Si ho hagués tingut problemes per veure TV de Paraguai de fora del país, és possible que haguéssiu plantejat un geobloc no us ha denegat l’accés per raó de la vostra ubicació.\nEls geoblocs miren la vostra adreça IP per saber on esteu. Els portals bancaris els utilitzen, els llocs de streaming els utilitzen, i fins i tot les xarxes socials els fan servir. Si la vostra IP diu que no esteu a Paraguai, se li pot denegar l’accés als vostres llocs i serveis preferits.\nÉs un problema fàcil de solucionar amb una VPN, sempre que la VPN ofereix servidors paraguaians, que, malauradament, la majoria d’ells no ho són. Ens vam aprofitar per trobar dos excel·lents proveïdors de VPN amb servidors de seguretat de gamma alta i servidors al Paraguai. Continua llegint per obtenir més informació.\n1 Guia ràpida: Com obtenir una adreça IP de Paraguai amb una VPN\n3 Com una VPN pot obtenir una adreça IP de Paraguai\n6 Les millors VPN per obtenir una adreça IP de Paraguai\nGuia ràpida: Com obtenir una adreça IP de Paraguai amb una VPN\nTrieu una VPN amb almenys un servidor al Paraguai. Recomanem HMA per a una adreça IP de Paraguai.\nInicieu el programari i connecteu-vos a un servidor al Paraguai.\nObteniu ara una adreça IP de Paraguai!\nCom una VPN pot obtenir una adreça IP de Paraguai\nQuè pot fer per tu una VPN? Seguretat en línia i reproducció mundial\nCom triar la millor i més segura VPN: funcions que necessiteu\nLes millors VPN per obtenir una adreça IP de Paraguai\nUna VPN desvia el trànsit d’internet a través d’un dels servidors privats de la xarxa. Els proveïdors de VPN amb grans xarxes de servidors us proporcionen moltes ubicacions per triar a tot el món.\nSi us connecteu a un servidor del Paraguai, el trànsit viatjarà per aquest servidor abans d’enviar-lo a qualsevol altre lloc. Aquest procés us ofereix una nova adreça IP al Paraguai això farà que els llocs web puguin pensar que realment esteu al país.\nQuan rebeu la vostra adreça IP de Paraguai a la vostra VPN, smotors de cerca, llocs de notícies, xarxes de xarxes socials i llocs de streaming us donarà accés al contingut que normalment només està disponible per als usuaris del país.\nTanmateix, pot ser difícil trobar proveïdors de VPN amb servidors al Paraguai, però. La bona notícia és que els pocs serveis amb servidors paraguaians inclouen dos Proveïdors VPN segurs i qualificats d’alta confiança.\nAmb aquestes VPN molt valorades, podreu veure-les contingut geoblocat de tot el món. Inclou llocs de streaming molt famosos com ara Netflix dels EUA.\nCommutadors IP gratuïts – proxies i anomenats VPNS gratuïts – també poden canviar la vostra adreça IP, però sovint crear tants problemes com solucionin. En primer lloc, són lents i fàcils de detectar pels llocs web que es mostren en pantalla per a VPNs, de manera que no funcionen bé per a la transmissió de contingut geoblocat.\nEn segon lloc, serveis gratuïts sol allotjar anuncis o fins i tot vendre la informació. També utilitzen el xifrat més feble que les VPN de gamma alta, deixant les dades vulnerables a la pirateria i al espionatge.\nPremium Les VPN us permeten controlar el vostre món en línia. Ells impedeixen que els anunciants, el vostre proveïdor d’identificació intel·lectual i les autoritats governamentals recopilin informació sobre vosaltres i us permetin canviar la vostra ubicació aparent amb seguretat, rapidesa i tan sovint.\nServidors al Paraguai: Almenys un servidor a Paraguai és obligatori per a una adreça IP paraguaiana.\nAplicacions amb funcions avançades: Cerqueu un interruptor de matança, protecció contra filtracions DNS i suport de plataforma multiplata.\nAlta velocitat: Cerqueu una VPN amb servidors ràpids si voleu reproduir pel·lícules sense retardar i frustrar.\nProtecció de privadesa: Busqueu una VPN amb una política de privadesa que promet no registrar les vostres dades personals ni l’historial de navegació.\nForta tecnologia de xifrat: Assegureu-vos que el vostre proveïdor de VPN utilitzi Estàndard de xifrat avançat (AES).\nPuntuació general: 4.6 – La xarxa més gran del món i la millor VPN del Paraguai\nNo us ho perdeu: estalvieu el 75% de la subscripció quan us registreu ara\nHMA ofereix el la xarxa de servidors més gran de totes les VPN recomanades, incloses dos servidors i sis adreces IP al Paraguai. Els servidors estan optimitzats per P2P i streaming, de manera que HMA és una opció ideal per torrent o veure contingut en línia.\nHMA utilitza Xifratge AES de grau militar i es pot instal·lar al vostre encaminador, de manera que també podeu deixar de banda els geoblocs del vostre televisor intel·ligent. Podeu provar HMA amb una Garantia de 30 dies de devolució. Veureu ràpidament per què obté ressenyes fantàstiques sobre els usuaris.\nAvaluació general: 4.1 – La millor opció de pressupost per a una IP de Paraguai\nOFERTA ESPECIAL: GRABEU EL TEU DESCOMPTE DE 88% i obteniu una adreça IP de Panamà amb PureVPN Now\nPureVPN ofereix una combinació excel·lent de funcions de seguretat de gamma alta, una impressionant xarxa de més de 2.000 servidors a tot el món i velocitats ràpides.. Six servidors al Paraguai us oferirà moltes opcions per obtenir una IP al país.\nEls servidors estan configurats per transferir-los i proporcionen una capa addicional de protecció contra programari maliciós i filtrat de contingut. Podeu protegir fins a cinc dispositius amb un sol compte PureVPN, de manera que us donarà molt valor als vostres diners.\nPureVPN té molts clients satisfets, però si no esteu completament satisfets amb el servei, podeu demanar un reemborsament en el marc de Garantia de devolució de 31 dies.\nNecessites més informació? Llegiu una crítica detallada dels nostres experts de PureVPN.\nLes millors ofertes i cupons de VPN (trobats pels nostres avantatges de caça de negocis)\nQuè és una VPN i en necessiteu una? La nostra Guia VPN Ultimtae per a principiants\nQuè és un VPN Kill Switch i per què és important??\nEls torrents són il·legals? La nostra guia de prohibicions i lleis a tot el món


Continuen les al•legacions a l’Ordre de Vedes 2016 - 2017 | Cinegeticat - Portal referència de caça\nContinúan las • alegaciones a la Orden de Vedas 2016 - 2017\nÀlex Cuadros – Barcelona – 01/08/2016\nENDECA, AGRUPCAT i la FEDERACIÓ CATALANA DE CAÇA (Representació Territorial de Barcelona) han presentat al·legacions a l’Ordre de Vedes 2016-2017.\nPer la seva banda, la FCC representació territorial de Barcelona va fer constar que la Resolució de vedes no és una norma jurídica, i per tant no és possible sancionar en base a aquesta, doncs trenca el principi de legalitat (només una norma amb rang de llei pot sancionar) i el principi de tipicitat (s’ha de descriure la infracció en una norma amb rang de Llei).\nTambé manifestava la seva contraposició a què es caci el senglar durant el mes de març, es va adjuntar un escrit de suport amb 129 societats, així com el suport de les Federacions de Tarragona, Terres de l’Ebre i la no-oposició del món agrari, que van veure amb bons ulls activar el mecanisme de comunicacions al mes de març per tal de fer batudes només si s’escau.\nAl•legació no acceptada.\nEn tercer lloc, es manifestava l’oposició com a Cap de Colla, per les possibles responsabilitats que se’n puguin derivar.\nEn quart i últim lloc, hi va haver una queixa per no acceptar cap de la resta de propostes que es van donar durant el Consell de Caça de Barcelona.\nPel que fa AGRUPCAT, Agrupació de Caçadors i Pescadors de Catalunya, va presentar un recurs sobre el cap de Colla seguint el contingut dalt exposat. (Notícia publicada a Cinegeticat el 4 de juliol de 2016 que parla de la modificació de la redacció de l’apartat 14.3 de l’ordre de vedes, on el jefe de grupo passa a ser un interlocutor i no el responsable directe de la batuda).\nI per altra cantó, ENDECA, Asociación en Defensa de la Caza, va realitzar entre altres al·legacions, un recurs on qüestionaven el Control i atorgament dels precintes de cabirol, doncs aquest any ha estat un absolut caos, i moltes APC’s no han rebut els seus precintes a temps, i molts caçadors no han pogut disposar dels precintes, passant directament al següent caçador (setmanal) a la llista.\nContra el orden que habla de la Recogida inmediata de cartuchos, com es controla? Quines sancions es preveuen?\nsobre la «caza» en APC’s limítrofs, RC i RFS. Com es reconduiran els gossos en un empait?\nPel que fa a la senyalització de tancament de camins urant la batuda; Els senyals d’Ajuntaments (adjunt) i tancaments efectius de camins d’ús públic. Presenta molts dubtes: Cal una persona informadora? Cal l’autorització de l’Ajuntament? Quin és el règim de responsabilitats? Com queden les instruccions de la Directora Montserrat Candini?\nNueva placa de autorización del Ayuntamiento\nValidesa del Visor Cartogràfic, actualització d’aquest, validesa jurídica d’aquesta decisió contraria a la Llei de Caça i les implicacions de la caça en terrenys cinegètics de +200 has, -200 has i -25 has.\nEfectivitat i conseqüència pràctica de la comunicació o no de les captures, repoblacions i alliberaments així com de la seva comunicació prèvia per duplicat (autorització prèvia i comunicació), a banda d’haver-ho demanat en el PTGC (per tant, per triplicat). Conculca la Llei 16/2015, del 21 de juliol, de simplificació de l’activitat administrativa de l’Administració de la Generalitat i dels governs locals de Catalunya i d’impuls de l’activitat econòmica.\nLes translocacions de conills dins la mateixa àrea de caça, i la resta d’actuacions sobre aquest lagomorf. Sol·liciten que no calgui comunicació ni autorització per TRANSLOCACIONS dintre de la mateixa APC i limítrofs.\nEl procediment i règim jurídic de l’emergència cinegètica. Responsabilitat i assegurances fora de l’època de caça. Implicacions sobre la nova figura de «Experto cazador» amb un mínim de 5 anys de targeta federativa (segons la revista «La Geneta», la qual cosa crea una desigualtat –sense motivació- per tots els caçadors que paguen les taxes de la llicència de caça), cursos, etc.\nEl control genètic dels híbrids de guatlla japonesa, i la restricció de l’ús del faisà. Base jurídica i sobretot tècnica de la mesura. Reflexions de l’estat de l’estudi de la puresa genètica de la perdiu roja.\nEl «vía libre» al cabirol, inclús en APC de menor. Comptabilització de l’ús de precintes en unes APC’s i altres no. Control d’aquest, en especial crani/cos dins del cotxe. Control del furtivisme sobre mascles.\nSe ignora cómo se puede compatibilizar el nuevo redactado «competiciones de caza» (en cas que suposi una modificació, perquè no queda clar) amb les competicions que anaven fent la Real Sociedad Canina de España, Real Sociedad Canina de Catalunya, Club de Cazadores de becada (CCB), ASSOCIACIÓ CANINA UNIÓ CINÒFILA DE CATALUNYA i Clubs de raça. Recordem que hi ha un conveni signat entre la RSCE i la RFEC (Real Federación Española de Caza), on s’indica –entre altres coses- que la potestat de fer proves de gossos (i posar un CACT/CACIT en joc) és de la RSCE (a través dels seus Clubs de raça, generalment), però que la RFEC, i les seves representacions territorials, poden també fer proves de gossos.\nepagnuel bretón cobrando una perdiz roja\nAquest és el recull de les impugnacions sobre la nova ordre de vedes.\nConsta la voluntat d’alguna d’aquestes organitzacions continuar la impugnació en la via judicial, tenint temps fins al setembre per presentar recurs contenciós administratiu, doncs el mes d’agost és inhàbil en la via judicial.\nhashtags AGRUPCAT alegaciones APC jefe de grupo ENDECA Federación Catalana de Caza ordre de vedes 2016 - 2017 RTB


