Barcelona, es trenca el apcte de govern, i quan algú aixeca un dit a Tarragona, deixo de ser portaveu municipal", ha dit en al·lusió al dirigent provincial del partit, Alejandro Fernández. I ha anat més enllà: "no vull formar part d'un partit polític on es perden les formes, la humanitat i el seny".\nAlegret mantindrà la seva activitat al Parlament de Catalunya, a l'espera de com es resol el calendari electoral català, però ha deixat clara la seva voluntat de deixar la política activa. És més, en cas que la legislatura s'allargui, no descarta deixar l'escó durant els primers mesos de l'any que ve.\nEn ser baixa a l'Ajuntament, caldrà un relleu. Per llei, li toca al qui va ser número 7 de la llista popular a les eleccions del 2010, Alejandro Ibáñez, aleshores a la candidatura en representació de Noves Generacions del PP.


PortadaSocietatZPortada IzquierdaZResto 7 December, 2016 Núria Vilellas Camps 0\nInici » Historic » Informe Pisa: Catalunya millora, però molt modestament\nJa han sortit els resultats del darrer Informe Pisa, que fan referència a les proves realitzades el 2015. Catalunya ha aconseguit una millora modesta, especialment en ciència i matemàtiques. Però se’ns dubte, molt menor de la qual s’han fet ressò alguns mitjans de comunicació. I això és degut al fet que la comparació feta amb els resultats del 2012 és poc representativa, ja que aquell any hi va haver una ensorrada respecte al 2009. Anem a pams.\nL’Informe Pisa, que està realitzat per l’Organització per a la Cooperació i el Desenvolupament Econòmic (OCDE), valora cada tres anys en quina situació es troba l’educació en més d’una setantena de països d’arreu del món. En funció de com evolucionin aquests socialment, la variació serà més gran o més petita. Per exemple, si un país aconsegueix augmentar 30 punts en un dels barems, vol dir que haurà aconseguit que els seus alumnes obtinguin 9 mesos d’avantatge respecte a l’anterior valoració. Així, 15 punts suposen uns 4 mesos i mig, i 12 punts són l’equivalent a un trimestre.\nTornem a Catalunya. En ciències i matemàtiques, els dos ítems dels quals es poden trobar més diferències (en comprensió lectora Catalunya no varia d’un any per l’altre, es manté bastant regular), és on es pot observar més clarament aquesta situació.\nCOMPETÈNCIA / ANY\nCOMPRENSIÓ LECTORA 498 501\nMATEMÀTIQUES 496 493\nEn ciències, per exemple, és cert que aquest any Catalunya ha millorat 12 punts, que seria l’equivalent a un trimestre, però venia d’una caiguda respecte al 2009. Quelcom similar ha passat en matemàtiques, que malgrat haver augmentat 7 punts respecte al 2012 (mig trimestre, aproximadament), no podem oblidar que si prenem de referència l’Informe Pisa anterior, l’augment ha estat molt modest. I és que un canvi per sota dels 7 punts és pràcticament imperceptible, i per tant, no té un valor significatiu. Això significa que aquests anys han servit per recuperar tot el que s’havia perdut en matèria d’educació i millorar una mica, però el canvi tampoc ha estat tan important. Segurament ho hauria estat més si no hi hagués hagut la caiguda.\nCatalunya realment ha millorat respecte de l’OCDE?\nCatalunya està per sobre de la mitjana de l’OCDE, és cert, però no és mèrit de Catalunya. El problema és que aquesta vegada l’OCDE ha patit una baixada important en totes les competències pel mal comportament d’alguns dels països analitzats. Si l’OCDE no hagués tingut aquesta caiguda, Catalunya no l’hauria pogut superar ni en Ciències (493 enguany) ni en matemàtiques (492), encara que si en comprensió lectora (493), on Catalunya sempre ha destacat.\nCatalunya tampoc està entre les primeres posicions entre comunitats autònomes\nCatalunya pot haver millorat molt aquesta vegada, però encara continua sense estar entre les primeres posicions de comunitats autònomes. En ciències és la sisena, en comprensió lectora és la setena (i això que és en la matèria on més destaca), i en matemàtiques torna a ser la sisena. Si tenim en compte que Catalunya es troba entre les 3 o 4 primeres posicions pel que fa a la renda, i que en pes del PIB en el conjunt de l’Estat és el segon, trobar-se entre les posicions 6 i 7 en ensenyament és una mala posició per un país que es vol avançat i tecnològic.\nDir que Catalunya està en el bon rumb és agosarat. És cert que no empitjora, però tampoc acaba de sortir d’una posició mediocre dins del conjunt de l’estat. I és que Catalunya, que sempre havia excel·lit en pedagogia, segurament en part per tenir la competència compartida, ara no és capaç de brillar en el context espanyol.\nResultat de l’Informe Pisa per comunitats autònomes.\nDins d’Espanya Catalunya sempre s’ha situat lleugerament per sobre o per sota de la mitja. Aquesta vegada, la supera en tots els àmbits. Però això té una explicació. D’una banda, Andalusia, Extremadura i Canàries fan punxar la mitjana estatal de manera extraordinària, a causa d’uns resultats molt insuficients. Però el més important per entendre aquesta caiguda d’Espanya, és que el País Basc s’ha desplomat. La comunitat basca sempre ha estat entre les primeres d’Espanya, però en canvi aquesta vegada, no se sap el perquè, però ha caigut de manera exagerada. Si no fos per això, el País Basc s’hagués mantingut, i Catalunya encara hauria perdut una altra posició.\nCom li hauria anat a Catalunya si fos un estat independent?\nEn el conjunt global de l’informe, en el qual participen 71 països, en ciència Catalunya hauria quedat dinovena per darrere de Suïssa; en comprensió lectora entre dissetena i dinovena, empatada amb Dinamarca i Suècia. Tenint en compte que Espanya ha quedat vint-i-cinquena, queda palès que tenir el català com a llengua vehicular no dificulta de cap manera l’aprenentatge, sinó tot el contrari; i en matemàtiques, Catalunya hauria quedat vint-i-unena, per darrere d’Àustria.\nPuntuació de l’Informe Pisa per països. Font: El País.\nSi en canvi prenem de referència només els països de l’OCDE (34 països en total), Catalunya hauria quedat 13 en ciències, 16 en comprensió lectora, i 16 en matemàtiques. Catalunya quedaria més bé que Itàlia o que Rússia, en alguns casos fins i tot podria millorar els resultats de Polònia, i quedaria lleugerament per sobre de Portugal, que ha estat la gran revelació d’aquest informe, on ha aconseguit millorar els seus resultats de manera sorprenent.\nEspanya és dels països de l’OCDE que destina menys recursos a la família\nCatalunya Pisa1 catdialeg1747 educació34 Informe Pisa 20151 OCDE13


