En defensa d’un transport públic digne - Portal de Xàtiva\nInicio Opinión En defensa d’un transport públic digne\nPepe Garrigós i Gallego.\nAlcalde de l’Alcúdia de Crespins i secretari local de Més Compromís\nFa 11 anys el nostre poble va ser testimoni de com RENFE-ADIF enderrocava la històrica estació amb la promesa de construir un altra. A dia de hui el servei continua prestant-se en un barracons infames que causen inseguretat i incomoditats a les persones usuàries del tren. Els darrers anys a aquestes carències s’ha sumat la pèrdua de qualitat del servei amb retardaments i supressió de trens sense justificació que perjudiquen a la gent que ha pagat bitllets cada vegada més cars. Uns bitllets que la pròpia RENFE va reconèixer que eren més de 700.000 cada any. No de bades, la nostra estació presta servei als pobles de l’Alcúdia de Crespins i Canals però també a bona part de la Costera de Ranes i de la Canal de Navarrés. És aquesta una bona gestió del servei de transport públic? És aquesta la manera de reduir el consum del transport privat per lluitar contra el canvi climàtic?\nEl 2015 amb l’entrada dels partits progressistes al govern municipal es va capgirar la política de deixar fer a RENFE-ADIF. Amb molt d’esforç es va aconseguir que no partiren el nostre poble en dos amb un mur i que l’antic pas a nivell fora substituït per un pas soterrani segur per vehicles i vianants. Durant les negociacions el tema de l’estació va estar sempre damunt la taula perquè enteníem que és estratègic per al futur dels nostre pobles i també per garantir el seu benestar i qualitat de vida. Se’ns han fet moltes promeses al respecte però no s’ha complit cap i ha arribat el moment de dir prou de mentides als gestors de RENFE-ADIF. De recordar-los que són gestors d’empreses públiques i que el benestar de les persones ha de ser una prioritat per ells. També que des de les administracions la paraula s’ha de mantenir per no buidar de contingut la democràcia i que la ciutadania no perda el respecte a les institucions.\nSoc alcalde de tota la gent del meu poble i el seu benestar és la meua prioritat. A més a més, soc alcalde representant a Compromís un partit que defensa la millora dels serveis públics i que sap que el transport públic és una eina per mitigar el canvi climàtic i una necessitat a mesura que els combustibles fòssils s’esgoten. Per açò continuarem demanant la millora del servei de rodalies a tota la comarca, la millora del servei de bus, la recuperació de l’estació de la Font de la Figuera, les millores a la línia Xàtiva-Alcoi i, òbviament, que es preste un servei adequat a instal·lacions dignes en l’Alcúdia de Crespins. No pararem, és el mínim que es mereix la ciutadania de la Costera. Ara que el govern central es defineix com el més progressista de la història és un bon moment per a que ho demostre. El transport públic és sostenible, ecològic i una garantia de que tota la ciutadania té llibertat de desplaçament pel territori. La política actual del ministeri que permet a RENFE-ADIF centrar la seua inversió a AVEs ruïnosos mentre oblida les necessitats de la ciutadania que les manté i finança no sols és oblidar quina és l’obligació del servei públic sinó també posar en risc la nostra economia i benestar futurs.\nAnem a pressionar a tots els àmbits possibles fins que el govern central comprenga que el nostre benestar present i futur no està al servei de ningú. Que les inversions públiques no es fan per afavorir interessos particulars sinó per millorar la vida de les persones. Que la gestió dels recursos públics s’ha de fer de manera rigorosa i evitant la pèrdua de diners, però que està al servei de la qualitat de vida i no dels beneficis empresarials de ningú. Esperem que la resta de partits del poble ens acompanyen en esta lluita. Nosaltres ho hem fet en el passat i ho farem en el futur sempre que l’interès general estiga en risc.


El vilanoví Damià Calvet promou una campanya de micromecenatge per investigar el càncer infantil\nTot esborrat i ben controlat!\nLa seva filla va morir al gener a causa d’un tipus de càncer infantil anomenat Glioma Difús de Tronc que ara per ara és incurable\nVolen aconseguir 33.000 euros amb una campanya de micromecenatge que es destinaran a un grup de recerca de la Fundació Sant Joan de Déu\nRedacció Vilanova i la Geltrú 04-05-2015 17:21 Lectures 9161\nL'ex regidor de l'Ajuntament de Vilanova i la Geltrú Damià Calvet ha iniciat fa uns dies una campanya solidària per finançar la investigació en càncer infantil. La seva filla Laia va morir a principis d’any d’un tipus de càncer infantil anomenat Glioma Difús de Tronc (DIPG, per les seves sigles en anglès) que ara per ara és incurable.\nLa pèrdua de la Laia ha fet que la seva família s'impliqui en un projecte de micromecenatge que han anomenat “Tot esborrat i ben controlat!” i que té com a objectiu recaptar fons per avançar en la investigació d’aquesta malaltia i donar esperances de tractament als nens que la puguin contraure en un futur. La Fundació Sant Joan de Déu té un grup de recerca en càncer infantil, i juntament amb altres grups de recerca d’arreu del món, estan fent passes importants per poder contenir la malaltia.\nEl projecte dóna resposta a unes necessitats molt ben definides pel grup de recerca de Sant Joan de Déu que tenen un valor total de 33.000 €, que és l’objectiu a aconseguir en aquesta campanya. Els diners recaptats es destinaran de la següent manera: per una banda, 7.000 € per comprar un aparell per a la disgregació de les biòpsies i una pipeta multicanal electrònica, i a partir d’aquí tres objectius més de 10.000 € , 8.000 i 8.000 € cadascun per comprar els reactius: kits de disgregació cel·lular, enzims, marcadors de fluorescència, anticossos, medis de cultiu cel·lular, material plàstic (puntes, pipetes, Petri, tubs, tubs MACS i filtres), reactius diversos (etanol i solucions tampó) i la contractació de serveis de citofluorimetria.\nPer això la família de la Laia ha creat aquest projecte de micromecenatge que finalitzarà el 8 de juliol de 2015 i que ha anomenat “Tot esborrat i ben controlat!” que és una frase que deien cada dia amb la Laia, abans d’entrar a les sessions de radioteràpia o quan es prenia la medicació. Damià Calvet està sent especiament actiu a les xarxes socials per intentar implicar el màxim de ciutadans en aquesta campanya de micromecenatge: cada aportació, per petita que sigui, sumarà i ajudarà a lluitar contra el DIPG. A més, a les persones que facin una donació de més de 25 € se’ls hi enviarà un edició impresa d’un conte titulat Retorn, que va escriure el vilanoví Damià Calvet, i que juntament a la mare de la Laia i la germana gran, la Montse i la Maria, van decidir compartir.\nCalvet espera obrir una "etapa nova" amb el Ministeri i prioritzar les infraestructures i el medi ambient\nLa família Calvet assoleix l'objectiu i amplia la campanya per a la investigació del càncer infantil


Notícies :: Serveis per a les ECT :: Incentius Fiscals per al Tercer Sector amb la reforma fiscal\nDimarts 10\tNovembre 2015 - 16:09\nAmb la nova reforma fiscal es modifiquen les deduccions per donacions, que s'incrementen fins al 35% en l'IRPF i al 40% en l'Impost de Societats.\nUn dels objectius de la reforma fiscal que s'està duent a terme des del Ministeri d'Hisenda és el creixement econòmic, per això una de les mesures que s’han aprovat és l’increment dels percentatges de les deduccions generals per donacions, per incentivar el creixement i el desenvolupament social i la creació de llocs de treball en els col·lectius més necessitats.\nPel que fa a l’IRPF aquesta deducció general passa del 25% al 30%. A més hi haurà un augment de cinc punts en el cas de donacions reiterades durant 3 anys a una mateixa entitat, per fomentar així la fidelització en les donacions.\nUn altre incentiu que vol fomentar el micromecenatge i fer-lo extensiu a tota la societat, és la creació d’una nova deducció que serà del 75% sobre els primers 150 euros aportats per cada donant.\nLa reforma fiscal ha establert també modificacions en l’Impost de Societats pel que fa a les deduccions generals per donatius. En aquest cas es passa del 35% al 40% per a donacions mantingudes durant tres anys a la mateixa entitat. A més, les empreses i entitats tindran un major estalvi fiscal per aquestes deduccions en la seva quota de l’Impost de Societats, amb la reducció prevista del tipus general, que passarà del 30% al 25%.\nText extret de: xarxanet.org\nMés, sobre...: import , incentius , fiscalitat , reforma fiscal


Castelló recupera el Recinte de Fires i Mercats i resol la concessió per la liquidació de la concessionària - Diari Millars, informació local en valencià.\nL’Ajuntament organitzarà el Mercat del Dilluns si hi ha garanties de seguretat davant la covid-19 i iniciarà el tràmit per a tornar a adjudicar la gestió de la instal·lació.\nL’Ajuntament de Castelló ha declarat la resolució del contracte de concessió d’obra pública de construcció i explotació del Recinte de Fires i Mercats que va ser adjudicat a Refeyme SL el febrer de 2006 per un màxim de 40 anys. L’acord, aprovat en una Junta de Govern Local extraordinària este divendres, arriba a conseqüència de l’entrada de la concessionària en fase de liquidació i davant la dissolució de la citada entitat, la qual cosa implica l’extinció del contracte de concessió.\nEl govern municipal iniciarà a partir d’ara el procés de tramitació d’un nou contracte per a adjudicar la gestió del recinte. L’acord trasllada a més a l’Ajuntament l’organització del Mercat del Dilluns, que assumirà fins que finalitze este nou procés d’adjudicació del recinte.\nEn este sentit, el regidor d’Innovació Comercial, David Donate, ha explicat que s’està estudiant la possibilitat de reobrir el mercat en pròximes setmanes. No obstant això, ha destacat que la possible reobertura es realitzarà si, una vegada realitzades les inspeccions i protocols de seguretat necessaris, es pot garantir la seguretat de venedors i ciutadania davant la covid-19.\nL’acord de la Junta de Govern Local posa fi així al contracte de concessió adjudicat en 2006. Cal recordar un acte de data 23 de gener de 2012 va declarar en concurs l’empresa concessionària i que posteriorment, l’abril de 2019 es va iniciar la fase de liquidació per sol·licitud de la concursada.\nPost més vellsSanitat activa el Pla Nacional d’Accions Preventives contra els Efectes de l’Excés de Temperatures


INFO FEBRER 09 by Pere Ardiaca - issuu\nACTE PRESENT ACIÓ PRESENTA\nDEMPEUS PER LA SAL UT PÚBLICA SALUT El 19 de febrer es farà la presentació pública de l’Associació DEMPEUS per la salut pública, plataforma amb la que col·labora activament la Fundació Pere Ardiaca, i del Manifest que l’acompanya (mirar pàgina 2). Es tracta d’un col·lectiu obert i en creixement de persones que subscriuen el Manifest en defensa del caràcter públic del Sistema de Salut, fent especial atenció als aspectes de la universalitat i equitat del sistema públic, a la necessitat de la participació social organitzada i el tractament adient de les noves patologies emergents. Especialment en moments de crisi toca defensar de les embestides privatitzadores els serveis públics en general, i els de salut en particular. Si vols més informació sobre aquest col·lectiu o participar-hi: www.dempeus.nireblog.com\nData: 19 de FEBRER a les 19 hores Lloc: ATENEU BARCELONES C/ Canuda, 6\nDestacat: Manifest DEMPEUS PER LA SALUT PÚBLICA Presentació: LINA ODENA Dissabtes debat: EL CAPITALISME EN CRISI\nPresentació Llibre i Còmic Lina Odena\nMANIFEST: DEMPEUS PER LA SALUT PÚBLICA Les persones que adherim aquest document considerem que el moment present és determinant pel que fa al futur de la sanitat i la salut a Catalunya i ens pronunciem en defensa del Sistema Nacional de Salut amb tot el seu caràcter assolit: públic, universal, de qualitat, integral, solidari i d’ equitat garantida. Considerem igualment que el seu objectiu irrenunciable és el de donar la cobertura i els serveis adients per garantir el dret constitucional de la ciutadania a la protecció de la salut, sense cap tipus de discriminació, [...]