La “cubana” de Sant Cugat del Vallès no dura ni un dia.\nFarts de que la política enterboleixi la convivència, els veïns rebutgen la contaminació ambiental de l’espai públic. Va passar a la primavera. L’Ajuntament va penjar la “cubana”, i al dia següent ja no hi era. La conseqüència? Sembla que els… Leer más ›\nEstripen la cubana gegant de Calella.\nEls vilatans no volen símbols polítics al paisatge costaner. La natura és de tots. No és dels polítics, ni de les ideologies. I menys si són ideologies fragmentadores. Sembla que als veins no els agrada la batasunització de la natura…. Leer más ›\nA Albert Boadella no li agrada la “cubana”.\nBy Dolça Catalunya on domingo, 12 de enero de 2014 • ( 11 )\nA nosaltres tampoc. És un signe de divisió, ideologia i enfrontament. No és la senyera catalana.\nLa cubana no és la senyera. I no agrada.\nVola la cubana de 4×6 metres de Pineda de Mar.\nA finals de desembre va desaparèixer la cubana gegant del Turó de Montpalau, a Pineda de Mar. La van posar amb bastides. I no se sap com ha volat. Feia 4×6 metres, i molta nosa als veins que no volen… Leer más ›\nL’Ametlla del Vallès: desapareix una cubana gegant.\nVa passar fa uns dies. Només saben que van ser dues persones. Es dóna el cas que el màstil té línia visual amb les instal.lacions de la policia local. Això no sembla haver importat als vilatans, que probablement consideraven… Leer más ›


Ponts per travessar el mur dels prejudicis (Miquel Ramis)\nPonts per travessar el mur dels prejudicis\nLa figura de la mediadora cultural aposta per bastir vies de comunicació que mostrin la diversitat com a riquesa\n5 min. Palma 18/03/2017 22:47\n651x366 L’equip de gestió de la diversitat cultural que treballa a l’Ajuntament de Palma. / ISAAC BUJ L’equip de gestió de la diversitat cultural que treballa a l’Ajuntament de Palma. / ISAAC BUJ\nLa ignorància i el desconeixement són dos dels ingredients que permeten al racisme aparèixer i fer-se fort en societats diverses culturalment com la nostra. La dicotomia entre els de fora (ells, els dolents) i els d’aquí (nosaltres, els bons) es construeix a partir de tòpics edificats des de la desinformació, mentides que es converteixen en veritats a força de repetir-se, que s’aferren al subconscient i sobre les quals creix l’odi cap a qui és diferent. Sense saber-ne res, definim la perillositat d’una persona pel color de pell; afirmam que no respecta els drets de les dones perquè parla un idioma que ens sona desconegut o, simplement, canviam la llengua perquè pensam que algú que vesteix robes exòtiques no sabrà parlar en català.\nSón alguns dels exemples del que cada dia troben les mediadores culturals que treballen en l’atenció a la diversitat cultural. “El que intentam és treballar perquè la diferència cultural sigui motiu d’apropament i no de distància i de creació de prejudicis. Volem gestionar de manera positiva la diversitat cultural”, expliquen Antònia Maria Amengual i Saleha Aarabe, tècniques d’immigració de l’equip de gestió de la diversitat cultural de l’Ajuntament de Palma.\nAquesta visió de la tasca de mediació cultural també la comparteix Zohra Laaroussi-Elkati, mediadora intercultural de l’Ajuntament de Manacor. Veuen la diferència com una oportunitat de créixer, de sumar coneixements a la “motxilleta cultural” de cadascú. “Una de les claus de tot és afegir cultures a la motxilleta cultural que tots tenim”, afirma Laaroussi; “respectar la diversitat cultural de cadascú i cercar la part que ens uneix com a persones humanes”, afegeix. De totes maneres, aquesta és una tasca “bidireccional” en la qual és imprescindible la implicació dels ‘autòctons’.\n“Si jo he fet l’esforç de conèixer la teva cultura, la del lloc que m’ha acollit, i tu no has fet ni una passa per acostar-te a mi ni has tingut la intenció de conèixer les meves tradicions i cultura, com vols que la gent s’integri?”, es demana Laaroussi. “Si m’ho poses difícil, no m’integraré. És una tasca bidireccional”, sentencia aquesta marroquina de naixement, que fa més de 20 anys que viu a Mallorca. I és que la tasca de la mediació també incideix en els professionals i els ciutadans en general. “Per facilitar la comunicació, que és la primera passa per establir relacions encaminades a la consolidació, s’ha d’assegurar una entesa mútua. El professional ha d’entendre l’usuari, és una cosa mútua”, explica Amengual.\nLa relació dels nouvinguts amb els autòctons, segons expliquen, s’ha de construir des de la generositat a l’hora d’atorgar drets i des de l’exigència a l’hora de demanar els deures. És una l’única manera d’aconseguir una convivència intercultural que respecti les identitats dels individus. Llaroussi és taxativa. No vol sentir a parlar d’allò que en deim ‘bonisme cultural’ o ‘políticament correcte’. Aposta per polítiques valentes i decidides, ja que “ens hi jugam la cohesió social”.\n“Si he de dur vel o no, ho he de dir jo, s’han de respectar els drets individuals de les persones de portes endins, en l’esfera privada, no de portes enfora. Si l’escolarització a l’Estat és fins als setze anys, doncs s’ha d’acatar. No pot ser que una nina en tingui catorze i no vagi a escola perquè ha d’ajudar a casa. És aquí on les administracions han d’actuar amb mà dura. Han d’actuar de la mateixa manera que ho farien amb una família de manacorins”, hi insisteix Laaroussi.\nLa construcció d’identitats\nTot i els vents racistes i xenòfobs que bufen provinents tant d’Europa com dels Estats Units, Laaroussi és optimista pel que fa a la convivència a Mallorca. En aquest sentit, i compartint l’anàlisi teòrica amb Amengual i Aarabe, Laaroussi destaca que el concepte d’integració multicultural, d’origen anglosaxó, i el d’integració per assimilació, el concepte d’integració francès per excel·lència, han fracassat. No han aconseguit generar identitats que permetin la convivència. En el primer cas, es generen guetos; en el segon, es creen ciutadans sense identitat: ni la del lloc d’acollida ni la del d’origen, com va passar a França amb la revolta de les banlieues.\nÉs en aquest punt on apareix el concepte d’interculturalitat, sobre el qual es treballa tant a Manacor com a Palma. “La interculturalitat reconeix la diversitat i dona importància a la relació entre persones, i facilita el coneixement i l’intercanvi mutu de cultures”, assenyala.\nI aquesta és la clau per evitar que el racisme de Donald Trump als Estats Units o el de Marine Le Pen a França arribi a Mallorca: voler conèixer l’altre, tenir curiositat per la diferència i trobar-hi els aspectes que s’assemblen; afegir torrades hal-al en els foguerons en podria ser un dels millors exemples.\nDe totes maneres, i tal com va recordar Laaroussi, basta fer un senzill exercici de memòria històrica per desmuntar el primer tòpic de les migracions i del racisme: “Recomanaria a la gent que fes memòria i pensàs en els mallorquins que partiren a l’Argentina, a Cuba...”.


Perfil de l'empresa - Zhejiang Estar mecànic Co, Ltd\nZhejiang Feiyu tecnologia d'automatització Co, Ltd.was fundada el 2004, es basa en la investigació i el desenvolupament, fabricació i venda de productes del coixinet lliscant empreses de base. Més de 20 membres del personal de tecnologia de R + D existents, els productes han estat àmpliament utilitzats en la indústria de l'automoció, maquinària de construcció, la indústria metal·lúrgica, la conservació de l'aigua i l'energia hidroelèctrica, màquines per a la seva fabricació més de 30 indústries pilars, és a la indústria de rodament intern gaudit d'una certa reputació de fabricant.\nZhejiang Estar enginyeria mecànica Co, Ltd S'especialitza en la producció d'acte lubricant casquet, de fosa a pressió de l'encuny i moren peces de fosa, oli de boixa sinteritzat, anell syn, i PTFE basculants coixinet coixinet d'empenta.\nLa companyia amb valentia les reformes les empreses existents més enllà. Sobre la base d'enfortir la formació dels talents originals, l'empresa recluta àmpliament les elits socials, implementa plenament el mecanisme de gestió moderna i la nova estratègia de màrqueting, i es dedicarà al desenvolupament a llarg termini de la indústria dels rodaments autolubricants. La companyia s'esforça per gestionar i perfeccionar el sistema. Amb el seu sistema de gestió avançada, la companyia ha establert un sistema de gestió de qualitat total (ISO9001 ISO / TS 16949) sobre la base de la política de qualitat de "primera qualitat, el primer crèdit i el creixement sostenible", i la seva qualitat i rendiment han arribat l'estranger productes similars i avançats nivell. Com una de les conegudes empreses de la indústria coixinets a Jiangsu, Zhejiang, Jiashan Feiyu té un disseny industrial raonable i millorar contínuament la capacitat de producció i el nivell de fabricació. Des de l'establiment de l'empresa, s'ha establert una estratègia de desenvolupament dirigit pel projecte per innovar contínuament productes per millorar la competitivitat de les empreses, a més de mostrejar la producció, la reforma contínua i el desenvolupament de nous productes.\nPer explorar el mercat, basat en el món continuen reunint-se cada vegada més diverses necessitats de clients, d'alta qualitat, i ampliar activament els mercats estrangers i el mercat internacional. Els productes s'exporten a Europa Occidental, Amèrica i el sud-est d'Àsia més de 20 països i regions. La companyia ampliarà encara més l'aliança horitzontal indústria, crear economies d'escala, totalment obrir nous camps, toc els nous avantatges de la indústria i el compliment dels objectius estratègics de desenvolupament propi, i crear un futur brillant amb amics de tots els àmbits de la vida.