Cop de mercat: Un tractat contra les persones i el clima – Entrepueblos\nCop de mercat: Un tractat contra les persones i el clima\nDos mesos després de l’anunci del preacord pel tractat de comerç i inversió (TCI) entre la Unió Europea i els països del Mercosur, el món es despertava amb una gegantina onada d’incendis sense precedents a l’Amazònia, a l’empara del nou govern de Bolsonaro. No és que hi hagués una relació causal directa entre els dos fets, però ambdós tenien un objectiu comú: exportar més carn, soja i etanol a Europa o a la Xina.\nEl TCI UE-Mercosur no és un tractat més. Abastaria el 25% del PIB mundial i el 37% de les exportacions. Mentre ens anuncien el Green Deal, una proposta teòricament ambiciosa per frenar el canvi climàtic, la política real de la UE segueix el business as usual entregant el nostre futur als grans lobbys.\nEl tractat suposa abundar en les mateixes matrius: Mercosur accentuaria el seu paper d’exportador de matèries primeres agropecuàries i Europa li vendria cotxes i altres productes industrialitzats, desarticulant el teixit industrial intern de la regió.\nA grans trets, hi guanyen les multinacionals d’un cantó i l’altre, que poden produir deslocalitzadament, a gran escala i a baix preu –però a un alt cost humà i ambiental. Hi surt perdent una gran part de la pagesia europea, les comunitats camperoles i els pobles indígenes. Sería un gran cop per a la classe obrera industrial de Mercosur, així com per als drets a la salut i al consum informat en ambdós continents. Però, a més, deixar passar aquest tractat seria tant com donar per perduda la lluita per fer front a l’emergència climàtica.\nEl TCI UE-Mercosur no passarà: moviments i organitzacions socials d’una banda i l’altra l’aturarem. Perquè les persones i el planeta són primer.\nDescarregar ➡ Suplement informatiu de la campanya Catalunya No als Tractats de Comerç i Inversió\nButlletí 71 “Un gran desordre sota el cel” Economía feminista: Desafíos, propuestas y alianzas


Ajuntament de Mollet del Vallès - L'habitació del farmacèutic 2017\nServeis a Mollet Cultura i lleure Projectes culturals L'habitació del farmacèutic 2017\nL'Habitació del Farmacèutic. Edició 2017\n5 de maig de 2017, de 8 del vespre a 12 de la nit\nDurant la nit del 5 de maig, creadors i creadores ocuparan el Centre Cultural La Marineta per mostrar tot tipus d'obres audiovisuals per les diverses estances de l'antic hostal, des de curtmetratges, documentals, videoart, video-mapping. Es convidarà el visitant a habitar la casa i escollir lliurement el seu recorregut per les diverses estances, sense formalismes, fent seu l'espai-temps i gaudint de la nit.\nUs convoquem a enviar les vostres propostes per formar part de la III Mostra audiovisual col·lectiva L'habitació del farmacèutic, amb l'objectiu de fer difusió cultural de projectes de producció emergent.\nL'equip d'organització treballarà per donar cabuda a totes les propostes. Tot i així, per motius d'infraestructura, es pot donar el cas d'haver de fer-ne una selecció.\nLes propostes s'han de presentar entre el 30 de gener i el 31 de març de 2017.\nS'ha de lliurar el formulari (vegeu peu de pàgina) amb l'obra audiovisual corresponent. Ho podeu fer a través del correu electrònic cclamrineta@molletvalles.cat (mitjançant WeTransfer), o bé presencialment (mitjançant memòria USB).\npl. Església, 7. Mollet del Vallès\nTel. 93 570 49 37\nDe dilluns a divendres, de 15.15 a 21.30 h i dissabtes, de 10 a 14 h i de 16.30 a 20.30 h.\nEls creadors i creadores accepten participar activament en aquest espai de treball compartit i col·laboratiu.\nFormulari de participació (177 Kb)