. La equitat i la lluita contra les desigualtats en salut ens són objectius fonamentals i necessaris. Des de diversos àmbits de les Administracions i empreses vinculades al sector de la salut, es vol restringir de moltes maneres l’àmbit públic. [...] És a dir, valors de «mercat» pel damunt dels socials i polítics, i la supremacia d’ una gestió orientada per valors privats per sobre de la satisfacció dels drets democràtics, econòmics i socials. La situació de crisi econòmica es ve a sumar al vell argument dels «límits econòmics del finançament públic», per debilitar l’exigència dels drets i culpabilitzar la ciutadania .Es vol imposar una mena de «Pacte Apolític neutral» que obriria camí a la mercantilització de tot el sector... quan aquestes polítiques ultra-liberals estan fracassant a tot arreu. Nosaltres,[...] reafirmem en la concepció de la Salut com una categoria superior a la simple atenció en sanitat o l’absència de\nmalaltia. Salut és aquella manera de viure, personalment i col•lectiva, autònoma, joiosa, plena, solidaria i harmònica amb un/a mateix/a, amb la resta de persones i amb l’entorn. Una definició que permet abordar el binomi salut/ malaltia des d’una visió en les seves tres dimensions : biològica, psicològica i social. Per tant ens comprometem a actuar en promoció, protecció i prevenció de la salut ,i a partir de les seves causes, dels Determinants de Salut: [...]\nles elaboracions col•lectives i personals que tinguin interès per a la reflexió i l’acció sobre el tema. I a comprometre al màxim de persones en la defensa de la salut pública. Alguns dels àmbits en els que inicialment ens proposem treballar són: 1.- La defensa del caràcter PÚBLIC dels sistema nacional de salut. 2.- Participació social, amb d’altres associacions que venen treballant des de fa temps en la defensa de lo públic, i grups d’ajuda. 3.- Abordatge interdisciplinari i de qualitat de patologies no suficientment reconegudes, malalties mal ateses com les mentals, les incorrectament anomenades «rares», o les noves patologies emergents sotmeses a un tracte injust per a ser incorporades dins el sistema d’atenció sanitari. [...]\nEns orientem a promoure la reflexió col•lectiva, generar debats, cercar acords des de la nostra pluralitat, manifestar públicament les nostres opinions i propostes, engrescar la mobilització social i l’acció cívica i política cap als objectius acordats. Igualment, per les característiques i composició del Grup, ens comprometem a donar a conèixer\nSense competir amb cap de les plataformes, associacions i col•lectius que coincideixen en aquests objectius, i fent una crida a la major unitat i recolzament mutu, entenem com a necessari, urgent i oportú difondre aquesta Declaració en defensa del Sistema Públic de Salut i cridar a totes les persones que defensen el seu caràcter públic a donar-hi suport.\npresentació: LINA ODENA\nEl llibre Lina Odena. Lluita de dona i el còmic Lina odena. Palabras (de) mayores es presentà el passat divendres 23 de gener al Nostromo a càrrec de Manuel Moreno (autor del llibre), Jorge García (autor del còmic), Carlos Maiques (dibuixant del còmic) i Carmen Plazuelo (Coordinadora de l’Àrea d’Història de la Fundació Pere Ardiaca). [Amb aquest ordre a les fotografies]. L’acte, amb un gran èxit d’assistència, va ser també un lloc de trobada per tots aquells que no volen usar la memòria històrica per poder enterrar als herois, sino que, més aviat al contrari, volen reviure totes aquelles veus silenciades perquè puguin parlar en el present.\nActivitats Dissa btes a de ba t: EL CAPIT ALISME EN CRISI Dissabtes deba bat: CAPITALISME 31 de gener; 14, 28 de febrer i 14 de març a les 11h Inscripció obligatòria: fpereardiaca@fpereardiaca.org / 93 511 44 58 Lloc: Av. Portal de l’Àngel, 42 2n A Organitza: Fundació Pere Ardiaca Dissabte 31 de gener de 2009 a les 11h Capitalisme vs classe treballadora Antoni Puig Solé i José Garcia Dissabte 14 de febrer de 2009 a les 11h Capitalisme vs ecologia Ivan Gordillo i Sandro Maccarrone\nDestacat XI Escola Permanent sobre Immigració Del 2 de març a l’1 d’abril Dilluns i dimecres de 16 h. a 19 h. (45hores lectives)\nDissabte 28 de febrer de 2009 a les 11h Capitalisme vs alimentació Esther Vivas i Rosa Bofill Dissabte 14 de març de 2009 a les 11h Capitalisme vs salut Toni Barbarà i Annalí Casanueva\nPreu: 3 per sessió (inclou material i ezmorzar) Més informació: fpereardiaca@fpereardiaca.org\nHOMEN ATGE NEUS CA TALÀ HOMENA CAT Dissabte, 7 de març a les 12h. Lloc: Poliesportiu Sant Adrià del Bessòs Homenatge- Carrer Neus Català Organitza: Ajuntament de Sant Adrià del Besòs Col·labora: Fundació Pere Ardiaca\nCafè del Divendres: LES DONES A LES PRESSONS FRANQUISTES Divendres, 30 de gener a les 19h Amb Trinidad Gallego, Infermera, comunista i presa política\nXI Escola Permanent sobre Perspectiva de Gènere Del 22 d’abril al 21 de maig Dilluns i dimecres de 16 h. a 19 h. (45 hores lectives)\nIX Seminari d’iniciació al Pensament de Marx i Engels Del 3 de març al 19 de maig Dimarts de 19.30 h. a 21.30h h (23 hores lectives)\nPreu del curs: 100 euros Preu per a socis i sòcies: 50 euros Inscripció prèvia: Fundació Pere Ardiaca www.fpereardiaca.org Avda. Portal de l’Àngel 42 2on A 08002 Barcelona Telèfon 93 5114458\nLloc: Av. Portal de l’Àngel, 42, 2n A\nAgenda REVISTA DE PENSAMENT, HISTÒRIA I CULTURA Revista trimestral de pensament, història i cultura. L’ESPURNA és un projecte possible gràcies al suport dels seus subscriptors/es. La subscripció anual a l’ESPURNA és de 30 euros anuals. Recorda enviar-nos el teu nom i cognoms, adreça, telf, mail i forma de pagament.\nlespurna@fpereardiaca.org Portal de l’Àngel 42 2on A. 08002 Barcelona Tel. 93 511 44 58 Fax 93 318 49 40\nL’ Ajuntament de Barcelona, mitjançant el Consell Assessor de Salut Laboral, ha convocat el\nPremi IGNASI FINA DE SALUT LABORAL 2009 en el sector de la prevenció i la salut laboral, per tal de promoure la introducció de millores en la seguretat i la salut dins el lloc i/o les condicions de treball.\nINFO FEBRER 09\nINFO FEBRER de la Fundació Pere Ardiaca


Albert Camus va néixer a Mondovi l'actual Drean, a prop de Bône a Algèria, el 7 de novembre de 1913, va ser periodista, novel·lista, assagista, dramaturg i filòsof.\nVa néixer en una família de colons francesos dedicats al cultiu de l'anacard en el departament de Constantine. La seva mare, Catalina Elena Sintés, nascuda a Birkadem, Algèria, i de família originària de Menorca, era analfabeta i gairebé totalment sorda. El seu pare, Lucien Camus, treballava en una finca vitivinícola a prop de Mondovi i era d'origen alsacià com molts altres pieds-noirs que havien fugit després de l'annexió d'Alsàcia a Alemanya, després de la Guerra Franc-Prusiana. Mobilitzat durant la Primera Guerra Mundial, va ser ferit en combat durant la batalla del Marne i va morir a l'hospital de Saint-Brieuc el 17 d'octubre de 1914 a la primerenca edat de 28 anys, poc temps després del naixement del seu segon fill Lucien, fet que va propiciar el trasllat de la família a Alger a casa de la seva àvia materna. Les autoritats militars franceses van tenir la delicadesa d'enviar a la vídua el tros de metralla que havia posat fi a la vida del seu marit, conservant-lo durant el reste de la seva vida en una caixa de galetes. La seva mare va quedar sota el domini de l'àvia materna d'Albert, convertint-se en criada de la seva mare. Albert la va descriure en la seva pòstuma novel·la autobiogràfica "El primer home" amb certa tendresa, distant i tímida, com una dona taciturna que li agradava passar hores asseguda en la foscor, al costat de la finestra. Del seu progenitor, Albert, només tenia una fotografia i una significativa anècdota: la seva assenyalada repugnància davant l'espectacle d'una execució per pena de mort. Albert va ser educat per la seva mare, amb l'ajuda de la seva autoritària àvia materna i del seu oncle, un carnisser d'Alger.\nAlbert Camus en primer pla, amb una camisa negra, el 1920 a la carnisseria del seu oncle.\nEl petit Albert va créixer a Alger, en el districte de Belcourt, com un pied-noir qualsevol, terme utilitzat originalment per a referir-se als soldats algerians que van participar en la Primera Guerra Mundial i reprès a mitjan els anys 50 arran de la lluita de la població àrab per la independència d'aquesta colònia francesa, per a designar als fills d'immigrants francesos nascuts i educats en terra algeriana. La seva àvia materna era qui va fer de cap de família i preferia que els seus dos néts solament completessin l'educació primària, perquè s'integressin al mercat laboral com més aviat millor. Gràcies a un dels seus mestres, Louis Germain, que va ser el seu tutor a l'Escola Primària Comunal CM2 el 1923 i que el va preparar per al seu ingrés al Lyceé Bugeaud d'Alger el 1924, va poder el jove Albert continuar els seus estudis. Sempre li va guardar una total gratitud, fins al punt de dedicar-li el seu discurs a l'atorgar-li el Premi Nobel.\nAlbert Camus amb 11 anys, desprès de la seva comunió.\nEl futbol i la literatura van ser les dues grans passions de joventut d'Albert Camus. Entre 1928 i 1930 va ser porter del Racing Universitaire d'Algiers; anys més tard va manifestar, en una entrevista, amb l'innegable entusiasme per l'exageració de la sang espanyola en les seves venes, que tot el seu sentit de l'ètica l'havia après en el camp de futbol. El 1929 va començar a llegir a André Gide i el 1930 va acabar el batxillerat, fent malbé els seus anhels esportius la tuberculosi de la que va emmalaltir en aquella època. El 1931, ja a l'Escola Normal Superior, també va ser encoratjat a continuar els seus estudis per Jean Grenier, qui el va iniciar en la lectura dels filòsofs i especialment li va donar a conèixer a Nietzsche. Va començar a escriure a molt primerenca edat, els seus primers texts van ser publicats en la revista "Sud" el 1932, als 19 anys d'edat. Aquest mateix any es va matricular en Lletres a l'Universitat d'Alger, al juny de 1934 es va casar amb Simone Hié, de la que es va separar dos anys més tard i també es va afiliar al Partit Comunista.\nEl 1935 va començar a escriure la col·lecció d'assaigs mig autobiogràfics mig simbòlics "El revés i el dret" (L'envers et l'endroit), que va ser publicada dos anys més tard el 1937 i en els que van aparèixer ja els seus grans temes de la maduresa: la mort, el sol, el Mediterrani, l'aïllament, la destinació de l'home, la relació entre la desesperança i la felicitat,... A Alger, el 1936, va fundar el "Théâtre du Travail" que va ser reemplaçat pel "Théâtre de l'Equipe" el 1937. Va ser un taller de teatre per a afeccionats, que representava obres clàssiques davant un auditori integrat per treballadors i en el que Camus va ser actor, director d'escena i adaptador, representant obres tals com: "Temps de menyspreu" de Malraux, el "Prometeu" d'Èsquil, "Els baixos fons" de Gorki, "El retorn del fill pròdig" de Gide i "Els germans Karamazov" de Dostoïevski en adaptació de Copeau, que es va representar el 1938. Quan el 1934 la dreta espanyola va reprimir cruelment la rebel·lió minera a Astúries; Camus, Siscard, Bourgois i Poignat, van crear una peça de teatre titulada "Rebel·lió a Astúries" (Revolte dans les Asturies) en la que denunciaven el fet i es mostraven a favor dels miners espanyols. El 1936 després d'acabar els seus estudis de Filosofia a l'Universitat d'Alger, es va preparar per a obtenir el diploma d'Estudis Superiors en Filosofia i Lletres amb un treball sobre "Les relacions entre el neoplatonisme i la metafísica cristiana", impedint-li la tuberculosi participar a l'examen de llicenciatura. Aquest mateix any va escriure la seva primera novel·la "La mort feliç" (La mort heureuse) que es va mantenir inèdita fins a 1971 i en la que el seu heroi, model de l'egoisme, és una figura molt nietzschiana allunyada de tota preocupació històrica. El 1937 de nou la tuberculosi el va dur a guardar llit i li va impedir: presentar-se a les oposicions -va ser rebutjat dues vegades en el examen mèdic- i la seva entrada al professorat al que estava destinat. Aquest mateix any va abandonar el Partit Comunista, doncs li van ordenar revisar les seves conviccions favorables a les reivindicacions musulmanes; a més de tenir serioses discrepàncies amb el pacte germà-soviètic i donar el seu suport a l'autonomia del PC algerià respecte al PC francès. Però va continuar amb el seu antifeixisme, anticolonialisme i antiimperialisme. El 1938 va fundar amb Pascal Pia el diari "Alger Républicain" en el que va causar escàndol la seva posició contra l'opressió colonial i contra la tutela que mantenia en la misèria al poble musulmà. Mentrestant va viatjar intensament per Europa. A continuació va entrar a treballar en el "Soir Républicain" òrgan del Front Popular Algerià, en el que la seva investigació "La misèria de la Kabylia" va tenir un ressonant impacte. El 1939 va publicar el conjunt d'articles "Noces", que van incloure nombroses reflexions inspirades en les seves lectures i viatges, uns relats lírics sobre paisatges mediterranis. Quan el bàndol franquista va guanyar la Guerra Civil espanyola, Albert Camus va mostrar el seu desacord amb aquesta victòria, per lo que mai va ser un escriptor ben vist pel règim dictatorial espanyol. Per aquesta raó i pel gran suport que des del primer moment va prestar al bàndol republicà, se'l va nomenar Comendador a l'Ordre de l'Alliberament d'Espanya; el títol l'hi va atorgar Diego Martínez, el llavors President de la República. El 1940 el Govern General d'Algèria va prohibir la publicació de l'esmentat periòdic i va maniobrar perquè Albert Camus no pogués trobar treball de cap manera. Va emigrar llavors a París i va treballar com a secretari de redacció en el diari "Paris-Soir" seguint-lo a Clermont-Ferrand després de l'Armistici i després a Lió. També el 1940 es va tornar a casar, fent-ho aquesta vegada amb Francine Faure, que li va donar dos fills bessons Catherine i Jean. Sempre havia dit als seus amics que no era partidari de la institució del matrimoni, encara que el casar-se no el va privar de tenir diferents relacions extra matrimonials. El 1941 va ingressar a la Resistència Francesa i a la redacció del seu diari clandestí "Combat".