1. DADES IDENTIFICATIVES: En compliment amb el deure d'informació recollit en article 10 de la Llei 34/2002, de 11 de juliol, de Serveis de la Societat de la Informació i del Comerç Electrònic, a continuació es faciliten les següents dades: l'empresa titular de domini web és Mercader de Venecia SL (des d'ara EL PORTAL), amb domicili a aquests efectes en Carrer amb número de C.I.F.: B60446747.\n2. USUARIS: L'accés i / o ús d'aquest portal de (d'ara endavant L'EMPRESA) atribueix la condició d'USUARI, que accepta, des d'aquest accés i / o ús, les condicions Generals d'Ús aquí reflectides. Les esmentades Condicions s'aplicaran independentment de les Condicions Generals de Contractació que si escau resultin d'obligat compliment.\n3. ÚS DEL PORTAL: EL PORTAL proporciona l'accés a multitud d'informacions, serveis, programes o dades (des d'ara, 'els continguts') a Internet pertanyents a L'EMPRESA o als seus llicenciants als quals l'USUARI pugui tenir accés. L'usuari assumeix la responsabilitat de l'ús del portal. Aquesta responsabilitat s'estén al registre que fos necessari per accedir a determinats serveis o continguts. En aquest registre l'USUARI serà responsable d'aportar informació veraç i lícita. Com a conseqüència d'aquest registre, a l'USUARI se li pot proporcionar una contrasenya de la qual serà responsable, comprometent-se a fer un ús diligent i confidencial de la mateixa. L'USUARI es compromet a fer un ús adequat dels continguts i serveis (com per exemple serveis de xat, fòrums de discussió o grups de notícies) que L'EMPRESA ofereix a través del seu portal i amb caràcter enunciatiu però no limitatiu, a no emprar- per a (i) incórrer en activitats il·lícites, il·legals o contràries a la bona fe ia l'ordre públic; (ii) difondre continguts o propaganda de caràcter racista, xenòfob, pornogràfic-il·legal, d'apologia del terrorisme o atemptatori contra els drets humans; (iii) provocar danys en els sistemes físics i lògics de L'EMPRESA, dels seus proveïdors o de terceres persones, introduir o difondre a la xarxa virus informàtics o qualssevol altres sistemes físics o lògics que siguin susceptibles de provocar els danys anteriorment esmentats; (iv) intentar accedir i, si escau, utilitzar els comptes de correu electrònic d'altres usuaris i modificar o manipular els seus missatges. L'EMPRESA es reserva el dret de retirar tots aquells comentaris i aportacions que vulnerin el respecte a la dignitat de la persona, que siguin discriminatoris, xenòfobs, racistes, pornogràfics, que atemptin contra la joventut o la infància, l'ordre o la seguretat pública o que, al seu parer, no resultessin adequats per a la seva publicació. En qualsevol cas, L'EMPRESA no serà responsable de les opinions abocades pels usuaris a través dels fòrums, xats, o altres eines de participació.\n4. PROTECCIÓ DE DADES: L'EMPRESA compleix amb les directrius de la Llei Orgànica 15/1999 de 13 de desembre de Protecció de Dades de Caràcter Personal, el Reial Decret 1720/2007 de 21 de desembre, pel qual s'aprova el Reglament de desenvolupament de la Llei Orgànica i altra normativa vigent en cada moment, i vetlla per garantir un correcte ús i tractament de les dades personals de l'usuari. Per a això, al costat de cada formulari de recapto de dades de caràcter personal, en els serveis que l'usuari pugui sol·licitar a l'EMPRESA, de fer saber a l'usuari de l'existència i acceptació de les condicions particulars del tractament de les seves dades en cada cas, informant de la responsabilitat del fitxer creat, la direcció del responsable, la possibilitat d'exercir els seus drets d'accés, rectificació, cancel·lació o oposició, la finalitat del tractament i les comunicacions de dades a tercers si escau. Així mateix, L'EMPRESA informa que dóna compliment a la Llei 34/2002 d'11 de juliol, de Serveis de la Societat de la Informació i el Comerç Electrònic i li sol·licitarà el seu consentiment al tractament del seu correu electrònic amb fins comercials en cada moment.\n5. PROPIETAT INTEL·LECTUAL I INDUSTRIAL: L'EMPRESA per si o com a cessionària, és titular de tots els drets de propietat intel·lectual i industrial de la seva pàgina web, així com dels elements continguts en la mateixa (a títol enunciatiu, imatges, so, àudio , vídeo, programari o textos; marques o logotips, combinacions de colors, estructura i disseny, selecció de materials usats, programes d'ordinador necessaris per al seu funcionament, accés i ús, etc.), titularitat de L'EMPRESA o bé dels seus llicenciants. Tots els drets reservats. En virtut del que disposen els articles 8 i 32.1, paràgraf segon, de la Llei de Propietat Intel·lectual, queden expressament prohibides la reproducció, la distribució i la comunicació pública, inclosa la modalitat de posada a disposició, de la totalitat o part dels continguts d'aquesta pàgina web, amb fins comercials, en qualsevol suport i per qualsevol mitjà tècnic, sense l'autorització de L'EMPRESA. L'USUARI es compromet a respectar els drets de Propietat Intel·lectual i Industrial titularitat de L'EMPRESA. Podrà visualitzar els elements del portal i fins i tot imprimir-los, copiar-los i emmagatzemar-los al disc dur del seu ordinador o en qualsevol altre suport físic sempre que sigui, únicament i exclusivament, per al seu ús personal i privat. L'usuari haurà d'abstenir de suprimir, alterar, eludir o manipular qualsevol dispositiu de protecció o sistema de seguretat que estigués instal·lat en el les pàgines de L'EMPRESA.\n6. EXCLUSIÓ DE GARANTIES I RESPONSABILITAT: L'EMPRESA. no es fa responsable, en cap cas, dels danys i perjudicis de qualsevol naturalesa que poguessin ocasionar, a títol enunciatiu: errors o omissions en els continguts, falta de disponibilitat del portal o la transmissió de virus o programes maliciosos o lesius en els continguts , tot i haver adoptat totes les mesures tecnològiques necessàries per evitar-ho.\n7. MODIFICACIONS: L'EMPRESA es reserva el dret d'efectuar sense previ avís les modificacions que consideri oportunes al seu portal, podent canviar, suprimir o afegir tant els continguts i serveis que es prestin a través de la mateixa com la forma en què aquests apareguin presentats o localitzats al seu portal.\n8. ENLLAÇOS: En el cas que a EL PORTAL es disposessin enllaços o hipervincles cap a altres llocs d'Internet, L'EMPRESA no exercirà cap tipus de control sobre aquests llocs i continguts. En cap cas L'EMPRESA assumirà responsabilitat alguna pels continguts d'algun enllaç pertanyent a un lloc web aliè, ni garantirà la disponibilitat tècnica, qualitat, fiabilitat, exactitud, amplitud, veracitat, validesa i constitucionalitat de qualsevol material o informació continguda en cap d'aquests hipervincles o altres llocs d'Internet. Igualment la inclusió d'aquestes connexions externes no implicarà cap tipus d'associació, fusió o participació amb les entitats connectades.\n9. DRET D'EXCLUSIÓ: L'EMPRESA es reserva el dret a denegar o retirar l'accés a portal i / o els serveis oferts sense necessitat de preavís, a instància pròpia o d'un tercer, a aquells usuaris que incompleixin les presents Condicions Generals d'Ús .\n10.GENERALIDADES: L'EMPRESA perseguirà l'incompliment de les presents condicions així\ncom qualsevol utilització indeguda del seu portal exercint totes les accions civils i penals que li puguin correspondre en dret.\n11.MODIFICACIÓN DE LES PRESENTS CONDICIONS I DURADA: L'EMPRESA podrà modificar en qualsevol moment les condicions aquí determinades, sent degudament publicades com aquí apareixen. La vigència de les citades condicions anirà en funció de la seva exposició i estaran vigents fins que siguin modificades per altres degudament publicades.\n12. LEGISLACIÓ APLICABLE I JURISDICCIÓ: La relació entre L'EMPRESA i l'USUARI es regirà per la normativa espanyola vigent i qualsevol controvèrsia se sotmetrà als Jutjats i tribunals. Les parts renuncien expressament al fur que els pogués correspondre i sotmeten expressament als Jutjats i Tribunals de Barcelona per resoldre qualsevol controvèrsia que pugui sorgir en la interpretació o execució de les presents condicions contractuals.


PP-PSOE: ofensiva contra l’autogovern i contra els drets socials\nArticle d'opinió del Secretari General dels JEN-PSM, Lluís Enric Apesteguia sobre l'autogovern de les Illes Balears.\nFa temps que des dels JEN-PSM avisam del perill d'involució autonòmica; les declaracions del president Zapatero al Financial Times amenaçant de tutelar econòmicament les CA o les d'Aznar i González Pons afirmant la inviabilitat del sistema i la necessitat de retornar competències a l'Estat ens estan donant la raó. I sense pretensions sibil·lítiques, encara ens atrevim a dir que en plouran de més madures: amb el bonisme del PSOE o amb la versió bèstia del PP, s'intentarà recentralitzar Espanya i fer de les autonomies ens gestors sense capacitat de decidir.\nEvidentment, no és la primera ofensiva espanyolista que patim: la dreta i l'esquerra espanyola se solen posar d'acord a l'hora de defensar l'essència pàtria (seva). Exemples en tenim molts: la LOAPA els anys 80, la Llei de partits a principi de segle o els pactes de govern a Navarra i al País Basc més recentment. Amb l'excusa de la crisi van i aniran llançant missatges que calen i calaran a certs sectors, com a preludi de l'atac final. A més, atacar les autonomies és sucumbir a les tesis més neoliberals, actitud habitual en un PSOE que ja és poc més que "PE": el gruix de la despesa autonòmica es destina a sanitat, educació i serveis socials. És aquesta despesa que volen limitar?\nEl gran malgastador de l'Estat és l'Estat: el deute públic a Espanya està al voltant del 75% del PIB, mentre que el deute de les autonomies només n'és el 10%. L'Estat no ha fet els deures: no ha eliminat els ministeris de les competències transferides, manté un sistema provincial completament obsolet i perpetua una administració mastodòntica i improductiva. I són els dos partits majoritaris en l'àmbit estatal els que van crear la desraó territorial que entronitzà el "café para todos".\nQue un president amb el mal currículum econòmic de Zapatero s'atreveixi a dir que ha de tutelar els comptes del nostre país em fa riure. On podríem ser si hagués assumit abans que estàvem en crisi? On podríem ser si la milionada del pla E s'hagués invertit en economia productiva i no en allargar l'agonia del sector de la construcció? Què podríem fer ara amb els 2.500€ per fill o els 400€ que va donar a tothom, ho necessitàs o no? Què podríem fer ara amb els doblers que es recaptava amb l'impost de patrimoni abans d'eliminar-lo? Aquestes mesures per ventura li han permès guanyar eleccions, però han fet que la crisi global hagi penetrat en el moll de l'os de l'economia espanyola.\nDel PP ni en parlem: resulta còmic rebre lliçons de gestió d'un partit incapaç d'evitar que els càrrecs que col·loca en els executius saquegin els comptes públics. Evidentment, hem de treballar per fer front a la crisi, però no acceptarem altra tutela que la dels nostres ciutadans. El jovent dels Països Catalans posarem peu fiter a qualsevol intent recentralitzador, i per això necessitam que a les pròximes eleccions autonòmiques i locals els partits sobiranistes obtenguin un paper decisiu i no deixar el nostre govern en mans de partits-sucursals. I si segueixen pel camí de no acceptar-nos, de negar-nos el dret de comandar a ca nostra, que no passin pena, podem partir d'aquesta Espanya que tanmateix mai no ha mirat amb gaire bons ulls la seva diversitat nacional; no és de bona educació quedar on no et volen.