\nAlbert Camus va començar a ser conegut el 15 de juny de 1942, quan es va publicar probablement la seva obra mestra, la novel·la curta ambientada a Algèria "L'estranger" (L'etranger), amb un tiratge de quatre mil exemplars i una reimpressió, mesos després, de quatre mil quatre-cents sis. L'argument de la novel·la relata la vida de Mersault, un jove pied-noir que rep un telegrama anunciant la mort de la seva mare, a qui havia decidit enviar a un asil d'ancians ja que no tenien res més que dir-se. El jove Mersault pren un parell de dies de descans del seu treball per a assistir al funeral de la seva mare, durant el qual no sent ni manifesta angúnia alguna i només l'incomoda la calor implacable de l'estiu algerià i el no poder fumar davant del fèretre. Mersault exagera la seva honestedat fins a tal punt, que es nega a dir que estimava a la seva mare. De tornada a la ciutat es troba amb Marie una antiga companya de treball amb qui inicia una relació amorosa i a la que manifesta estar disposat a casar-se amb ella, a pesar d'estar convençut de no estimar-la. En aquests dies trava amistat amb Raimond, un subjecte que aparenta ser un proxeneta i que te problemes amb un grup d'àrabs algerians. Amb Maria i Raimond, Mersault podria reconstruir la família que la mort de la mare li ha fet perdre irremeiablement. En un passeig per la platja, el nou amic de Mersault és amenaçat per un grup d'àrabs, en l'incident Mersault pistola en mà i enlluernat pel sol dispara diverses vegades sobre un d'ells fins a matar-lo. Mersault és processat en una atmosfera kafkiana i el tribunal estableix que no ha plorat per la mort de la seva mare, que té relacions sexuals extra maritals amb una dona tot just dos dies després de la defunció de la seva progenitora i, segons el seu propi testimoniatge, ha disparat contra l'àrab "a sang freda" perquè tenia mal de cap i la llum del sol l'havia enlluernat, sense commoure's tanmateix pel fet d'haver assassinat a un ésser humà. És trobat culpable i condemnat a mort. El tribunal el presenta com una persona frívola lo que estranya al protagonista, intuint amb certesa que el que en realitat els molesta i ofèn als que el jutgen no és el seu caràcter de homicida, sinó que l'acusació principal se sosté en el fet que el protagonista no posseïx sentiment de culpa algun. Enfront del capellà de la presó en la vigília de la seva execució, manifesta el seu ateisme, la seva falta de temor davant la mort i la consciència de l'indiferència absoluta entre morir un dia o un altre. El seu únic desig, al final, és acudir al patíbul envoltat pels crits d'odi de la multitud enfebrada. A peu de guillotina, adquireix per fi la seva dignitat d'home. El seu últim desig és constatar l'odi de la multitud, el compliment del com li atorgaria, in extremis, l'alleugeriment de la certesa produïda per la concordança entre els seus sentiments de auto rebuig i rebuig manifest cap ell, de tot el cos social.\nMersault -un joc de paraules lligat a la relació que tenia amb el clima de la seva Algèria natal, constituït per les paraules mar i sal- és un heroi absurd amb una ressonància profundament humana que viu l'escissió entre raó-sensació-emoció i reacciona sense raó ni motiu aparent, és el prototípic d'una novel·la sense esperança, escrita fins i tot contra tota esperança, i que acaba per tant amb una promesa. Algèria era la pàtria de Camus, idealitzada com la pàtria de tots els que han tingut la sort de poder nomenar així al lloc de naixença, en la seva ment Algèria és la mare, literal i figurada. Aquesta Algèria idealitzada fins a l'asèpsia, el mar de la qual és teló de fons dels amors de Mersault i Marie, que ostenta un sol implacable com font inesgotable de llum i de calor, capaç de dur, fatalment, a Mersault a l'homicidi; és l'instrument d'una darwiniana venjança contra quins abusen de la seva hospitalitat. Per descomptat la visió de Camus, per limitada, selectiva i fins i tot prejutjada que pugui resultar, no és la dels grans terratinents d'origen francès -que van constituir la base social de les formes mes reaccionàries i cruels- del moviment per la preservació de l'estatus colonial d'Algèria; és la visió lírica d'un poeta els afectes del qual ennuvolen el seu enteniment i que, estrany a la lògica, a la justícia i a la mateixa realitat prefereix les dolçors del somni a les ingrates dureses de la vigília, a la que correspon el rude despertar representat pel conflicte armat. L'Algèria estimada per Camus es troba a la seva imaginació, a les seves novel·les i els seus contes.\nEl passatge de "L'estranger", en el que el protagonista assassina a tirs a l'àrab, va servir d'inspiració per a la lletra de "Killing an arab", la cançó del grup anglès "The Cure". La cançó reflecteix amb fidelitat l'apatia, tal vegada amoralitat del protagonista, a qui ni tan sols commou el fet de matar a un ésser humà. "L'estranger" expressa una certa peculiaritat hipnòtica que, conjuminada al ritme i a la brevetat de la narració, assoleix convertir-lo en un d'aquests escassos llibres que es fan llegir d'una tirada. Des del primer paràgraf Camus ens submergeix en el terreny de l'absurd que, no obstant això, ens resulta sinistrament familiar doncs tal absurd és un fidel reflex de l'existència de l'home modern, en la que lo quotidià i l'extraordinari, lo predictible i l'inexplicable s'alternen de manera aleatòriament aleatòria, simplement succeïxen i en la que aquesta absurda successió de fenòmens absurds coneguda com la vida, és presentat a la novel·la amb la vertiginosa trepidació pròpia de la mateixa. Partint de l'absurd com a condició existencial primària i destinació ineludible del subjecte, Albert Camus desenvolupa una crítica elegantment mordaç i implacable dels valors de la societat burgesa, sumant absurd sobre d'absurd, expressats mitjançant la sacralització de la mort, la pietat artificial dels ritus funeraris i del propi dol, així, com les conductes individuals i col·lectives que els legitimen conformant un ineludible cercle viciós de prejudicis, hipocresia i ignorància malintencionada de la qui, una vegada dintre, és absolutament impossible escapar, doncs de principi a fi, del bressol a la tomba, cada existència individual correspon a la concretització subjectiva de l'absurd com a tret definitori i definitiu de l'home i del cosmos. Com tema recurrent en tota la seva obra, el sistema judicial és la representació última de la més absurda pretensió de l'home: creure's capaç de distingir valor algun en les accions dels seus semblants i arribar a la pretensió de poder exercir la justícia. Així dintre de la teatralitat totalitzant que és l'existència individual, es representa un segon drama: una tràgica pantomima amb nivells encara més patèticament perversos d'histrionisme. En aquest teatre de la crueltat l'actor per antonomàsia, l'histrió últim és el jutge, impostor de Déu, representació de l'incurable neciesa de l'home que, cec a la veritat, es creu capaç d'exercir la justícia. La novel·la reflecteix la influència que l'existencialisme va tenir sobre Camus.\nRetrat d'Albert Camus.\nEl 16 d'octubre de 1942 Albert Camus va publicar l'assaig filosòfic "El mite de Sísif" (Le mythe de Sosiphe) en el que analitzà l'influència de l'absurd i l'existencialisme, oferint la primera descripció coherent del sentiment de l'absurd, el reconeixement profund de la inanitat, i l'intranscendencia de l'home enfrontat al cosmos, a la seva destinació i a la història, només rescatat quan actua "com si" pogués canviar l'univers. En l'assaig va exposar les seves idees sobre temes com: l'absurd i el suïcidi, els murs absurds i la llibertat absurda, entre altres capítols memorables, com el propi que li dóna títol al llibre i "L'esperança i l'absurd, en l'obra de Franz Kafka". Partint del suïcidi -<<únic problema filosòfic seriós>>- Camus va examinar la possibilitat de crear morts conscients, és a dir, de viure sense il·lusió. El propòsit central de l'assaig és el suïcidi com solució al problema plantejat per l'absurd de l'existència humana. El gran problema plantejat és aquest: Com fer coincidir l'esperit de l'home amb la seva naturalesa, el seu impuls cap a lo etern i el caràcter limitat de la seva existència? Té validesa el suïcidi en aquest context? Resol l'equació absurda?. La resposta de Camus és un rotund no. El suïcidi no és capaç de resoldre el problema de l'absurd que cimenta l'existència humana, ja que es limita a eliminar un dels factors de l'equació i en lloc de contestar a la pregunta, la desfà. Per a Albert Camus l'absurd es troba en el nucli mateix de l'existència subjectiva individual, com corol·lari del nihilisme metafísic propi de la reflexió filosòfica a la Modernitat. Tal nihilisme era propi de les filosofies existencials, com les de Jaspers, Chestov, Kierkegaard o Heidegger i es refereix críticament a les mateixes a propòsit de lo que denomina "suïcidi filosòfic", que el descriu com el moviment a través del qual un pensament es nega a si mateix, al mateix temps que tendeix a auto transcendir-se a través d'aquesta negació. El procés culmina amb el nomenat "salt", en el que aquests filòsofs acaben per abandonar la rigidesa de la reflexió ontològica per a tornar sobre els seus propis passos i acabar col·locant virtualment en el lloc de la Deïtat allò que per raons metodològiques se situa més enllà dels abastos d'aquesta reflexió. Per a l'home absurd -aquell que es caracteritza per haver-se percatat de l'absurd propi de l'existència humana, innocent a priori i com a tal virtuós que no necessita de cap justificació- Déu no és font de consol, ni de sentit, és l'únic digne de ser considerat com el seu preceptor moral i la seva inspiració ètica. Camus va utilitzar a Déu com font exclusiva de la moralitat de l'home absurd. Posat a triar entre la "llibertat absurda" i la "moral absurda" es va decidir per la primera, va sostenir que a causa del caràcter demostradament absurd de la vida humana no justificava, per exemple, el crim doncs seria manifestament pueril (l'argument més feble en tota la seva exposició) i va afirmar que es pot ser virtuós per capritx. Només existeixen dues limitacions a la realització plena de la "llibertat absurda": la mort prematura i els límits, no necessàriament d'ordre moral, imposats primàriament per la raó del subjecte i per l'única actitud possible de ser coherent amb la condició del "home absurd": la rebel·lió, que és l'actitud de l'esperit que es nega a conformar-se amb allò i únicament amb allò, amb la qual cosa ha estat proveït per la seva pròpia existència, i que és el terreny fecund des d'on podrà arribar l'home a la seva única redempció possible: aquest accionar que l'aproxima, gest a gest, a lo diví i que el seu més clar exemple es manifesta mitjançant la creativitat com concretització de les potencialitats de l'imaginació. Camus es decideix, al cap i a la fi, per una rebel·lia que doni a la vida la seva grandesa, oposant a l'absurditat del món, una creació que la negui, afirmant:<<Crear, es viure dues vegades>>.\nEl mite fa referència a Sísif que va ser considerat com el més astut entre els homes, únicament comparable amb Odiseu -de qui era avi- en enginy i atreviment, fins al punt de guanyar-se l'antipatia dels altres homes i arribar a ser considerat com un mal de cap per als propis Déus. Els jutges dels morts van condemnar a Sísif a un càstig proporcional a la seva falta de respecte envers els habitants de l'Olimp, concebut i preparat encara abans que Hermes l'hagués fet tornar forçosament al submon: per tota l'eternitat va ser obligat a pujar un gegantesc pedrot pel vessant d'una muntanya, de tal manera amatent que una vegada arribava al cim, rodava de nou cap a la base de la mateixa, de manera que Sísif havia de tornar a empènyer-lo fins al cim i així per secula seculorum. No és pessimisme, si Sísif avança cap al cim conscient que la pedra rodarà costa avall una vegada més tan prompte abast el cim, és un realisme saludable que li estalvia frustracions; no és optimisme que valori la possibilitat que la pedra finalment es mantingui en el cim, és tan possible com tot allò capaç de ser imaginat i encara que no espera misericòrdia alguna dels Déus, morts ja fa mil·lennis, reus de la seva pròpia inhumanitat, de la falta d'empatia envers els homes que van acabar per trair, finalment, la seva inexistència, és capaç de somiar la pròxima jugarreta que podrà fer-li als Déus orgullós de la seva pròpia humanitat que cap càstig, d'origen humà ni diví és capaç d'escamotejar-li, de no desmaiar en la valoració i manteniment de les seves potencialitats. L'home és mortal i si bé sap que morirà, no té manera de saber quan pot precisament ocórrer, i ocorre, en qualsevol moment, cruel loteria capaç de dur a l'esquizofrènia a la mes lúcida de les consciències. El subjecte ha de desembarassar-se de la pròpia consciència de la seva efímera individualitat i portar a terme una gosadia digna de Sísif: substituir per un altre o uns altres el predicable mortal, fràgil i convertir-se en subjecte de les operacions exclusives de l'esperit humà (o ens psicològic, si es vol) que necessàriament han de disfressar de transcendència la seva contingència essencial, de plasticitat el seu ineludible caràcter atzarós, de projectar en l'espai-temps allò que es troba atrapat eternament a l'aquí i a l'ara i que deu per tant sacrificar la consciència de la seva immediatesa en nom de la construcció d'una finalitat que li és aliena.\nEs va valer, primàriament de personatges de ficció a l'hora d'intentar construir un prototip de l'home absurd, específicament del Don Joan (de fet fa del donjuanisme una subcategoria motu pròpia del comportament de l'home absurd). En un segon moment va buscar els trets de l'home absurd en aquest personatge que es fa i desfà en personatges sobre l'escena: l'actor. Finalment, en l'apèndix "L'esperança i l'absurd en l'obra de Franz Kafka" va delimitar meravellosament les coordenades de l'existència absurda, sent precisament l'esperança la forma prevalent i peculiar de la mateixa. Camus va afirmar: <<Kafka es val de lo quotidià per a expressar la tragèdia i de la lògica per a expressar l'absurd>>. Camus va analitzar tres novel·les de Kafka: "La metamorfosi", "El procés" i "El castell". "La metamorfosi" representa l'imatgineria horrorosa pròpia d'una ètica de la lucidesa i l'incalculable sorpresa que produeix en el subjecte la sobtada consciència de la bèstia humana en la qual és capaç de convertir-se sense que intervingui gairebé esforç algun. En "El procés", el personatge central Joseph K. -representació d'un ciutadà europeu qualsevol- es veu sobtadament processat, condemnat i, finalment executat en una al·lucinant odissea jurídica, clara al·legoria de la destinació individual de l'home que va embolicant-lo en les seves xarxes mentre es comporta normalment en la seva quotidianitat fins que, finalment, el sorprèn la mort, aquesta condemna que tots compartim com culpables de la pròpia existència. En "El castell" s'introdueix subtilment l'esperança sota l'aspecte inicial de la determinació cega de K. de portar a terme la missió que se li ha encomanat en les terres del castell, fins a trastocar-se en un adaptació a les exigències d'un poder cec, capritxós i cruel, representació d'una Deïtat inintel·ligible, a la que l'home aixafat pel seu poder omnímode acaba aferrant-se. K. sembla interpretar les ordres silencioses emanades del castell, es fa habitant de la vila formada pels treballadors del mateix i s'associa, mitjançant el matrimoni, amb qui ha estat definitiva i irreversiblement apartada del castell, Amàlia, que es va negar a acceptar les proposicions indecoroses d'un dels oficials del castell. Mitjançant aquest gest, K. sacrifica el propi honor a Déu, a qui tot pertany i a través d'ell Camus passa de l'amor incondicional cap a la Deïtat a l'edificació de l'absurd, aquest Déu incomprensible a qui l'home passa tota la vida intentant vanament agradar. Així, la malaltia manifesta en "El procés" com desesperança i desemparament troba tractament en "El castell" com rendició incondicional i definitiva davant un Déu perdut en la distància i en el silenci: un placebo revestit de divinitat, capaç de calmar la foguera de temor i desesperança encesa en el cor de l'home pels trets propis de la condició humana.\nAlbert Camus va tenir amistat amb Jean-Paul Sartre, van fer junts col·laboracions, i van tenir un debat final, encara que la ruptura realment mai va tenir lloc. La confusió entre les cartes a Sartre, enviades en la dècada de 1932 al 1954, va ser l'indicador que Camus negava la seva influència, atribuint-la a malentesos intencionats. Futures indagacions sembren dubtes sobre l'autoria real d'aquestes cartes. Encara que la concepció del món el va emparentar amb l'existencialisme de Sartre i la seva definició de l'home com "passió inútil", les relacions entre ambdós van estar marcades per una agra polèmica. Mentre Sartre l'acusava d'independència de criteri, d'esterilitat i d'ineficàcia, Camus qualificava d'immoral la vinculació política d'ell amb el comunisme. Camus mai va voler ser associat amb tal o qual corrent filosòfic, especialment es va mostrar reticent a ser catalogat com existencialista. En una entrevista per la publicació "Els Temps Modernes", el propi Camus va arribar a definir-se a si mateix com "absurdista". En tota l'obra de Camus l'home és col·locat a les antípodes de la "passió inútil" de Sartre i és efectivament rescatat de tots els ismes que amenacen el nucli de la seva humanitat. Camus és l'advocat defensor de l'home davant la societat, davant l'estat, la religió en totes les seves formes (es digui mercat, revolució o llei), davant Déu, davant la filosofia, davant la moral i davant els homes. Per això la seva obra inclou una antropologia bàsica destinada a rescatar la dignitat de cada ésser humà davant les propostes filosòfiques i els fets històrics corresponents.\nEl 1943 va treballar com lector de texts per a l'editorial parisenca Gallimard i el 1944 va estrenar amb Gérard Philipe el drama "Calígula" (Caligula) que va perllongar la seva línia de pensament que tant va deure a l'existencialisme. L'argument de l'obra es basa en la vida de l'emperador de Roma, que es va tornar boig al morir la seva germana que també era alhora la seva estimada. Calígula desapareix uns dies, regressant totalment transformat, doncs vol aconseguir coses impossibles com la lluna o canviar l'ordre de la naturalesa. En realitat porta a terme una lògica que no és tan incomprensible, pensa que si l'única cosa important és aconseguir diners i no importa la vida humana, ordenarà a tots els seus súbdits que facin testament a l'estat i així quan necessiti diners l'única cosa que caldrà fer serà executar-los arbitràriament, fins i tot a pares i fills dels seus millors amics. D'altra banda, ja que que té el poder, l'ha d'utilitzar sense límits, per a això ha de ser un home totalment lliure, tant com ho són els Déus. A partir de llavors ordena matar per onsevulla, ordena quan s'ha de passar fam, comet tot tipus d'atrocitats i desitja finalment convertir-se en un Déu i per a això ha de ser igual de cruel que tots els altres Déus. La seva actitud disgusta a la gent i als patricis en particular, que promouen un moviment en contra seva capitanejat per Quereas, el qual quatre anys més tard executa un pla donant mort al tirà emperador, al ser apunyalat per tots i cadascun dels seus sequaces.\nTambé el 1943 va estrenar el drama en tres actes "El malentès" (Le malentendu). L'argument de l'obra es basa en una mare i una filla que viuen en un petit hotel d'alta muntanya, a Bohèmia. Els hostes no abunden i, de manera sistemàtica, les dues dones maten fredament a qui s'allotgen allí, per a robar-los, amb la finalitat de reunir suficients diners perquè la jove pugui fugir cap al mar, meta de la seva existència. Aquests dos sinistres personatges creuen que els diners és l'únic mitja per a conquistar la llibertat. Fins que un dia, després de vint anys d'absència, es presenta a l'hotel el fill que ha fet fortuna en l'estranger. Regressa il·lusionat, pensant sobretot en el benestar de la seva mare i de la seva germana. Ni la una ni l'altra el reconeixen i, mentrestant, ell juga a esperar el moment propici per a donar-se a conèixer o que, per fi, el reconeguin. Però res d'això ocorre i fatalment corre la mateixa sort que els altres. Consumat el crim, les dones registren els seus papers i descobreixen la seva identitat. La mare, embogida, es llança al mateix riu al que van llençar el cadàver. La germana, després de dir-li lo succeït a Maria, l'esposa de l'assassinat, que acaba d'arribar provocant deliberadament la desesperació de la noia, corre a penjar-se.\nMaría Casares, la filla de Santiago Casares Quiroga, el President del Govern de la Segona República Espanyola durant el Govern de Manuel Azaña i Ministre de la Guerra en el moment d'esclatar la Guerra Civil, va actuar en la representació de "El malentès" coneixent llavors a Camus i iniciant un idil·li amorós irregular, però al mateix temps públic, en plena Guerra Mundial fins a 1950. María Casares va ser "la gran dama del teatre francès" i va ser condecorada posteriorment amb la Legió d'Honor de França. Va ser dirigida per Margarida Xirgu el 1963 en el Teatre San Martín de Buenos Aires, protagonitzant "Yerma" de Federico García Lorca, estant de gira per terres americanes amb el Teatre Nacional Popular Francès que dirigia Jean Vilar.\nEl 27 de maig de 1949, la Compañía de Margarita Xirgu va estrenar "El malentendido" en el Teatre Argentino de Buenos Aires, en una cuidada versió d'Aurora Bernárdez i Guillermo de Torre. El repartiment va incloure a Margarida Xirgu com la mare, Violeta Antier com Maria l'esposa de Jan, Isabel Pradas com Marta la germana de Jan, Manolo Díaz com Jan el fill i Arturo Roa com el viatger. L'escenografia va córrer a càrrec de Gori Muñoz i va ser realitzada per M. Blanco Carreras. La publicació argentina "Mundo Uruguayo" comentava el 8 de juny de 1949: <<La expresión justa, la armonización de los tonos, los silencios elocuentes, el desplazamiento de las figuras, todo está regido por la inteligencia vigilante de Margarita, que cuidó de los menores detalles, para darle al conjunto el patetismo alucinante y una sugestión irresistible. Con esta versión, Margarita Xirgu superó en mucho sus más acabadas creaciones, confiriéndose títulos impares en el teatro de nuestra lengua. ¡Qué fuerza persuasiva y conmovedora y qué sinceridad artística la suya! Junto a ella brilla otra actriz, Isabel Pradas, que en esta oportunidad realiza el trabajo más feliz y difícil de su carrera. Dice un monólogo, hacia el final del obra, de manera tan convincente y con emoción tan comunicativa, que basta para consagrarla como una comedianta distinguidísima>>. El deformat judici que de l'obra va tenir la majoria del públic, va aixecar tal polèmica que al tercer dia de l'estrena, la Municipalidad de Buenos Aires: <<entendiendo que la desoladora crudeza del tema no la hacía apta para la escena, suspendía su representación>>. Aquesta resolució va provocar la indignació dels mitjans intel·lectuals, que esperaven l'arribada d'Albert Camus. El 5 de juny Los Argentores (la Societat General d'Autors de l'Argentina) va declarar: <<... fiel a un principio que tiene por irrenunciable, sostenido siempre por él frente a toda aplicación de censura, declara su disconformidad ante la sanción de origen municipal que ha prohibido la representación en Buenos Aires de "El malentendido", del escritor francés Albert Camus, cuyo legítimo prestigio literario es ya universal. El municipio cuenta con un sistema de calificación que previene a los espectadores y ello debía bastar a los fines del criterio comunal con respecto a la estimación de las obras>>. La Societat Argentina d'Escriptors va fer pública la seva protesta en les columnes de "Clarín". Amb l'estrena la crítica es va dividir. La més favorable va assegurar que Margarida Xirgu havia obtingut un doble triomf com directora i com actriu. La més desfavorable va despertar molts recels entre alguns sectors visceralment anticomunistes o peronistes, que titllaven a Margarida Xirgu de "roja". Molts encara veien en ella el símbol de l'Espanya republicana.