Sol·licitud del sobreseïment de la querella per prevaricació interposada per Grup Immogestió – Guia de Roses\nHome ROSES AJUNTAMENT Sol·licitud del sobreseïment de la querella per prevaricació interposada per Grup Immogestió\nLa Comissió Jurídica Assessora de la Generalitat de Catalunya ha dictaminat en data 7 de novembre, la desestimació íntegra de la reclamació de responsabilitat presentada per Grup Immogestió contra l’Ajuntament de Roses, pels danys i perjudicis derivats del decret d’alcaldia de 12 de desembre de 2017 que ordenava el cessament de l’activitat d’allotjament turístic Agi Rescator Resort. En base a aquest dictamen, s’acaba de trametre al Jutjat d’Instrucció núm. 4 de Figueres la sol·licitud de sobreseïment i arxiu de les actuacions corresponents a la querella per prevaricació presentada contra l’esmentat decret.\nEn la seva resolució, la Comissió conclou que l’empresa reclamant no ha acreditat ni provat cap dany sofert -limitant-se a indicar una quantitat econòmica de 200.000 € no justificada-, i que no existeix, un cop revisada detalladament la documentació de l’expedient, cap nexe causal entre l’actuació del consistori i el resultat lesiu denunciat per Immogestió.\nEls fets es remunten al mes de gener de 2014, moment en què Apartaments Grup Immogestió SL sol·licità a l’Ajuntament de Roses el canvi de titularitat d’una activitat d’establiment turístic. L’Ajuntament va denegar la sol·licitud atenent el fet que la llicència de la qual disposava l’establiment fins a aquell moment era d’aparthotel i discoteca, i no es corresponia a l’activitat d’allotjament turístic que es volia desenvolupar. Davant aquest fet, el consistori requerí l’empresa sol·licitant la legalització de l’establiment per al desenvolupament de l’activitat, d’acord a la normativa d’allotjaments turístics vigent.\nEn la seva valoració dels fets, la Comissió Jurídica assenyala que en el moment en què l’alcaldia aprovà el cessament de l’activitat el 12 de desembre de 2017, el reclamant no havia dut a terme la legalització de l’establiment d’allotjament turístic requerit. Destaca també les reiterades dilacions per part d’Immogestió en la presentació de documentació, que va trigar set mesos a presentar el Projecte de seguretat contra incendis -tot i l’advertiment d’un possible cessament de l’activitat informat pel consistori el juny de 2016-, o set mesos més en la presentació d’un annex necessari al projecte després del primer informe desfavorable de la Direcció General de Prevenció, Extinció d’Incendis i Salvaments (DGPEIS) de 18 de novembre de 2016. Durant tot aquest període, l’empresa reclamant va tenir l’activitat en funcionament.\nEn conseqüència, el dictamen de la Comissió exposa que durant els pràcticament tres anys que la societat denunciant va trigar a complir amb els requeriments legals de seguretat, aquesta va ser advertida en diverses ocasions pel consistori sobre la necessitat de complimentar la documentació i d’executar les mesures indicades per a obtenir la llicència necessària. Destaca que Immogestió ha exhaurit en més d’una ocasió els terminis i les pròrrogues atorgades, fet que fa evident que la demora fins a l’obtenció de les autoritzacions s’explica, en bona mesura, per l’actuació de la mateixa empresa.\nPer tot això, la Comissió Jurídica Assessora de la Generalitat conclou que amb el decret d’alcaldia de 12 de desembre de 2017 que disposava el cessament temporal de l’activitat -el qual es va fer efectiu entre el 12 de desembre de 2017 i el 27de febrer de 2018-, l’Ajuntament adoptà una mesura cautelar congruent, ja que en aquell moment les instal·lacions no complien la normativa per a l’activitat prevista i, per tant, desestima íntegrament la reclamació de responsabilitat patrimonial interposada per Apartaments Grup Immogestió SL.\nPetició de sobreseïment\nDavant el dictamen de la Comissió Jurídica Assessora, el consistori considera provada la improcedència de la denúncia per prevaricació interposada, ja que aquest conclou que el decret d’alcaldia denunciat no ha estat en cap cas considerat una resolució arbitrària i que cap actuació de l’expedient administratiu es pot considerar il·lícita o il·legal des d’una vessant jurídico-administrativa.\nConseqüentment, l’Ajuntament de Roses ha tramés al Jutjat d’Instrucció núm. 4 de Figueres la petició de sobreseïment i arxiu de les actuacions corresponents a la querella per prevaricació presentada, en considerar que el dictamen emès per la Comissió Jurídica Assessora avala que no es pugui sostenir el delicte de prevaricació.\ntags: Ajuntament de Roses denúncia Grup Immogestió Immogestió\nprevious Obert el termini de bonificacions de l’IBI per a famílies monoparentals de Roses\nnext El calendari de Roses 2020, disponible a partir de dijous 28 de novembre


Energia eòlica - EduCaixa\nEn aquesta animació, l’alumnat podrà veure el procés complet d’obtenció d’energia elèctrica a partir de la força del vent.\nPodrà observar el treball mecànic que fa aquesta força quan mou les aspes dels aerogeneradors, com es transforma en electricitat per mitjà d’un generador i com ens arriba l’energia elèctrica a casa a través de les línies d’alta tensió.\n· Valorar els avantatges de formes d’energia renovables com l’eòlica.\n· Identificar les parts principals del procés d’obtenció d’energia elèctrica a partir d’aerogeneradors.\nTranscripció (PDF 69Kb)\nCrèdits (PDF 236Kb)\nL’energia eòlica és una font renovable d’energia que s’està implantant amb força, particularment a Espanya. Si se segueix aquesta tendència ascendent, els experts creuen que l’energia eòlica ocuparà a curt termini la segona posició en importància com a mitjà de producció d’energia, just després de la hidroelèctrica.\nL’eficiència dels aerogeneradors es basa en l’ús de grans hèlices d’alta tecnologia que són accionades directament per la força del vent. El treball mecànic obtingut a partir de la força del vent es transforma en electricitat mitjançant un generador.\nCom que en aquest procés no es produeixen emissions contaminants, com per exemple de diòxid de carboni, la generació eòlica és un dels sistemes de producció d’energia idonis per complir els requisits del protocol de Kyoto.\nUn únic gran generador eòlic de 1.500 quilovats pot produir en menys de cinc dies un rendiment equivalent a una tona de petroli, però sense emissions de gasos contaminants. A més, el seu funcionament aporta beneficis a les àrees rurals, ja que apropa les infraestructures elèctriques a aquestes zones i, per tant, el seu proveïment.\nMalauradament, els aerogeneradors produeixen un impacte ambiental considerable en el paisatge. La seva presència també pot afectar la fauna, en particular les migracions d’algunes aus. Actualment es treballa per pal·liar aquests efectes.\nCom és la nostra estrella?\nCom es pot superar l'alt cost de les renovables?\nFins quan el domini dels combustibles fòssils?


La Crida lliura a l'interventor de la Paeria les irregularitats de la Llotja S.A.\nLa Crida per Lleida – CUP ha fet entrega de l’informe sobre les irregularitats de la Llotja S.A. a Alcaldia, Secretaria i Intervenció de la Paeria «per al seu coneixement i efectes». La formació va encarregar un estudi sobre la relació contractual entre el Centre de Negocis i Convencions, S.A. i la Llotja de Lleida, S.A. al bufet d’advocats Ronda, col·lectiu emèrit en la defensa dels drets laborals i de la ciutadania envers l’Administració.\nEn l’esmentat informe, que la Crida farà públic amb el seu contingut íntegre en els propers dies, es detecten fins a sis incompliments contractuals sobre la documentació que regeix la relació entre les dues empreses.\nEn concret, l’informe destapa que el reiterat impagament del cànon de la concessió per part de la Llotja S.A. suposa una “infracció molt greu”, d’acord amb la clàusula 19 del Plec de la licitació.\nEl mateix informe descobreix que la Llotja S.A. no ha presentat les seves auditories al CNC en els terminis establerts per contracte. En aquestes auditories es parlen de pèrdues de la concessionària durant els anys 2013, 2014 i 2015, però la formació denuncia que no haver presentat els comptes en el degut temps i forma ha obstaculitzat el seguiment de la gestió per part de l’administració pública. A més, la concessionària Llotja S.A. té un deute de 100.000 euros anuals d’IBI entre els anys 2011 i 2014 que la Paeria no ha reclamat, segons l’informe.\nEl document del Col·lectiu Ronda conclou que «tals incompliments reiterats per part de la Llotja S.A. envers el CNC permeten l’extinció de la concessió».


L'expresident del Palau de la Música, Fèlix Millet, ha afirmat que la constructora Ferrovial "feia donacions perquè els diners arribessin a CDC a canvi d'obres públiques". Ha recordat que això no ho havia revelat en la seva confessió de 2009 -en la qual va reconèixer, en part, que ell i el seu llavors mà dreta, Jordi Montull, van espoliar la institució-: "Aquesta és la veritat".\nMillet ha insistit durant el seu interrogatori: "Convergència sabia que Ferrovial donava aquests diners a canvi que se li adjudiqués obra pública". A preguntes del fiscal sobre anotacions al costat de xifres i sobre qui és 'Daniel', ha respost: "Daniel Osàcar", l'extresorer de CDC i únic acusat del partit en aquest cas, encara que la formació està acusada com a responsable civil a títol lucratiu.\nSobre quan va començar aquesta pràctica, ha dit que no recorda amb exactitud però l'ha situat entre 1998 i 2000, puntualitzant que "va passar durant molts anys" i hi va haver moltes obres -segons la Fiscalia, fins i tot la Ciutat de la Justícia, on se celebra el judici-.\nHa explicat la mecànica per a les comissions que es quedaven dels diners donats per la constructora entre CDC, ell mateix i Jordi Montull: "Ens repartíem el 2,5% per a CDC i l'1,5% per a nosaltres: 1% per a mi i 0 , 5% per a Montull ". Aquesta comissió es calculava sobre els diners que els lliurava l'empresa, però sobre les xifres a donar es posaven d'acord CDC i Ferrovial: "Jo aquí no entrava".\nTRES SISTEMES PER A REBRE LES DONACIONS\nHa detallat que hi havia tres maneres per rebre aquestes donacions: en efectiu -en el seu cas va tractar amb l'extresorer de CDC ja mort Carles Torrent-; amb factures falses; i mitjançant un conveni entre el Palau i la Fundació Trias Fargas -que era "l'excusa" per aportar diners al partit-.\nHa indicat que moltes vegades qui s'encarregava era Jordi Montull, i que després de Carles Torrent seu contacte a CDC era precisament Daniel Osàcar.\nHa dit no saber ni haver tingut contacte amb altres càrrecs dins el partit per això, ni com es decidia quines quantitats lliurar i quines obres s'adjudicarien: així, la seva confessió es limita als càrrecs del partit ja implicats: els dos extresorers --un mort i un altre acusat--.\nPreguntat sobre l'advocat i exdiputat de CiU al Parlament Jaume Camps -que va estar imputat en aquest cas però la seva causa es va arxivar per prescripció-, ha dit que el coneixia però ha descartat reunions amb ell sobre adjudicacions de Ferrovial, i no ha recordat un reunió entre ell i Montull, Camps i l'exconseller de Justícia Germà Gordó (CDC) a l'hotel barceloní Diplomatic per la qual li ha preguntat el fiscal.\nVA PAGAR OBRES DE CASA, LES NOCES DE LES SEVES FILLES I VIATGES PRIVATS\nMillet ha considerat un "error brutal" seu haver sufragat les despeses de reformes en cases de la seva propietat amb fons de la institució cultural de la qual era el màxim responsable.\n"Va ser un error meu brutal. Ja ho dic en la meva declaració per escrit de 2009, lamentant-ho molt, perquè va ser un error", ha assegurat al començament del seu interrogatori, a preguntes del fiscal anticorrupció Emilio Sánchez Ulled.\nEn preguntar si aquestes obres les van escometre empreses proveïdores habituals del Palau, Millet ha descarregat la responsabilitat en el que era la seva mà dreta, Jordi Montull: "No vaig triar jo les empreses. Això ho feia el senyor Montull. A mi me feia que fos una empresa o una altra".\nMillet també ha justificat que la institució musical pagués els casaments de les seves filles per més de 164.000 euros per promocionar l'entitat. Ha confessat que els casaments les va pagar íntegrament el Palau i ha admès: "Ho vaig fer malament, em vaig equivocar. Però teníem un motiu: necessitàvem fer publicitat per obrir mercats".\nTambé ha revelat que la seva filla Clara i els seus sogres -que van pagar malgrat tot la meitat del convite- no volien celebrar-la al Palau, però que des de la institució s'ho van demanar "perquè la gent sàpiga que es poden fer casaments".\nHa destacat que, gràcies a que les seves dues filles es van casar a la institució en 2000 i 2002, es van celebrar cinc o sis casaments allà, perquè els convidats que va fer venir no eren només família, sinó que el 80% eren patrons i empresaris a través dels quals buscar possibles clients.\nMillet també ha reconegut que va pagar viatges privats familiars amb fons del Palau -a Kenya, Les Maldives, Polinèsia i altres sitios- tot i que ha insistit que la seva mà dreta, Jordi Montull, s'encarregava dels detalls de com s'abonaven.\n"Era el director Montull el que ho feia amb una agència de viatges. Ell era director general", ha explicat Millet, que ha advertit, però, que el que van fer a Mèxic va ser per activitats pròpies del Palau de la Música.\nPRESUMPTE PAGAMENT A ÀNGEL COLOM\nMillet no ha recordat si l'any 2000 va lliurar al polític Àngel Colom més de 70.000 euros -uns 12,5 milions de pessetes- ni per què s'ho hauria d'haver donat.\nEl fiscal l'acusa de pagar aquests diners amb fons de la Fundació a Colom i que aquest els va usar per "saldar deutes de l'extint Partit de la Independència" (PI) malgrat que en teoria eren per a un conveni de pedagogia a la Fundació Espai Catalunya.\nMillet sí que ha admès que va abonar 13.000 euros per a la campanya electoral a 2007 del candidat de CDC Esteve Escuer a l'Ametlla del Vallès -localitat barcelonina on viu- però ha assegurat que no la va pagar amb fons del Palau sinó seus -tesi contrària a la del fiscal-.\nEl llavors màxim responsable de la institució ha dit no recordar si va vendre uns locals seus al Palau per sobre de valor del mercat -com sosté el fiscal- però ha afegit que, d'haver-se fet, hagués estat al preu real.\nTambé ha dit ignorar si al Palau es van cometre irregularitats per disfressar els comptes quan l'Agència Tributària va obrir una investigació el 2007 al detectar un moviment inusual de bitllets de 500 euros al voltant de la institució.


NOVA EXCLUSIVA, MENCIÓ PREMI LITERARI SANT NARCÍS 2013 > «Recurts», de Miquel Pascual Campillo | El Dimoni de Santa Eugènia de Ter (Gironès)\nMiquel Pascual, menció premi de narrativa Sant Narcís 2013 FOTO: OLGA DAUNIS\nNOVA EXCLUSIVA, MENCIÓ PREMI LITERARI SANT NARCÍS 2013 > «Recurts», de Miquel Pascual Campillo\nMiquel Pascual i Campillo | Mollet del Vallès (Vallès Oriental)\nEls dimonis són àngels sense denominació d’origen. I el sexe dels àngels? Els àngels són esperits purs que no tenen sexe. Que no en tenen o que no el practiquen? Si no en tenen és lògic i natural que tampoc no el facin servir.\nAscensió o assumpció? Depèn de quin sigui el sexe del subjecte que s’eleva amb l’ajuda dels àngels, convertits en hostesses celestials per a l’ocasió.\nEl dimoni també és conegut com a l’àngel caigut. Alguns àngels no en tenen prou amb la ració diària del seu aliment bàsic, cabell d’àngel amanit amb salsa de manà, i cauen en la temptació del greu pecat capital que és la gola. La seva addicció els fa perdre la puresa, primer, i la línia, després; quan augmenta el seu pes, cauen en picat i no poden tornar a aixecar el vol.\nPer saber quants són, només cal que compteu els forats de la malmesa capa d’ozó.\nSi algun nom mereix lluir el títol de denominació d’origen és el del canari, ocell oriünd de les illes Canàries, de plomatge groc i molt apreciat pel seu cant.\nQuan es parla del bon nom d’una persona o d’una família no ens referim al seu nom sinó al cognom, que és la paraula que els identifica com a grup. Quan parlem del bon nom s’entén que parlem de la bona fama, encara que bona fama té una connotació comercial que la fa més adient per referir-se a un producte i al seu èxit en el mercat; del nom dels productes més coneguts se’n diu marca registrada.\nLes persones amb bon nom són models de conducta i els productes amb bona fama són els més imitats per la competència que no sempre respecta les regles del joc o lleis del mercat. La societat de consum és un monstre que s’alimenta de productes innovadors que tenen una vida efímera perquè ja neixen amb una data de caducitat coneguda. Els productes amb denominació d’origen són típics i tradicionals d’un lloc concret i acostumen a elaborar-se de manera artesanal. La seva millor publicitat és la seva bona fama, és a dir, la seva història, que de vegades, però, no és suficient per atreure l’atenció dels possibles compradors i aleshores es necessita afegir una idea brillant, un detall que el faci diferent de la resta de productes del gran aparador.\nA les illes Canàries, encara que el volcà del Teide fa molt temps que es va apagar, hi ha qui li bull el cap quan pensa. Per estrany que us pugui semblar, algú que es demanava si va ser abans l’ou o la gallina i no trobava la resposta va començar a desvariejar i a tenir estranyes visions; com que no podia esborrar-les del seu pensament, ho va comentar a un amic per veure si entre tots dos entenien el significat d’aquella sobtada inspiració i finalment ho van aconseguir.\nHeus aquí la imatge central d’una nova campanya publicitària que no necessita cap paraula perquè tothom la pugui entendre; aquesta fotografia promocionarà la fruita més famosa de les esmentades illes: el plàtan canari.\nL’enfrontament generacional és un fet que hem d’afrontar dues vegades durant tota la nostra vida i cada vegada des de la trinxera d’un bàndol diferent per un motiu tan simple com l’inevitable pas del temps que és la medicina natural que prenem sempre en la seva dosi justa perquè els seus efectes balsàmics siguin estimulants o calmants segons correspongui a les circumstàncies de cada moment.\nPotser perquè el seu comportament natural no sembla prou adient ni propi de gent civilitzada, de les accions d’un grup de persones més o menys esvalotades en solem dir fer l’indi i aquesta expressió es fa servir amb major freqüència per referir-se a un grup de joves.\nEn l’època de la meva joventut l’obligat compliment del servei militar era interpretat com l’inici de la integració en l’ordre social establert. En el temps que durava aquesta experiència, sovint traumàtica, cada grup d’elegits assistia o era sotmès a proves que ben poc o res tenien de simbòliques. Els indis, víctimes propiciatòries dels protagonistes de les pel·lícules que tenien com a escenari l’oest americà, eren famosos per la seva crueltat i coneguts pel seu costum de tallar les cabelleres dels enemics que aconseguien abatre. Per a la majoria de membres de la meva generació dur el cabell llarg era un signe d’identitat i un gest de rebuig de les normes i lleis de la dictadura i el primer càstig que paties quan et convertien en candidat a soldat era el d’una tallada de cabells semblant a la de les víctimes dels esmentats indis.\nDe retorn a la societat civil, la presa de pèl, més o menys dissimulada, per part de tots i cada un dels estaments de l’estat era i és encara una pràctica habitual. Sigui quina sigui la xifra que representa l’esperança de vida de la població, la dita “d’aquí a cent anys, tots calbs” és un càlcul completament equivocat i, de fet, ja ens conformaríem si en tinguessin prou amb repartir-se els nostres cabells.