\nPocs dies després, el 13 de juny de 1949, Margarida Xirgu rebia des de París una carta d'Albert Camus: <<Benvolguda senyora: Acabo d'assabentar-me de la prohibició de "El malentendido" per la intel·ligent censura argentina. Naturalment, ara penso en Vostè i estic apesarat de veure fracassats els seus anhels i els seus treballs per una decisió inexcusable. En primer lloc, vull expressar-li la meva solidaritat i fer-li saber que per a donar una expressió a la mateixa, m'he negat a anar oficialment a l'Argentina a donar les conferències previstes. Sento molt que aquesta circumstància em privi del plaer de saludar-la, però si el meu viatge al Brasil es realitza, tractaré d'arribar-me fins a Buenos Aires, a títol privat, per a reunir-me amb els meus amics. Mentrestant, li expresso, benvolguda senyora, els meus respectuosos sentiments i la meva admiració>>. Margarida Xirgu va decidir dissoldre la seva companyia i va regressar a la seva casa de Xile.\nMargarida Xirgu el 24 d'octubre de 1952 va tornar a dirigir i interpretar en el Teatre Solís de Montevideo "El malentendido". Incloent en el repartiment principal, en aquella ocasió a Margarida Xirgu com la mare, Maruja Santullo com Marta la filla, Enrique Guarnero com Jan el fill i Estela Castro com María l'esposa de Jan.\nMargarida Xirgu, Ramón Otero i Maruja Santullo interpretant "El malentendido" el 1952.\nPer a encarnar els temes que li obsessionaven, es va servir alternativament de dues formes d'art: el relat i el drama, reservant en general el tema de la voluntat de potència al seu teatre i als seus relats el de la lluita dels oprimits, als quals els està prohibida la rebel·lió violenta. L'objectivitat de Camus no tendeix a crear la il·lusió de lo real, per la raó que, el que està en discussió en les seves obres és justament lo real; el que tracta és de fer sentir la incoherència del nostre món, corresponent al lector o a l'espectador el proporcionar la resposta a la pregunta que suggereix un quadre presentat sense comentaris.\nVa assumir l'a direcció de la publicació clandestina "Combat" des de 1945 fins a 1947, quan Pascal Pia va ser cridat a ocupar altres funcions a la Resistència contra els alemanys. A pesar de la militància partisana de Camus durant l'Ocupació Alemanya a França, entre el maig de 1940 i el desembre de 1944, de la seva consciència social i de la seva postura revolucionària -evidenciada en alguns dels seus articles de caràcter polític publicats a "Combat"- mai es va negar a assumir el caràcter burgès de la seva existència i del seu pensament. Camus va ser incapaç d'acceptar els crims i horrors del estalinisme i la posició temorosa i acomodatícia de bona part de l'esquerra francesa i especialment del propi Sartre, que va intentar esmorteir la gravetat dels fets, qüestionant fins i tot la veracitat de tals imputacions. Familiaritzat amb la clandestinitat i el perill gràcies a la seva participació militant en les files de la Resistence, és injust atribuir al conservadorisme i molt menys a la covardia, les actituds polítiques de Camus criticades per l'esquerra francesa. El considerar com ingènua aquesta concepció de la política com inseparable dels valors morals tradicionals encarnats en termes com veritat, justícia i fraternitat; ja diu molt de la perversió del pensament occidental.\nFrancine Faure i Albert Camus amb els seus bessons: Catherine (a braços de la seva mare) i Jean (a braços del seu pare) al hivern de 1945-1946.\nEl 1946 va viatjar als Estats Units. El 1947 va denunciar les massacres de Madagascar i el 10 de juny va publicar una altra de les seves obres més significatives, la novel·la "La pesta" (La peste) que va suposar un cert canvi en el seu pensament: la idea de la solidaritat i la capacitat de resistència humana enfront de la tragèdia de viure, es va imposar a la noció de l'absurd. "La pesta" és alhora una obra realista i al·legòrica i una reconstrucció mítica dels sentiments de l'home europeu de la postguerra i dels seus terrors més aclaparadors. Servint-se d'una al·legoria molt evident, en la que una epidèmia mostra com som tots, no només víctimes sinó també còmplices. En aquesta obra, busca la definició d'una moral pràctica, que consisteix en posar-se del costat de les víctimes en tots els moments per a així millor limitar el dany, o sigui ajudar a viure i a lluitar per la vida. <<La salvació de l'home és, per lo menys, una expressió massa emfàtica... El que m'interessa és la seva salut>>. "L'estranger" i "La pesta" són excepcionalment viscudes, fins a tal punt que assoleixen fer-ne d'ell mateix, un dels personatges de la trama.\nVa publicar l'assaig "Cartes a un amic alemany" (Lettres à un ami allemand) el 1948, inspirat en els problemes que havia plantejat la guerra. El 27 d'octubre d'aquest mateix any, va estrenar en el Teatre Marigny el drama "Estat de setge" (L'état de siège). La música va ser d'Arthur Honegger; Balthus es va encarregar del vestuari i l'escenografia, la direcció va estar a càrrec de Jean-Louis Barrault i entre els actors es trobaven el mateix Barrault, Madelaine Renaud, Maria Casares i Marcel Marceau. A l'obra, va combinar totes les formes d'expressió dramàtica, des del monòleg líric, fins al teatre col·lectiu, passant per la pantomima, el simple diàleg, la farsa i els cors. L'acció transcorre en un Cadis mític, habitat per un poble pintoresc, simpàtic i resignadament sotmès a l'arbitri dels opressors; sobre la ciutat cau el flagell de la Pesta i de la Mort, dos poders de vella estirp apocalíptica que simbolitzen en aquest cas la subjecció dels homes a la tirania de la raó i que tindran que retirar-se gràcies a l'embranzida, cada vegada més forta, dels vents arribats del mar. Encara que no és una adaptació teatral de "La pesta", els ecos de la seva cèlebre novel·la, publicada l'any anterior, ressonen inequívocament en el seu nus argumental. Va ser també el 1948 quan l'anarquista Andre Prudhommeaux el va presentar, per primera vegada al moviment llibertari, en una reunió del Cercle d'Estudiants Anarquistes, com simpatitzant familiaritzat amb el pensament anarquista. Camus va escriure a partir de llavors en publicacions anarquistes, sent articulista de "Le Libertaire" (precursor immediat de "Le Monde Libertaire"), "Le Révolution Proletarienne" i "Solidaritat Obrera" de la CNT. El 1949 va fer una crida en favor dels comunistes grecs condemnats a mort. Al desembre de 1949 es va estrenar en el Théâtre Hébertot el seu drama "Els justs" (Les justes), en el que va reproduir un episodi verídic de la Rússia zarista de 1905, on un grup de socialistes revolucionaris van portar a terme un atemptat contra l'oncle del zar, el comte Sergei, creient contribuir amb això a la derrota de la tirania. Els actes reprodueixen les jornades prèvies a l'assassinat i les reaccions del comando una vegada arriba al seu objectiu. Des dels primers parlaments, Camus va traçar dos perfils distints entre els qui es mostren partidaris de l'assassinat. Els qui actuen com reacció a la seva pròpia experiència personal -detenció i tortura en les presons zaristes, mort de coreligionaris, repressió brutal i indiscriminada- i qui ho fan amb el propòsit d'alliberar al poble rus de la tirania, de franquejar el pas a una vida millor a través d'un crim. La frontera entre ambdós queda establerta quan, abans del primer intent de llançar la bomba contra el comte, els terroristes parlen de la proximitat física de la víctima, fins i tot de la seva mirada, com un dels principals obstacles per a perpetrar el crim. A continuació, Camus posa en escena un dels episodis més famosos de l'obra: la renúncia dels terroristes a assassinar al comte pel fet d'anar acompanyat per uns nens, que podrien resultar morts. Stepan, el revolucionari per venjança, no aprova la decisió de Kaliayev, el revolucionari per amor al poble rus. Per al primer, el programa polític de la revolució està per sobre dels sofriments que provoca; per al segon, en canvi, la revolució acabarà despertant l'odi si no respecta la vida dels innocents. Aquest rumb de raonament es perllongarà fins a després de la mort del comte Sergei i Kaliayev serà detingut. La capacitat de Camus para captar els matisos arriben a la seva plenitud quan col·loca a l'assassí enfront de la vídua de l'assassinat. El bucle de "Els justs" es tanca tal vegada en aquesta escena, quan Kaliayev pretén convèncer a la comtessa, que la seva acció contribuiria a que Rússia s'espolses la tirania de sobre; mentre que la comtessa, per la seva banda, li respon que és a l'home, al marit, al pare, a qui han donat mort. Si els revolucionaris poguessin veure-ho així, reclamarien el perdó. Però si reclamessin el perdó, replica Kalaiyev, deixarien de percebre's a si mateixos com revolucionaris i passarien a engrossir les files dels simples i vulgars assassins. Per aquesta raó el veritable revolucionari està condemnat al sacrifici, a l'immolació, i no pretén estalviar la seva vida amb cap excusa. Ni tan sols amb la de la revolució, segons defensa Stepan.\nEl 1950 va publicar la col·lecció d'articles periodístics "Actuelles I" i l'assaig "El minotaure o l'alt d'Orà" (Le minotaure ou la halte d'Oren). En aquest mateix any va acabar l'idil·li amb l'actriu María Casares, al sofrir un nou episodi de tuberculosi que el va obligar a guardar convalescència a Grasse. El 1951 va publicar el seu assaig "L'home rebel" (L'homme révolté) en el que estableix així com una línia de resistència a la història. <<No només es viu de lluita i d'odi. No sempre es mor amb les armes a la mà. Existeix la història i existeix una altra cosa: la simple felicitat... la bellesa>>. A la desmesura de la nostra Europa, Camus va oposar el sentit de la mesura que ens va oferir Grècia, <<que res va dur fins a l'extrem, ni lo sagrat, ni la raó, perquè res va negar, ni la raó ni lo sagrat>>. En aquest assaig denuncia la lògica estèril d'una revolta que només deïfica la revolta per a millor arribar al terror. <<En el univers purament històric que han triat, revolta i revolució desemboquen en el mateix dilema: o la policia o la bogeria>>. Així es va oposar terminantment als partidaris de les empreses ambicioses que transporten l'absolut a la història i la religió a la política. La seva actitud va ser més modesta i infinitament més humana: <<En el seu més gran esforç, l'home no pot proposar-se més que disminuir aritmèticament el dolor del món... Però, el perquè de Dimitri Karakov continuarà ressonant: l'art i la revolta només moriran amb l'últim home>>.\nAlbert Camus va afirmar: <<Vaig voler primer expressar la negació sota tres formes, la novel·lística: "L'estranger", la dramàtica: "Calígula" i "El malentès", i l'ideològica: "El mite de Sísif". Després vaig voler expressar en segon lloc lo positiu, també sota tres formes, la novel·lesca: "La pesta", la dramàtica: "Estat de setge" i "Els justs", i l'ideològica: "L'home rebel". Entreveia ja per a un tercer lloc, el tema de l'amor>>. La seva ruptura amb l'esquerra comunista i amb Jean-Paul Sartre va tenir lloc el 1952 després de la publicació a "Els Temps Modernes" de l'article que aquest va encarregar a Francis Jeanson, on retreia a Camus que la seva rebel·lia era "deliberadament estètica" i que presentava submissió als valors burgesos. També el 1952 va dimitir de l'Unesco per admetre en la seva organització a l'Espanya franquista. Camus, al costat dels anarquistes, va expressar el seu suport a la revolta d'Alemanya Oriental del 1953, en la que els obrers van realitzar una vaga general contra l'augment de les normes productives i la baixa dels salaris reals. El 1953 va traduir i va adaptar per al teatre: la comèdia "Els esperits" (Les esprits) de Pierre de Larivey, "La devoció a la creu" (La dévotion à la croix) de Pedro Calderón de la Barca que va presentar al juny en el Festival d'Angers i a l'octubre va projectar dur a l'escena "Els posseïts" (Les possédés) l'adaptació de la novel·la de Dostoïevski. També va pensar en adaptar "El burlador de Sevilla" de Tirso de Molina i "El màgic prodigiós", de Calderón de la Barca. Aquest mateix any es van publicar les cròniques periodístiques "Actuelles II".