\nDe mans, cames i potes\nHi ha gent que va pel món amb el cor a la mà i per això camina al mateix ritme que batega, el que no vol dir que tota aquesta gent tingui un marcapassos. Aquesta gent també acostuma a donar la seva mà amb molta facilitat i, si no té prou cura, s’arrisca a oferir la mà equivocada i patir un sobtat i fulminant atac de cor; el costum de dur el cor a la mà és molt agradable pels altres, però resulta molt incòmode per a qui el porta i és per això que de tant en tant necessita ficar-se el cor i les mans a la butxaca. Diuen que alguns artistes són capaços de ficar-se el públic a la butxaca, però jo crec que això només ho poden fer els grans mags i aquests, malgrat ser els més grans, només ho fan quan actuen en locals de petit aforament, o haurien de tenir una butxaca tan gran com el sac d’aquell famós home.\nQuan està tip de fer manetes, hi ha qui demana la mà de la seva companya de pràctiques per jugar a la categoria superior dels jocs de mans i convertir-se en professionals, però sovint es troba amb un àrbitre massa rigorós que refusa la seva petició; per sort, però, també hi ha jutges amb la màniga més ampla, tot i que no tan ampla com la d’aquells que la fan servir per amagar uns quants asos de recanvi.\nI si estirar més el braç que la màniga no és una pràctica recomanable, l’exercici d’estirar les cames sí que ho és. Per estirar les cames n’hi ha prou amb sortir a passejar pel carrer o a caminar pel bosc o per la platja, i no cal imitar els dràstics mètodes dels inquisidors, els poltres de tortura, on es començava estirant les cames i s’acabava estirant la pota. En aquestes sessions de massatges extrems, al botxí sovint se li anava la mà i acabava ficant la pota.\nFicar la pota o ficar-se de peus a la galleda és una expressió molt gràfica i col·loquial que es fa servir per referir-se a algú que ha dit o fet alguna cosa inconvenient que el posa a ell mateix o a un altre en evidència.\nSi mireu la següent fotografia, a primera vista sembla que la parella simulés un combat d’esgrima amb les seves cames o un exercici d’escalfament previ a l’actuació, però si us fixeu amb atenció en l’expressió dels seus rostres, veureu que es tracta d’una dansa nupcial d’un alt contingut eròtic, en la qual el noi intenta ficar la cama a l’interior de la faldilla de la noia, ornada amb successius cercles concèntrics per indicar la profunditat de la incisió. Si ho aconsegueix, i per contradir la dita, haurà ficat la pota alhora que l’haurà ben encertat.\nEls mormons i els testimonis de Jehovà són uns grans lectors de la Bíblia i és per això que, quan surten a la recerca de nous adeptes, ho fan en parella; de fet, no fan sinó traduir a la pràctica el que es pot llegir a l’inici de la Bíblia: “No és bo que l’home estigui sol” (Gènesi, 2, 18).\nSi els policies també fan les seves patrulles en parella no és per cap raó bíblica, sinó per motius professionals de tipus estratègic. Els grans herois acostumen a actuar en solitari i els seus enemics també; alguns sobrenoms com el del “Llanero solitario” podrien ser molt aclaridors en aquest aspecte si no fos perquè l’heroi esmentat sempre va acompanyat per un indi, mal anomenat Tonto. El més solitari dels herois de l’oest americà és Lucky Luke, que és més ràpid que la seva ombra i s’enfronta tot sol als seus pitjors enemics, els Dalton, que són quatre.\nLa majoria dels herois més coneguts han sortit de les pàgines d’una novel·la o de les d’un còmic, però és al cinema on han assolit la seva major popularitat. Per satisfer les demandes del mercat o per saturar-lo amb una sobredosi d’aquests productes, el cinema ha creat derivats d’aquestes conegudes criatures i la seva versió femenina ha estat sempre la primera opció, però cap no ha superat mai la versió original.\nDels més famosos contes infantils també se n’han fet moltes pel·lícules, de dibuixos o amb actors, però d’aquells personatges que pertanyen a l’imaginari col·lectiu i que s’han transmès de generació en generació en versió oral no se n’han nodrit les pantalles del cinema o de la televisió.\nO no ho havien fet fins ara, perquè mentre aquí ens entretenim amb les aventures dels herois que venen de fora com uns autèntics invasors, els americans ja preparen una pel·lícula que estarà basada en un personatge tan nostre com l’home del sac i que per estalviar-se els drets d’autor es dirà “La dona del sac”.\nAlguna vegada he anat a una església per escoltar un concert; han estat diferents les esglésies i els músics que hi actuaven sempre al costat de l’altar major, però recordo especialment un d’aquests concerts perquè no va ser semblant a cap dels altres.\nEn aquest concert, els assistents sèiem com sempre als bancs de l’església, però els músics no eren vora de l’altar sinó al campanar, tocant les campanes. Més que d’un concert es tractava d’una lliçó o conferència sobre la varietat de tocs de campana que en altre temps servien per comunicar als habitants de cada poble els avisos més importants de la manera més ràpida possible. El presentador de l’acte ens anava traduint el significat de cada toc i, després de sentir-los tots, em vaig considerar molt afortunat per no haver nascut en aquella època, ja que sense la traducció no hauria distingit un toc d’un altre i hauria estat un d’aquells que han sentit campanes, però…\nEl mateix em passa amb els mims; mai no sé què volen dir. Fa temps que a la televisió, al costat de qui parla, apareix algú que tradueix les seves paraules amb els gestos del llenguatge dels sords; com que no conec aquest llenguatge, si abaixo el so del televisor, no entenc res.\nCom que no tinc carnet de conduir, no vaig haver d’aprendre el significat dels senyals de trànsit, però en conec alguns, els més fàcils d’entendre. Quan era jove vaig practicar l’autoestop i encara recordo el gest que feia amb la mà per demanar que s’aturés algun vehicle.\nAra mateix la tecnologia més utilitzada és la digital i és per això que els gestos fets amb les mans i amb els dits estan més de moda que mai.\nEs podria dir que l’art és el conjunt de les diferents formes d’expressió, entre les quals s’inclouen l’oral i l’escrita. Perquè gairebé tots podem parlar i hem après a llegir i a escriure la paraula és l’eina més utilitzada per comunicar-nos els uns amb els altres de la manera més planera i quan ho fem amb una voluntat artística, però també ens podem comunicar amb els gestos. De manera voluntària o involuntària, els nostres gestos transmeten el que sentim o pensem tan o més clarament que les nostres paraules.\nTot i que el desig de tot artista és arribar al major nombre possible de persones, de vegades s’han de disfressar les paraules quan es tracta d’evitar que el missatge sigui captat pels enemics de la llibertat d’expressió, també coneguts com a censura; és en aquests casos quan s’ha de fer servir el mètode de les insinuacions que, com diu el diccionari, consisteix en donar a entendre una cosa només indicant-la lleugerament. En la forma escrita es tracta de la pràctica de l’escriure i llegir entre línies, però en la forma oral de la conversa de vegades té alguna dificultat, com ho demostra el següent exemple:\n– Què insinues?\n– Jo? Res, jo no vull dir res.\n– Ah! Pensava que…\n– No, m’has entès malament i t’equivoques.\nI la conversa segueix o no, però ja s’ha introduït el dubte que pot contenir una ració del verí de la zitzània.\nLes coses són encara més complicades quan no es tracta d’insinuar sinó d’insinuar-se; en aquest cas les úniques eines són els gestos. El diccionari diu que insinuar-se és manifestar indirectament a algú els desitjos amorosos i podem afegir que els dos interlocutors s’arrisquen igualment si el missatge és malinterpretat. Si l’emissor no obté resposta s’arrisca a quedar greument en ridícul, però si el receptor és una persona equivocada que actua com si fos el destinatari de l’eròtica insinuació, el problema no serà de dos, sinó de tres.\nPer això s’aconsella ser prudent i no precipitar-se: afiliar-se al grup dels “no sap, no respon” de les enquestes o endinsar-se en una llarga i profunda jornada de reflexió.\nRené Descartes, l’autor del llibre El discurs del mètode, és més famós per la seva sentència, tan breu com contundent, “Penso, doncs sóc”.\nEl mètode del discurs, si bé sempre acostuma a ser contundent, no ho és mai per la seva brevetat, i la seva definició tampoc: peça oratòria que serveix per exposar una tesi. La seva forma tradicional consta d’una introducció, una proposició o enunciat del tema, desenvolupament i conclusió. És a dir, té tres actes com les obres de teatre clàssic, però només un personatge que no calla mai, o es podria considerar que és una variant del misteri de la Trinitat, tres personatges diferents i un únic portaveu que desconeix el significat de la paraula resum. Si fos un plat, el seu nom seria el de rotllo de les quatre estacions i entre els seus ingredients destacaria el plom.\nÉs prou coneguda l’aversió que tenen els personatges famosos envers els micròfons dels periodistes que els assetgen contínuament perquè facin alguna declaració; tanmateix, aquesta aversió desapareix com per art de màgia quan el micròfon serveix per adreçar-se al públic reunit en un recinte amb motiu de, per exemple, un lliurament de premis. Aquesta mena d’actes acostumen a fer-se eterns perquè cada guardonat aprofita l’ocasió per convertir les protocol·làries paraules d’agraïment en un monòleg interminable.\nSi parlem de polítics, el cas és semblant en la forma i més greu en el fons perquè neguen les explicacions degudes als ciutadans que pateixen les conseqüències de cada decisió que prenen mentre en les rèpliques i contrarèpliques dels soporífers debats parlamentaris esgoten i superen amb escreix el temps dels seus torns de paraula. De vegades, però, també fan d’actors quan, a més de les seves idees, volen transmetre els seus sentiments. Són particularment patètics quan dediquen els seus elogis a la memòria d’algú que ha estat un model de conducta per a tots. Quan els escolto entenc perquè abunden a tot arreu els monuments al soldat desconegut.\nEl misteri de les dues gepes\nLa meva relació amb les lletres de les cançons ha estat sempre, si no traumàtica, força problemàtica. D’una cançó sempre m’atreu més la seva melodia que el seu ritme, que prefereixo que sigui lent, i m’agrada més el so i el to de les veus femenines, però el que valoro molt especialment d’una interpretació és una bona dicció que faci més entenedores les paraules.\nQuan escolto una cançó nova i m’agrada, de seguida vull llegir la seva lletra i aprendre-la amb l’oïda i amb la vista alhora (res a veure amb els videoclips) com si provés de trobar la tercera dimensió de l’estereofonia. Les primeres cançons que vaig escoltar i aprendre eren les que es cantaven en el meu entorn familiar i d’aquestes les més conegudes i més vegades repetides eren les nadales; en recordo moltes i n’he oblidat algunes, però em continua intrigant, com un enigma no resolt, aquella que diu:\nLes famílies del meu poble, als primers anys 50, eren pobres i per això el dia de Reis no era una festa massa important. Aquesta nadala la vaig aprendre quan ja no era un nen, sabia qui eren els Reis i també on era Holanda, però no era capaç d’endevinar quina mena de relació els unia. Holanda era una monarquia on creixien tulipes i altres herbes, però tot això no tenia res a veure amb les tradicions nadalenques que jo coneixia o amb els reis d’Orient, malgrat la coincidència dels camells. Les lletres d’algunes nadales són d’un to clarament humorístic, com la que fa esment d’un timbaler malhumorat i anomenat Pasqual, però la lletra esmentada, llegida en clau humorística, em seguia semblant absurda i per això vaig decidir dedicar-me a l’estudi d’altres cançons menys capcioses.