\nA la primavera de 1954 es va publicar el seu relat "L'estiu" (L'été) i a l'octubre va viatjar als Països Baixos. El 1 de novembre de 1954 el Front d'Alliberament Nacional algeriana va passar a l'atac, morint civils àrabs i francesos. Al març de 1955 va estrenar en el Théâtre La Bruyère l'adaptació de l'obra de Dino Buzzati "Un cas interessant" (Un cas intéressant) i en el mes d'abril va viatjar per primera vegada a Grècia. Entre maig de 1955 i febrer de 1956 va escriure a "L'express" les cròniques periodístiques sobre la crisi algeriana, que més tard es van publicar com "Actuelles III". En el mes de març de 1956 va publicar la seva insòlita novel·la "La caiguda" (La chute) que va prendre forma de monòleg i en la que va sintetitzar el moralisme conscient dels monstres que és capaç d'engendrar per si mateix, l'onanisme moral, que la tradició permet batejar com fariseisme. L'equilibri entre llibertat i justícia com eix de les inquietuds ètiques de la Modernitat constitueix el tema central, a nivell històric-social i individual. Camus va expressar en l'obra, una vegada més, la seva nostàlgia de l'innocència i de la comunió entre éssers, en un món en el que cadascun somia amb el poder, on el diàleg és reemplaçat pel comunicat i l'advocat reconeix que és culpable però convida als altres a reconèixer que també són culpables. En aquesta obra va expressar la seva sensibilitat a l'ironia i a l'humor, fent que el verb i el ritme fessin somiar amb la sàtira del "Neveu de Rameau" de Denis Diderot. Totes les novel·les de Camus llevat de "La caiguda" -la trama de la qual té lloc a Amsterdam i on París és esmentat únicament de passada com context geogràfic de la gènesi del conflicte existencial, que el personatge central després elaborarà en un genial monòleg- es desenvolupen en ciutats algerines i la població indígena de les mateixes, els àrabs, tot just són diferenciables del propi paisatge. El 22 de setembre de 1956 es va estrenar amb èxit de públic i crítica la seva adaptació de l'obra de Faulkner "Rèquiem per a una monja" (Requiem pour une nonne).\nVa ser membre de la Fédération Anarchiste, recolzant-los en el 1956 primer a favor de l'aixecament dels treballadors a Poznan, Polònia, i després, contra la repressió soviètica a Hongria. El 1956 a Alger, Camus va llançar la seva "Crida a la treva civil", en la que va demanar als intel·lectuals que protestessin a l'O.N.U. per a aconseguir una treva civil a Algèria, i en la que va demanar als combatents del moviment independentista algerià i a l'exèrcit francès -enfrontats en una cruelíssima guerra que va tenir lloc entre 1954 i 1962- el respecte i la protecció sense condicions per a la població civil. Mentre llegia el seu text, a fora una torba heterogènia l'injuriava, i demanava la seva mort a crits. Per a ell, en aquella guerra, la seva lleialtat i el seu amor per França, no l'impedia conèixer la injustícia que vivia el poble algerià, depauperat i humiliat, com tampoc podia impedir el seu amor per Algèria i que es reconegués deutor d'una llengua, una cultura i una sensibilitat política i social indissolublement unides a França. Camus tenia una pobra comprensió de la situació dels àrabs algerians; per a ell, com per a molts altres pied-noirs, Algèria era tan francesa com qualsevol altra província i no la concebia en absolut com una colònia; igual que la pròpia França no la veia com una potència imperialista. En el seu moment, Camus es va abstenir de fer qualsevol referència al conflicte franc-algerí, degut al fet que la seva mare seguia residint a Alger i hauria estat blanc fàcil de la ira de qualsevol dels bàndols confrontats, en una de les més sagnants guerres independentistes de tota la Història occidental.\nTres fets significatius van marcar a la seva generació, la guerra mundial, la pròpia guerra d'Algèria i l'existencialisme com motor impulsor de lo cultural. El 1957 va publicar la seva col·lecció de relats "L'exili i el regne" (L'exil et le royaume), en la que en un d'ells "L'esposa infidel" (L'épouse infidèle) va descriure el paisatge algerià i en un altre "Reflexions sobre la pena de mort" (Réflexions sud la peine capitale) va fer un al·legat contra la pena cabdal, en col·laboració amb Arthur Koestler. Al juny d'aquest mateix any es va representar en el Festival d'Angers la seva adaptació de l'obra de Lope de Vega "El cavaller d'Olmedo" (Chevalier d'Olmedo).\nAlbert Camus i els seus fills: Catherine i Jean, el juny de 1957, en el Festival d'Angers.\nAlbert Camus al desembre de 1957, a l'edat de 44 anys, va ser guardonat amb el Premi Nobel de Literatura per: <<el conjunt d'una obra que posa en relleu els problemes que es plantegen en la consciència dels homes d'avui>>. El mèrit immens d'Albert Camus va ser haver sabut expressar magníficament la sensibilitat tràgica d'aquella època amb una sobrietat clàssica i haver-ho testimoniat sense trair mai el seu art. La seva veu, aixecada sempre contra tota injustícia, és sens dubte una de les més pures i nobles d'aquest temps. <<Hem de servir al mateix temps -va afirmar en una ocasió- el dolor i la bellesa>>. Per això, aquest home que va estimar la solitud no va cessar d'afirmar la seva intransigent fidelitat a les causes justes, encara que apareguin provisionalment com causes perdudes, pujant fins i tot a les estrades públiques per a cridar amb passió contra tots els sistemes totalitaris, contra tots els progressos innocus, contra les repressions, contra les infàmies de la raó d'Estat, contra la pena de mort.\nD'esquerra a dreta: Michel Gallimard, l'amfitriona Jytte Bonnier, Albert Camus i l'editor danès Otto Lindhardt, a Estocolm el desembre de 1957.\nEl 1958 es van publicar: "El discurs de Suècia" (Discours de Suède) que va fer en el lliurament del Premi Nobel de Literatura l'any anterior i el conjunt d'articles periodístics "Actuelles III". Aquest mateix any va comprar amb els diners del Premi Nobel una casa a Lourmarin en el massís de Lubéron, a prop d'Avinyó. Ja havia estat abans a Lourmarin en diverses ocasions a partir de 1946, quan va anar a trobar-se amb Bosco, i va passar diverses vacances allí no lluny de L'Isle-sud-le-Sorgue, on vivia el seu amic René Char. Camus va adquirir una casa de dues plantes amb contrafinestres blaves i teules romanes de terracota a l'estil de la regió, amb una bella balconada oberta al camp. El cas és que Camus va estar a Lourmarin per indicació del seu antic professor de filosofia a Alger, que havia residit com becari en el castell d'aquesta localitat, la "Villa Médicis" propietat de la Fundació Laurent-Vibert. El 1929 Bosco ja s'havia allotjat allí, gràcies a la citada Fundació. A Lourmarin, Camus solia esmorzar amb el seu amic Jules Roy en el restaurant de l'Hôtel Ollier, utilitzant un pseudònim per a anar d'incògnit i escapar així a la curiositat dels turistes. Monsieur Terrasse, li deia l'ama. No solia beure vi, sinó cafè, i, això sí, fumava Gauloises. El 1959 es va estrenar "Els posseïts" la seva adaptació de la novel·la de Dostoïevski i va iniciar passos per a crear la seva pròpia companyia teatral.\nEl diumenge 4 de gener de 1960, Albert Camus es va disposar a tornar a París després de passar els Nadal amb la seva família a la finca de Lourmarin, a la Provença. La seva esposa, Francine, i els seus dos fills, Catherine i Jean, havien tornat amb tren el dia anterior. Al principi, Camus tenia previst acompanyar-los, però a última hora va decidir viatjar amb cotxe amb els Gallimard: Michel Gallimard el seu editor i amic, la seva dona Jeanine, i la seva filla Anouchka. Michel Gallimard era un boig dels cotxes i s'acabava de comprar un Facel Vega 3B, un model proveït d'un motor Chrysler de 253 CV. A Camus no li entusiasmaven els cotxes i menys encara córrer, però va acceptar viatjar amb el seu amic, el qual li va proposar passar la nit a Thoissey (a 16 quilòmetres de Mâcon), al "Chapon Fin", en el restaurant del qual es menjava molt bé i on la patrona, la senyora Paul Blanc, tenia prevista una petita festa per a celebrar el 18 aniversari d'Anouchka. Però van tenir un terrible accident a prop de Sens i Petit Villeblevin, en un lloc anomenat el "Grand Frossard" entre Champigny-sud-Yvonee i Villeneuve-la-Guyad, a Montereau. El cotxe que conduïa Gallimard va sortir de la calçada (havia plogut i aquesta estava mullada). El vehicle va anar a xocar amb un arbre, un d'aquests plàtans que escorten tantes carreteres franceses a la realitat i a les pel·lícules, i Camus, que viatjava en el seient dret del darrere, es va partir el coll i va morir instantàniament. Va ser enterrat en el cementiri de Lourmarin.\nRetrat del cotxe accidentat en que va morir Albert Camus, el 4 de gener de 1960.\nVa morir als 46 anys en un accident automobilístic, tan absurd com aquest transfons de la condició humana que tan magistralment va ser capaç d'integrar en un sistema discursiu de dificultosa categorització, respecte a qualsevol de les propostes filosòfiques de la seva època, absurd com solament poden ser l'existència humana i el seu terrible corol·lari: la mort. Imprudent com li és propi, la mort va sorprendre a Camus mentre treballava en la que seria la seva última obra, la novel·la de caràcter autobiogràfic "El primer home" (Le prémiere homme), que va ser publicada pòstumament inconclusa, per la seva filla el 1994\nTota l'obra de Camus -breu però densa- va oscil·lar entre l'amor i l'ansietat, entre "el mar i les presons", segons frase seva. Contrastos doncs de felicitat i de misèria, d'alegria i d'angoixa, entre els que es va debatre per a intentar arrencar al temps, al sofriment i a la mort aquest fruit daurat del temps que és la vida humana. Tot quant va escriure va tendir a denunciar l'absurditat del món i a buscar desesperadament el sentit de la vida i en la seva variada obra va desenvolupar un humanisme fundat en la consciència de l'absurd de la condició humana. La carrera de Camus és doncs la de psicòleg i de moralista. Amb una reserva i una sobrietat totalment clàssiques, va concedir un primer lloc a les idees i es va negar a sacrificar-se a la màgia de l'estil, que va ser neutre, impersonal, ple d'anotacions seques i monòtones, però inseparables del clima de l'absurd. Albert Camus, més que un filòsof i literat, més, inclusivament que un intel·lectual, va ser un home de la seva època, un humanista a l'estil francès, comparable a Rosseau i a Voltaire i, no obstant això, molt més proper als nostres afectes per haver protagonitzat com home els conflictes esquinçadors del seu temps, incloent la seva presa de posició, d'inqüestionable condemna, respecte a les revelacions sobre els crims del estalinisme, sobre la independència algeriana i sobre la generació de moviments fonamentalistes, en la dialèctica demencial que ha caracteritzat el desenvolupament de les societats del Proper i Mig Orient. La profunda mirada que Camus va llançar sobre la moral dels anys de la guerra i la postguerra, les angoixes contingudes dels seus personatges i el desencantament, han fet d'aquest escriptor un dels més importants a la Filosofia i la Literatura occidentals del segle XX.\nEl 1963 i 1965 es van publicar amb el títol de "Quaderns" (Carnets) les seves notes periodístiques escrites respectivament entre 1935-1942 i entre 1942-1951. La resta dels escrits de Camus per a "Combat" i per a "Les Temps Modernes", així com els seus treballs periodístics, entre els quals ressalta el seu article a propòsit de la detonació de la bomba atòmica a Hiroshima, es van publicar també en diferents col·leccions. El 1971 l'Editorial Gallimard va publicar inconclús el relat "La mort feliç" (La mort heureuse) i la seva filla, Catherine, va publicar "Albert Camus, solitari, solidari" (Albert Camus, solitaire, solidaire), un àlbum de fotos i records familiars.\nAlguns texts han estat extrets de "Albert Camus": Wikipedia, Carlos M. Pineda, Mael Monnier i Antonio Rivero Taravillo.


Calor de primavera – El mussol d'Aqualata\nPosted on 19 Juny 2022 21 Juny 2022 by Ricard Aldea\nNomés llevar-se, el senyor Poblet ha obert la finestra del dormitori i ha vist el cel de color gris brut. Per un moment ha cregut que es tractava d’un altre núvol de pols sahariana, però li faltava el matís sorrenc característic del fenomen i ha descartat la teoria. Aleshores ha pensat que podia tractar-se de fum, de cendres procedents d’algun dels incendis que assolen el país. No seria tan estrany —s’ha dit—, ja ha passat altres vegades. Però no sentia aquella olor de fum i de fusta cremada que notava l’any passat quan hi va haver el gran incendi a la comarca. Definitivament —ha conclòs—, era que el sol es llevava mandrós i s’arraulia entre els llençols.\nEncara és primavera i, així i tot, fa calor d’estiu. I a més hi ha la sequera que arrosseguem de fa temps; d’aquí tants incendis. És el canvi climàtic, diuen els experts, però els estats no fan res, o no fan prou al respecte i la situació empitjora cada dia. Les persones tampoc estem prou conscienciades de la gravetat del problema i el planeta no pot més, no dona l’abast i no pot regenerar-se al mateix ritme que nosaltres el deteriorem.\nUna pena —pensa el senyor Poblet—, que es fa gran i és conscient que ha d’aprofitar les oportunitats que la vida li presenti mentre ell estigui en situació d’aprofitar-les, que al cementiri no cal anar amb diners. La seva esposa és del mateix parer, i és per això que han fet un cop de cap i han decidit invertir una part dels estalvis en fer un circuit de cinc dies per les Highlands, les Terres Altes d’Escòcia. Tots dos saben que no les trobaran en estat pur, però tot i les carreteres d’asfalt i algunes altres modernitats, esperen gaudir de paisatges meravellosos com n’hi ha pocs i de la màgia de racons que són únics.\nViatjaran en petit comitè, set persones en una furgoneta conduïda per un guia que és o parla espanyol. Està molt il·lusionat i aquests dies, des que ha tornat de fer el Camí de Cavalls amb els seus amics, el senyor Poblet s’ha dedicat a localitzar la volta que volien fer i a contractar-la. També ha reservat ja l’hotel d’Edimburg, on dormiran en arribar a Escòcia i abans de tornar a Catalunya. I l’avió, és clar. Només hi ha una companyia que ofereixi vols diaris i directes des de Barcelona. I, casualment o no, s’escau que el personal de cabina d’aquesta aerolínia acaba de convocar una vaga que, tot i que en principi no ha d’afectar els seus trajectes, ha introduït un element d’incertesa en els plans del matrimoni Poblet. Falten dies, encara, però ja tenen molt avançada la preparació del viatge; no marxaran fins d’aquí a un mes. No obstant això, al senyor Poblet no li agrada deixar caps per lligar i va fent de mica en mica.\nAquesta activitat, entre altres coses, l’ha tingut prou ocupat aquests dies. Per això no ha escrit res en el seu diari des que va completar les anotacions de Camí de Cavalls. També ha endreçat les moltes fotografies que va fer i ha editat amb elles una animació que ha publicat als seus comptes d’Instagram i YouTube. Tanmateix, avui ha decidit seure al teclat. Un avió dels bombers acaba de sobrevolar Aqualata i això indica que algun incendi continua actiu. Des de fa cinc dies és un contínuum, i, això no obstant, avui hi ha bones notícies: sembla que ja es retira l’onada de calor que s’ha patit les últimes setmanes.\nQue la calor afluixi sempre ajuda a concentrar-se, però sobretot, el que ha decidit al senyor Poblet a obligar-se a escriure és que ara li venen uns quants dies que sap segur que no podrà fer-ho. A casa hi haurà molt d’enrenou. Els ha arribat el torn i per fi demà vindran paletes i lampistes a remodelar el bany.\nI és que, com deia, el senyor Poblet es fa gran i ha arribat el moment de canviar la banyera per un plat de dutxa abans no sigui massa tard i hi hagin de córrer.\nEntrada anteriorQuadern de Camí de Cavalls\nSegüent entradaTot és tan efímer com l’Arc de Sant Martí


La Comissió Europea es reivindica amb les vacunes\nBarcelonaLa Comissió Europea ha aprovat aquest dimecres el contracte per a la compra anticipada de 300 milions d'unitats de la vacuna de Pfizer-Biontech, que té un 90% d'efectivitat segons els primers estudis preliminars i ha desfermat una onada d'optimisme econòmic. A Espanya, que ja ha superat la barrera dels 40.000 morts, s'espera comptar amb 10 milions d'unitats ja a principis de l'any que ve per començar a vacunar els sectors més vulnerables de la població i els professionals sanitaris.\nÉs el quart acord d'aquestes característiques que tanca la Comissió, que està aprofitant la crisi sanitària provocada per la pandèmia per mostrar quins són els avantatges de l'actuació conjunta dels 27 quan es tracta d'abastir-se de material sanitari. Abans d'aquest acord, Brussel·les ja s'havia assegurat 1.100 milions de vacunes dels diferents assajos que estan experimentant diverses farmacèutiques. D'alguna manera, la pandèmia posa en relleu els avantatges de formar part d'un ens supraestatal com la UE, ja que té més poder de negociació amb les multinacionals farmacèutiques.\nLa presidenta de la Comissió Europea, Ursula von der Leyen, que és metge de formació, vol anar encara més enllà i ha tornat a insistir en la necessitat que l'executiu europeu tingui més poder en l'àmbit sanitari. Així, per exemple, defensa que Brussel·les pugui declarar l'estat d'emergència sanitària a nivell europeu i que les agències comunitàries com el Centre Europeu de Control i Prevenció de Malalties (ECDC) i l'Agència Europea del Medicament (EMA) tinguin més pes en la presa de decisions.\nTé tota la lògica que sigui la UE la que coordini certes polítiques, com per exemple l'arribada de viatgers extracomunitaris des de països amb molta incidència del virus. Altres decisions, com ara els tancaments perimetrals o els confinaments parcials, s'han de prendre a nivell més local. El que no es pot repetir és el caos que es va produir durant la primera onada, quan els diferents estats van tancar les seves fronteres sense encomanar-se a ningú i fent saltar un cop més pels aires el tractat de Schengen. El que es faci ha de ser acordat i coordinat.\nLa UE ha de tenir una política comuna, fins i tot uns indicadors comuns, i un òrgan de coordinació supranacional que només pot ser la Comissió Europea. Von der Leyen ha d'aprofitar la situació per demostrar a la ciutadania que les institucions europees poden ser útils en moments de crisi com els que estem vivint, ja sigui comprant vacunes, distribuint ajudes o controlant els fluxos de viatgers. Els estats membres han de fer un pas més en la transferència de sobirania cap a la Comissió en polítiques de coordinació sanitària d'un espai que afecta els 500 milions d'europeus.\nLa Unió Europea s'hi juga el futur, en aquesta crisi sanitària i econòmica. Si aconsegueix demostrar l'eficàcia de les institucions comunes, Von der Leyen haurà fet un pas de gegant. El següent serà que els estats desbloquegin l'acord per al gran pla de reconstrucció de l'economia europea, dotat amb 750.000 milions d'euros, que ara mateix està pendent d'Hongria.


Vídeo sense connexió, "PoliAmor" i altres novetats digitals - TV3\nEstrenes digitals d'aquesta tardor 2018\nVídeo sense connexió, "PoliAmor" i altres novetats digitals\nAquesta tardor arriba carregada d'estrenes a TV3. Aquí tens algunes novetats digitals que es convertiran en imprescindibles quan naveguis per les nostres webs, apps i televisions connectades.\n06/09/2018 - 17.30\nProgramació tardor 2018\n1. Miraràs vídeos i sèries de TV3 sense connexió a internet\nNo et trobes a casa, no tens connexió a internet o simplement no vols gastar dades però vols veure el primer capítol de la nova temporada de "Benvinguts a la família". Bingo! Ben aviat podràs veure des d'on vulguis els vídeos que t'hagis descarregat prèviament a les apps per a mòbils i tauletes del Súper 3 i TV3 (pròximament). En el moment que tu decideixis, i sense gastar ni un mega.\nEl caps de setmana fora de casa, i sense wifi, començaran diferent si pots mirar les sèries del Super3 o la nova ficció dels dilluns: "Si no t'hagués conegut".\n2. "POLiAMOR", la primera ficció en directe a Instagram Live\nPer començar la temporada digital, imprescindible aquesta paraula: "POLiAMOR". A part de ser la pràctica de tenir més d'una relació íntima simultàniament i amb ple consentiment de les persones involucrades, també serà la primera sèrie d'Instagram en directe (!!), que s'estrenarà aquesta tardor a @tv3cat i que es s'emetrà via Instagram Live amb molt d'amor.\nNi el plantejament, ni el format, ni la temàtica de "POLiAMOR" és convencional. La protagonista serà la Berta, interpretada per Nausicaa Bonnin. Té 30 anys, acaba de sortir d'una relació de 3 anys i no té por als canvis que s'apropen a la seva vida. Us imagineu com serà poder preguntar i aconsellar a la Berta des del sofà de casa vostra?\nPerò la Berta no estarà sola. També s'esperen "cameos" de populars instagrammers, en aquesta producció de TV3 i El Terrat.\nAmb moltes ganes d'explicar-vos alguna cosa més sobre #PoliAmorTV3 😜❤... en breu més notícies! https://t.co/IapYEZ2rZk\n Nausicaa Bonnín Dufrenoy (@nausicaabo) 7 de setembre de 2018\n3. Podràs veure TV3, en directe des de l'Smart TV, des de fora de Catalunya\nSi ets fora de Catalunya, no caldrà que dissabte a la nit t'esperis que acabi "FAQS" per recuperar el programa i veure'l al teu televisor. Aquesta tardor s'estrenaran les noves apps de TV3 i Súper 3 per a Smart TV. A part d'una nova ordenació dels continguts a la carta, incorporaran l'accés a tots els canals de TV3 en directe. Això permetrà que els usuaris de fora de Catalunya que tinguin accés a l'app, puguin veure tota l'oferta de directes des de la seva tele.\n4. Gestionaràs millor el teu temps amb l'Hbbtv\nEl temps és molt valuós i s'ha d'aprofitar al màxim. Què fer si arribes a casa i ja ha començat "Polònia" o no has vist el començament del "Telenotícies"? Només caldrà que premis el "botó vermell" del servei d'HbbTV per recuperar el programa des de l'inici, encara que ja hagi començat. També es crearà un accés més ràpid a la graella d'emissió dels últims set dies perquè sigui més fàcil trobar els programes destacats i accedir directament al contingut a la carta.\n5. Qualitat de vídeo adaptada a l'ample de banda\nLa qualitat de la imatge del vídeo, tant en directe com a la carta, s'adaptarà en tots els dispositius. Quan recuperis "El foraster", el teu dispositiu t'oferirà la qualitat adaptada per tal que tinguis la millor experiència.\nPer altra banda, les millores de qualitat d'imatge venen acompanyades de les millores en el reproductor de vídeo. S'estrenarà el mosaic de recomanacions i les imatges en miniatura al llarg de la línia de temps del navegador. Si deixes a mitges "Està passant" o el "TN", serà més fàcil tornar a trobar el punt on t'havies quedat!\n"Coolhunters" ha obert el debat i les xarxes han parlat: Visca els "escape rooms"!\nEls retorns més esperats de la graella\n10 estrenes que t'enganxaran a TV3 aquesta tardor