\nLes festes de Nadal són, cada any més, uns dies per enyorar els millors moments viscuts i, en el meu cas, per tornar a fracassar en l’intent d’esbrinar el secret de la nadala indesxifrable.\nCom si es tractés d’una nova extravagància del canvi climàtic, la nova primavera em va fer tornar a pensar en la cançó de Nadal que tant em capfica quan vaig llegir al diari aquesta sorprenent notícia:\nUna família de Malí se come el camello\nregalado por el Gobierno a Hollande\nEl mandatario había confiado el animal a unos habitants de Tombuctú\nDes que Shakespeare va fer que el rei Ricard III exclamés “el meu reialme per un cavall!” no havia llegit res tan esgarrifós. I quan em vaig calmar, el primer que em va venir al cap va ser la dita, més lleugera i menys tràgica, que diu “A caballo regalado…” i que podria convertir-se en “A camello regalado…” sense cap dificultat, ni mètrica ni metafòrica.\nSi Hollande hagués heretat el mateix sentit de la grandeur que tenia Mitterrand, el 14 de juliol hauria desfilat damunt del seu camell des de l’obelisc de la plaça de la Concorde fins a la torre Eiffel al compàs de la Marsellesa i li hauria abaixat els fums a la cancellera Merkel, o si tingués només la meitat del sentit de l’oportunitat que tenia el petit Nicolàs, l’espavilat Sarkozy, hauria allistat el camell a la llegendària legió estrangera de l’exèrcit francès amb el grau de, com a mínim, caporal i potser el dia de la festa nacional hauria merescut ser condecorat amb la preuada Legió d’honor, o hauria pogut afegir les seves dues gepes a la del geperut Quasimodo i viure amb ell al campanar de la catedral de Nôtre Dame…\n… O el 25 de desembre, Hollande s’hauria pogut disfressar de Père Nöel i… Ai, no, que aquest panxut no en té de camell!\nEl significat de la lletra de la cançó de Nadal continuarà sent un misteri per a mi, però ara sé que a Malí diuen que “a camello regalado, le puedo dar un bocado”.\nEls números prims\nSegons la seva corresponent definició, un número prim és aquell que només és divisible per ell mateix i per un.\nHe de reconèixer que les matemàtiques no han estat mai el meu fort i tampoc no recordo gens bé aquesta lliçó en concret, però jo gosaria dir que per ell mateix i per un són divisibles tots els números i, si em demanessin una nova definició, jo diria que un número prim és el que ha estat dividit tantes vegades que ja no el poden dividir més i, per tant, és el número més prim.\nEls números prims s’oposen als números compostos, que són els que sí tenen altres divisors. Jo afegiria que els números prims s’han d’oposar, com a mínim per estètica, als números grassos i que si el número més prim, a cop d’ull o a simple vista, és l’ú, el número més gras és el zero. (En castellà, primo és sinònim de babau i el gordo és una xifra que cada any varia i és sinònim de molts diners, però, com és ben sabut, el català és una llengua que ve del llatí i el castellà no és res més que una col·lecció de barbarismes).\nEl número ú, per conveni, no es considera ni prim ni compost. Quan vaig deixar d’estudiar i vaig començar a treballar, vaig aprendre que el conveni era un pacte entre empresaris i treballadors que establia les condicions de les seves relacions laborals, en general, i salarials, en particular; que el número ú no es consideri ni prim ni compost, més que per conveni, s’hauria de dir per conveniència dels encarregats de fer quadrar aquesta estranya teoria. Si als casinos, la banca sempre sempre guanya, a les aules, guanya sempre el professor.\nSense haver d’arribar a l’extrem d’engreixar-se com un zero, l’ú passa de prim a compost quan l’acompanya una h i es converteix en l’hu. (Es podria comparar la lletra h, que és muda, amb el número 0, que a l’esquerra no té cap valor, però si canviem l’una per l’altre, el resultat és l’0u i, evidentment, es tracta d’una cosa diferent).\nEls huns eren uns nòmades que vivien al nord de l’Àsia i, per estalviar-nos la pèrdua de temps que suposaria haver-los de presentar d’hun a hun, només us diré que el seu cap més conegut fou Atila. Si el lema dels més famosos mosqueters, que només eren quatre, va ser el de “Tots per a un i un per a tots”, crec que el mateix lema podria ser el d’aquells mítics guerrers que, fossin prims o fossin grassos, eren tots huns.\nFantàstic? Fan fàstic\nSempre m’ha intrigat i he volgut saber per mitjà de quin procés els adjectius meravellós I fantàstic van esdevenir sinònims. Entenc que meravellós només pot tenir un significat, sempre positiu, que equivaldria al d’agradable elevat al quadrat, però fantàstic ho és tot allò que és producte de la fantasia, derivat de la imaginació d’algú, i que com els somnis pot ser molt bonic o també pot ser un malson, perquè no podem oblidar que de vegades “el sueño de la razón produce monstruos”.\nQuan el cinema encara era en blanc i negre, ja es feien pel·lícules de cinema negre i se’n van seguir fent quan va aparèixer el color, però ni abans ni després no s’han fet pel·lícules de cinema blanc, potser perquè no es podrien veure en una pantalla del mateix color.\nAl principi el cinema era un espectacle que ningú no creia que es convertiria en art i més aviat se’l relacionava amb la màgia. La màgia té dues cares oposades; una que ens atreu i una altra que ens espanta. Com si fossin les dues cares de la lluna, una és la màgia blanca i l’altra és la màgia negra.\nL’humor té més colors que la màgia i tots ens poden fer riure, però si l’humor blanc ens fa riure sense fer burla de ningú, amb l’humor negre pot ser que algú s’ofengui.\nMés perilloses que l’humor negre, perilloses per a tothom sense diferències ni excepcions, són les armes. Jo voldria que desapareguessin totes perquè ningú no les pogués fer servir mai més, però mentre espero que sigui així, tampoc no entenc per què hi ha armes blanques i no n’hi ha de negres. Potser perquè són les úniques que asseguren que encertaran en el tir al blanc.\nHimnes i llàgrimes\nL’únic exèrcit sense bandera ha estat el dels indis, però per ser més exacte potser hauria de dir que la seva bandera no era un drap de colors perquè els colors se’ls pintaven directament sobre la seva pell. D’aquells valents guerrers sí que es podia dir que sentien els colors!\nTotes les nacions tenen una bandera i un himne i també moltes associacions culturals i esportives en tenen, però només els de la nació es consideren símbols oficials. Pel seu caràcter oficial l’himne només s’interpreta en actes solemnes i els assistents l’escolten en silenci com a senyal de respecte; alguns actes oficials, malgrat tenir vocació de solemnes, són una mica ridículs i el so de l’himne no els fa més dignes, però jo em demano què té de solemne un partit de futbol, jugui qui jugui i sigui quin sigui el trofeu que es disputin. Si la interpretació de l’himne servís perquè els jugadors practiquessin el joc net, ho podria entendre, però la realitat demostra que més aviat el que fa és convertir els equips en exèrcits i com que a la guerra tot s’hi val…\nSi la música calma les feres, també pot excitar els humans. Hi ha gent que s’emociona quan escolta una tonada que li recorda moments molt concrets de la seva vida I de vegades aquesta emoció és compartida per una parella… com la de la fotografia. Que la seva emoció compartida sigui tan profunda que no puguin reprimir les llàgrimes és un cas digne d’estudi i, si es demostra que no són fingides, també podria ser digna de compassió.\nKin Chang Pu\nLa meva imaginació sovint m’ha servit per trobar una resposta a les qüestions que en determinats moments de la meva vida més m’obsessionaven, i encara que no sempre hagi endevinat la resposta encertada, com també sovint he pogut comprovar després, sí que sempre m’ha donat l’ajuda suficient que em calia per mantenir la mínima seguretat necessària per no defallir en les situacions més difícils.\nLa relació completa de les meves pors, totes tan petites que no arriba cap a la categoria de fòbia, seria una llista interminable i el resultat és que, no em fa vergonya dir-ho, sóc un covard. Quan a la fi de la meva experiència a l’exèrcit, els militars van certificar que el meu valor el suposaven, vaig pensar que la seva imaginació potser superava la meva, però no vaig voler aprofundir en el tema.\nLa lectura i, sobretot, el cinema han estat els fonaments que sostenen el meu privat món paral·lel, un lloc on jo no sóc mai l’heroi, però sempre trobo la solució dels meus problemes. Al cinema va ser on per primera vegada vaig sentir a parlar d’un rentat de cervell, a la primera versió de la pel·lícula El mensajero del miedo, i en aquell moment no em va semblar res més que una versió més sofisticada i perillosa de les demostracions d’hipnotisme d’alguns mags que havia vist al circ o a la televisió. De mica en mica, l’ús d’aquesta expressió es va anar fent més popular i va tenir significats diferents, però jo seguia recordant-la com un mètode de tortura oriental.\nQuan a l’any 2004 es va estrenar una nova versió de la mateixa pel·lícula, a Barcelona començaven ja a ser nombroses les perruqueries regentades per dones xineses i, malgrat que la nova versió traslladava l’acció de la guerra de Corea a la més recent guerra de l’Iraq, aquest fet no va impedir que intentés lligar caps i que em demanés quin era el significat exacte del servei de “rentar i marcar” que s’oferia en aquests establiments.\nTots els detectius privats de Barcelona estaven ja massa enfeinats i, com que fins i tot els xinesos més aparentment inofensius són uns experts en arts marcials, no em vaig decidir mai a convertir-me jo mateix en client voluntari d’una d’aquestes perruqueries, però sense necessitat d’arriscar-me perillosament, aviat vaig assabentar-me que les tortures que es practicaven en aquests establiments eren més dolces del que jo havia suposat equivocadament.\nFeia ja molt temps que havia oblidat aquesta història, quan una notícia que recentment van publicar tots els diaris me la va fer recordar: el govern de Corea del Nord ha decidit quins són els únics 18 models de pentinat que podran lluir les dones d’aquell país.\nAixí que, finalment, ja sé què vol dir “rentar i marcar”.\nS’aprèn abans a caminar que a conduir i a nedar que a navegar, però els desplaçaments aeris, de moment, només es poden fer amb un dels mitjans de transport coneguts. Si fos veritat que els nens els porta la cigonya, els deixaria al terrat i les criatures aprendrien a volar abans que a caminar o n’aprendrien alhora.\nPoder volar en solitari és el gran repte pendent que té l’home i que la seva capacitat innovadora encara no ha sabut com resoldre. Es pot pensar que es tracta només d’un somni romàntic caducat, però el somni es converteix en un problema urgent quan els controladors aeris es posen d’acord per fer la guitza i deixen milers de passatgers a terra.\nEls parapents són el pas més gran que ha fet l’home per assemblar-se als ocells; són vehicles individuals i gaudeixen de certa autonomia, però no serveixen per aixecar el vol. A l’edat mitjana es va progressar molt en la investigació aèria i les bruixes van arribar a fer petits trajectes amb les seves escombres, però la poderosa inquisició va impedir que aquella experiència assolís un èxit més gran perquè l’església no volia que els àngels tinguessin competència. En el món musulmà, sense cap oposició civil ni religiosa, alguns mags van aconseguir volar damunt de les seves catifes.