Diumenge, 16 de gener de 2022 | Honorat cerca subscriu-te\nEcosistema: Protagonistes > Balls i danses > Ball de Cercolets\nBallant amb els cèrcols\nDiferents poblacions, Diferents moments de l'any\nEl Ball de Cercolets de Sitges\nEl Ball de Cercolets de Vilanova i la Geltrú\nBall de Cercolets de Vilafranca del Penedès\nEl ball amb cèrcols de Callús\nEl Ball d'Arquets a València\nEls estudiosos vinculen el Ball de Cercolets, en totes les seves varietats i noms, amb antics rituals agraris. Expliquen que són romanalles d'ancestrals costums pagans que al llarg del temps han anat modificant el seu sentit i estructura. Alguns el vinculen amb les festes de la verema mentre que d'altres el situen en els antics balls de celebració de l’arribada de la Primavera.\nMapa dels balls amb cèrcols\nEl Ball de Cercolets és una dansa molt estesa pel conjunt de territoris de parla catalana i adopta una denominació o altra segons la zona. A les poblacions del Catalunya on es celebra, sobretot contrades amb forta tradició vinícola, com el Penedès, Garraf i Camp de Tarragona, el Ball de Cercolets és un ball popular de carrer que participa en els seguicis festius i cercaviles de les principals festes. En canvi, en d’altres indrets el ball va associat a les sortides de les colles de caramelles de Pasqua.\nEn diferents poblacions del País Valencià, com Alcoi, Gandia, Ontinyent, Silla o Algemesí, aquest tipus de dansa es coneix amb el nom de "Ball d'Arquets". A València, el Ball dels Arquets surt durant la processó de Corpus, està format per deu xiquetes vestides de pastores que sostenen uns arcs amb motius florals. A Silla les noies van vestides de blanc i sostenen uns arquets també adornats amb abundants flors.\nEl misteri del seu origen\nAlguns estudiosos vinculen l'origen del Ball de Cercolets amb les festes de la verema mentre que d'altres el situen en els antics balls de celebració de l’arribada de la Primavera.\nSegons la primera versió, el Ball de Cercolets seria hereu de les manifestacions coreogràfiques vinculades a cerimònies agràries de la verema. Al tractar-se d'un ball present quasi exclusivament en contrades vinícoles, hom creu que sorgí com evolució de les tasques i jocs que els camperols i altres treballadors de la verema feien amb els cèrcols, que segons aquesta teoria no són res més que els ceps de la vinya quan encara tenen pàmpols. No seria estrany que els nostres avantpassats féssin la collita cantant i dansant amb els cèrcols o bé que juguéssin amb ells una vegada acabades les tasques. També hi ha qui diu que els arcs havien estat anteriorment fets amb els mateixos cèrcols que els boters utilitzaven per fer els recipients pel vi. Així, amb l'entreteixit de llurs cèrcols els dansaires del Ball de Cercolets podrien estar simulant la construcció d'una bóta de vi. De fet, una de les figures més repetides per les diferents colles és la de la “campana" o “bóta" durant la qual un dels balladors és sostingut dalt de la munió de cèrcols entrelligats. En algunes poblacions el ballador que puja dalt de tot és un nen o nena vestit d'angelet i amb una espasa a la mà que diu algunes paraules alusives a la festa en què participa.\nLa segona versió apunta, en canvi, que el Ball de Cercolets era una manifestació festiva pròpia de les Festes de la Flora que tant els grecs com els romans feien per celebrar l’arribada de la Primavera. Segons aquesta versió, el ball seria una romanalla dels grans balls que els jovent feia amb arcs de fusta engalanats amb flors.\nData de publicació digital: 8/10/2005 3968 lectures\nEl Ball de Cercolets: Arquets de festa\nGarrich i Ribera, Montserrat / Ajuntament de Tarragona\nQuadern fet per una gran coneixedora dels ball populars i també del món ...\nSerra, Sebastià / El Cep i la Nansa Edicions\nLes vacances han començat i és temps de Festa Major! L’Ot vol ballar Cercolets, ...\nCuscó i Clarasó, Joan / Revista «Caramella» IX, pp. 25-28\n· Ball de Cercolets de Vilanova i la Geltrú (el Garraf)\n· Ball de Cercolets de Tarragona (el Tarragonès)\n· Ball de Cercolets de Vilafranca del Penedès (l'Alt Penedès)\n· Ball de Cercolets de Reus (el Baix Camp)\n· Ball de Cercolets de les Roquetes (el Garraf)\n· Ball de Cercolets de Sitges (el Garraf)\n· Ball d'Arquets a València (l'Horta)


Respira Montmaneu. Marxa interpretativa per l’espai natural de Seròs i els Tossals de Montmaneu\nEstàs aquí:Inici / Events / Respira Montmaneu. Marxa interpretativa per l’espai natural de Seròs i els Tossals de Montmaneu\nMas de l'Hereu 25185 Granja de Escarpe Lérida - La Granja d'Escarp\n06/10/2019 a 06/10/2019\nDia i hora: Diumenge 6 d’octubre de 2019 a les 9h.\nPunt de trobada: Mas de l’Hereu. La Granja d’Escarp (Segrià)\nRuta de senderisme interpretativa on pujarem al cim de Montmaneu, el cim més emblemàtic de la plana de Lleida. Coneixerem les plantes aromàtiques i d’altres d’aquest entorn de la mà de la Mª Cinta Roca, biològa i veïna de La Granja d’Escarp. Es farà un recorregut de 5 quilòmetres, de tipus circular, apte per a tot tipus de públics.\nEl punt de trobada serà El mas de l’Hereu que es troba a 270mts.\nEl peu de Montmaneu es troba a 417mts.; i el pic a 494mts.\nA dalt del cim, farem un refrigeri gratuït per recuperar forces.


Rossinyols, els bolets de primavera. On trobar-los? | betevé\nTrobarem rossinyols, sobretot, en boscos d'alzines, roures i faig\nSarai Sarroca | dilluns, 1 de març del 2021, a les 13.28\nEl rossinyol també es coneix com a ginesterola, vaqueta, bolet de vaca o picornell, però el seu nom científic és Cantharellus cibarius, que significa “copa comestible”. Igual que els camagrocs, és un bolet que no es corca mai.\nQuè vols saber dels rossinyols?\nCom identificar un rossinyol?\nOn trobar rossinyols a Catalunya?\nCom netejar els rossinyols?\nEls rossinyols són de color groc, tot i que el peu és d’un groc menys pujat que el del barret. Igual que molts altres bolets, el barret és convex quan el rossinyol és petit i es va aplanant a mesura que creix, fins a tenir forma d’embut en fase madura, quan també té un color menys groc i una mica més marró. El barret pot arribar a fer fins a 10 centímetres i els marges són ondulats. A la part inferior hi té uns plecs similars a les làmines del rovelló, però més separats i gruixuts.\nCal tenir especial cura de no confondre els rossinyols amb la gírgola d’olivera, que és un bolet tòxic que provoca trastorns gastroindestinals i per diferenciar-les caldrà mirar les làmines inferiors del barret, que en el cas de la gírgola estan més juntes. El peu de la gírgola també és més prim i de color més ataronjat i creix sobre soques d’olivera i roures.\nTambé es pot confondre amb el fals rossinyol (Hygrophoropsis aurantica), més ataronjat que el rossinyol i amb làmines a la part inferior del barret, no pas plecs.\nEls rossinyols floreixen en boscos de planifolis, és a dir, alzinars, suredes, fagedes, castanyedes i rouredes. També en alguns boscos de coníferes, però on floreixen amb més abundància és entorn de roures, alzines i faig i preferentment en vessants obagues, durant la primavera i fins a la tardor, sempre que la pluja acompanyi. Durant la tardor també prolifera, tot i que no amb tanta abundància com a la primavera i l’estiu.\nLes comarques més propicies per trobar rossinyols són les de la meitat est del país, encara que també se’n fan als Pirineus, prepirineus, entorn al Montseny i també en boscos del prelitoral com al Montnegre i el Corredor, Collserola i les Gavarres.\nLa primera norma d’un bon boletaire és no malmetre el bosc i quan trobem qualsevol bolet cal fer-ne una primera neteja al bosc mateix, just després de collir-lo: cal treure’n les fulles que pugui tenir a sobre i la sorra que hagi pogut quedar al peu. D’aquesta manera al cistell només hi guardarem bolets, sense sorra ni fulles.\nTambé és important anar al bosc amb cistell de vímet i no bosses de plàstic. La raó d’això és que quan caminem pel bosc amb el cistell poden caure restes de sorra i espores de la nostra collita, mentre que les bosses de plàstic acumulen tot el que recollim i després a casa ens trobarem moltes restes orgàniques que el bosc necessita i que nosaltres llençarem a les escombraries. Passa el mateix si posem un plàstic o un paper de diari al cul del cistell.\nQuan guardem els bolets al cistell s’aconsella posar-los amb les làmines del barret mirant cap avall. D’aquesta manera evitarem que hi entri sorra i facilitarem la dispersió de les espores. Hi ha qui utilitza un cistell amb tapa o fa servir una peça de roba de cotó per tapar els bolets. Aquesta mesura està bé perquè així evitem que els rovellons s’embrutin al caminar pel bosc.\nUn cop a casa cal evitar netejar els rossinyols sota un raig d’aigua i es recomana utilitzar paper de cuina o tovallons de paper per treure’n les impureses, amb cura. Es tracta d’humitejar un paper per treure les fulles més enganxades i utilitzar un altre paper sec per assecar-los. La raó per la qual es recomana no mullar els rovellons és que un excés d’aigua provocaria que, a l’hora de cuinar-los, el rovelló quedés bullit en lloc de fregit i perdria gust.\n— alimentació — meteorologia — oci — pluja\n8 de març del 2010: la darrera gran nevada a Barcelona\nEl març porta temps traïdor, segons la cultura popular\nPerill que el bernat marbrejat causi danys en cultius aquest estiu


Qui som - IDONI\nTu estàs aquí: Inici1 / Qui som\nIDONI és el fruit d’un projecte que es va iniciar l’any 2014, com a conseqüència de les inquietuds personals del Carles cap a l’alimentació saludable.\nIDONI aposta per un model de consum beneficiós per a la salut, per a la societat i per al medi ambient.\nPer al consum de productes locals, artesans, petits productors, ecològics, de temporada, de comerç just o d’inserció social.\nVenda de producte local, de temporada, artesà, de comerç just sense intermediari o ecològic.\nSom productors d’experiències úniques\nAjudem als petits productors i els productes el.laborats per nosaltres a fer-los arriba a les botigues o grups de consum.\nUn espai on fem tallers, xerrades… és una comunitat on intercanviem opinions\nAmb relacions directes i de compromís amb qui manté la cultura de la pagesia i ens alimenta de manera sana i sostenible.\nTreball digne, comerç just aquí i amb el món, apostant pel mercat social amb proveïdors ètics i socials.\nEntitats socials sense afany de lucre que treballen per millorar la qualitat de vida de les persones amb discapacitat i les seves famílies.\nPRODUCTE DE TEMPORADA I CIRCUIT CURT\nÉs quan conté les màximes propietats nutritives i gustatives. Així assegurem que no ha recorregut grans distàncies ni passat llarg temps en cambra.\nSom conscients que no tots els productes per la seva naturalesa, conservació, normativa o transport poden anar sense envàs. Tot i això ens comprometem a reduir al màxim els residuos apostant per materials compostables. Dit això un dels objectius és que el client porti el seu propi envàs.\nEL NOSTRE REPTE ÉS POPUARITZAR EL CONSUM RESPONSABLE I SOCIAL.\nFundador d’Idoni, director de fogons,responsable de compres a mitjans productors i dependent.\nFundadora i altaveu d’Idoni, comunicadora i responsable de buscar petits productors locals, dependenta i l’anima d’Idoni.\nLa dependenta, el seu repte és servir amb il·lusió i dedicació. Dissenyar els aparadors i les estanteries d’Idoni.\nIDONI SÓM TOTS