\nPotser ara seria un bon moment per continuar aquelles investigacions i aconseguir el que de debò serien vols de molt baix cost. Els experts en l’art de la falconeria serien uns perfectes proveïdors de pilots automàtics.\nEls discs tenien dues velocitats, 33 i 45 rpm, i dues cares fins que arribaren els cd que les van convertir en només una i van reduir considerablement la mida de les portades.\nAmb l’aparició del so estereofònic fou possible escoltar-los millor i distingir el so dels diferents instruments i veus, alhora que facilitava la comprensió de les cançons d’aquells autors, sobretot estrangers, que havien destacat per la qualitat de les seves lletres i gaudien d’una merescuda fama. Sempre hi ha d’haver, però, qui vagi un xic més enllà i heus aquí que algú va decidir escoltar les gravacions a l’inrevés i la seva curiositat fou premiada, o castigada, amb el descobriment dels missatges secrets que amagaven alguns discs i que signava el mateix diable. El seu contingut era invariablement de caire terrorífic i, entre molts d’altres, fou molt comentat el que anunciava la mort del beatle Paul Mc Cartney molt temps abans que decidís separar-se dels seus companys.\nL’aparició de gravacions d’un artista després de la seva mort és un fet habitual que sol anar acompanyat d’un gran éxit de vendes i per això la cobdícia ha esmolat l’enginy dels tècnics que han fet possible la gravació conjunta d’artistes vius amb artistes morts.\nEra, doncs, només una qüestió de temps que sortís al mercat una nova gravació amb temes inèdits del grup que amb el seu nom ja va predir amb molta antelació, i sense l’ajut de cap diable, les modernes gravacions post mortem: l’enyorat grup mexicà, conegut pel suggestiu i profètic nom del Trio Calaveras.\nRhythm & blues (Ritme amb alguns blaus)\nFa temps que la música de blues forma part del repertori de les més conegudes orquestres (big bands) i solistes de jazz, així com d’alguns dels més coneguts grups de rock, però, en el seu format original, aquesta música era interpretada per un sol músic que cantava i s’acompanyava d’una guitarra.\nAl compàs del seu ritme original, es van anar afegint altres instruments, mentre a l’interior de la casa d’algun bluesman, paral·lelament, es va produir una altra evolució, o variant, que es pot considerar el model domèstic (a cappella) del que més tard seria conegut com a rhythm and blues.\nEn la part instrumental, l’únic canvi consistia en la substitució de la guitarra pel cos d’una dona que, habitualment, era la companya amb qui convivia. La dona, com la guitarra, es col·locava just damunt de les cames del músic, en posició de bocaterrosa i despullada, com a mínim, de cintura en avall.\nAmb una o amb les dues mans, l’home marcava el ritme, colpejant alternativament les natges de la dona, convertides en un instrument de percussió. A la veu solista de l’home s’hi afegien els crits de plaer o de dolor que feia la dona per manifestar la seva satisfacció o el seu sofriment.\nLa vetllada solia acabar sobtadament quan irrompia una nota desafinada, produïda per un instrument de vent (ventositat) que trencava l’harmonia, enverinava l’ambient i convertia un allegro ma non tropo en una tocata i fuga.\nTaüts de llauna\nDes que es va posar de moda incinerar els cossos dels difunts, molts fabricants de taüts han hagut de reconvertir les seves empreses o tancar-les definitivament, no per defunció sinó per la manca de difunts. El taüt de les sardines sempre ha estat una llauna, entès només en el primer sentit de la paraula. No sé si les sardines creuen en l’eternitat, però s’ha demostrat que a l’interior de les llaunes el seu estat de conservació supera el de les mòmies més conegudes.\nNeptú, déu dels set mars, s’havia ornat amb una corona d’espines (de peix) i el lloava un cor de joves sirenes que li cantava solemnes i fúnebres havaneres; a la mateixa hora, a la majoria de pobles de la costa i de terra endins es repetia la cerimònia de l’enterrament de la sardina.\nLa coordinadora de les societats protectores d’animals ja feia temps que cercava una excusa per manifestar públicament la seva oposició a aquest acte, però no la trobava. Si en el cas dels toros la seva execució és pública i s’anuncia amb antelació, en el cas de les sardines l’únic acte públic és el del seu enterrament i ningú no sap amb certesa si es tracta d’una mort natural o d’una mort violenta, mereixedora d’una investigació criminal. En qualsevol cas, la coincidència de tantes morts en tants llocs diferents i a la mateixa hora descarta l’actuació d’un psicòpata i suggereix l’acció d’un desconegut grup terrorista que mai no hauria reivindicat els fets.\nAlguns representants de la coordinadora han intentat cercar alguna informació entre les sardines supervivents, però no n’han trobat cap que volgués fer declaracions perquè totes tenen ben apresa la lliçó de que “per la boca mor el peix” i sembla que, en aquest cas, la consigna de “muts i a la llauna” no fóra la més escaient.\nTambé han intentat obtenir l’autorització judicial per fer l’autòpsia d’alguna de les sardines mortes, però el gremi dels pescadors s’hi oposa frontalment per por de les possibles conseqüències negatives sobre un sector que treballa en unes condicions que són més difícils cada dia en tots els sentits.\nDe cara a l’any que ve, aprofitant que durant els dies de la celebració del carnaval tots els participants van disfressats i és difícil saber qui és qui, des de la coordinadora s’estudia la possibilitat d’infiltrar-se entre les colles organitzadores de l’acte que pretenen impedir per trobar alguna prova que els permetria fer una denúncia oficial i així aconseguirien que s’obrís una investigació dels fets per ordre judicial.\nPer dir-ho de la manera més gràfica, un optimista és aquell que sempre mira endavant sense por; és clar que aquesta senzilla definició també serviria per referir-nos a un valent. Vol dir que és el mateix ser optimista que ser valent? No ben bé, tot i que l’optimisme conté una important dosi de valor i el valor en té una altra d’optimisme; aquesta coincidència els fa semblants però no són sinònims. El que sí són els optimistes i els valents és agosarats i imprudents; ho són perquè només miren endavant. Fins a un cert punt és comprensible que no es girin per mirar enrere, però per fer un cop d’ull a cada costat només cal moure el cap.\nQuan el servei militar era obligatori, abans de segrestar-te legalment, et feien una revisió mèdica per comprovar que no tenies cap defecte físic que t’impedís participar amb ple rendiment en la realització de les glorioses tasques que t’esperaven. Tals defectes físics eren una benedicció dels déus si et permetien seguir fent la teva vida normal i al marge de les aventures bèl·liques a les que et convidava la mare pàtria. Encara que sigui molt lleig i desagradable dir-li no a una mare, qui no tenia cap tara se les pensava totes per fer-se amb qualsevol dels defectes físics del catàleg i així aconseguir el valuós títol que et convertia en inútil oficial.\nCom he dit, la revisió mèdica es feia abans per comprovar el bon estat del gènere que s’adquiria a tan bon preu; tanmateix, després d’haver patit una experiència tan traumàtica no es feia una altra revisió mèdica, equivalent a la primera, per comprovar si el gènere es retornava en el mateix bon estat que tenia quan el van confiscar.\nA més del que coneixem com a força bruta i descomptada la facultat de pensar que, com a la vida civil, era matèria reservada en exclusiva als comandaments, el sentit de la vista era molt important. Si per fer la guàrdia calia tenir els dos ulls ben oberts, per disparar n’hi havia prou amb obrir-ne un, però com que sempre fèiem servir el mateix, el suposat estalvi no era possible.\nDurant aquella interminable estada en zona militar t’obligaven a fer coses que potser tenien algun sentit en la seva improbable lògica, però abundaven les que no tenien cap sentit ni del dret ni del revés. A l’inici d’aquest escrit parlava d’anar endavant sense por i així és com tothom pensa que hauria de desfilar un exèrcit; tanmateix s’entossudien en fer-nos avençar mirant cap a la dreta. Si s’hagués fet la posterior revisió mèdica que reclamava, s’hauria pogut comprovar quants soldats tornaven a la vida civil amb greus problemes d’estrabisme.


Efectes en plec: 50 (cuatro motivos)\nCuatro noms destacats del món de la literatura, la política i la saviesa formen l’emissió Personatges, que s’ha posat en circulació l’any 2011.\nEl periodista i escriptor Miguel Delibes (Valladolid, 1920-2010) ha estat un dels autors que millor han descrit la relació de l’home amb el medi rural i la natura. Des de la seva primera novel•la La sombra del ciprés es alargada, publicada el 1948, fins poc abans de la seva mort, l’escriptura va constituir el seu mitjà de comunicació. Va rebre els premis més importants de l’àmbit literari.\nLuis Rosales (Granada 1910-Madrid 1992) és un dels poetes emmarcat en l’anomenada Generació del 36. En els seus primers llibres de poemes s’aprecia el retorn a les formes clàssiques dels poetes del Segle d’Or i a l’ús dels temes religiosos. La seva obra més important, La casa encendida (1949), és un llarg poema de caràcter narratiu autobiogràfic que recorda els anys de joventut, els amics i els pares. Va ser membre de la Real Academia Española i Premi Cervantes de Literatura.\nGaspar Melchor de Jovellanos (Gijón, 1744-Vega, Astúries, 1811) va pertànyer a una família de la noblesa. Es va doctorar en cànons i el 1767 va obtenir la plaça d’Alcalde del crimen a Sevilla. Va ocupar diversos càrrecs polítics des dels quals va mostrar el seu esperit per la Il•lustració i el seu desig de fer reformes a la societat. Mogut pels corrents il•lustrats, va escriure obres sobre la necessitat de transformar l’educació i la legislació. Acusat d’introduir a Espanya una còpia del Contracte social de Rousseau, va ser empresonat i deportat a Mallorca (1801), d’on va sortir tres anys abans de morir.\nMiguel Servet (Vilanova de Sixena, Osca, 1511-Ginebra, 1553), metge i teòleg, va ser un dels personatges més controvertits del segle XVI. Va estudiar Dret a Tolosa i Medicina a París i va ser el primer que va descriure la circulació pulmonar de la sang. Va participar en la Reforma Protestant i va desenvolupar noves idees teològiques tot mostrant-se contrari a la concepció de la Santíssima Trinitat. Acusat d’heretgia pel teòleg protestant Calví, va ser jutjat i cremat a la foguera.


Federació d'Associacions d'Artesans d'Ofici de Catalunya: Qui té por de l’art contemporani?\nQui té por de l’art contemporani?\nCurs: Qui té por de l’art contemporani?\nImparteix: Dr. Carles Guerra\nCarles Guerra és artista i crític d’art. Des del mes de novembre dirigeix la Virreina Centre de la Imatge. És professor al Departament de Comunicació de la Universitat Pompeu Fabra (Barcelona) i al Center for Curatorial Studies de Bard College (Annandale-on-Hudson). Ha tingut cura d’exposicions com Art & Language in Practice (Fundació Tàpies, 1999), Després de la notícia. Documentals Postmèdia (CCCB, 2003) i Esto no es una exposición (Huarte, 2007). És autor de N de Negri (2000) i forma part del consell assessor del suplement Cultura/s publicat per La Vanguardia.\nL’art contemporani ja no pot ser contemplat com un àmbit autònom i diferenciat de la resta de formes culturals. La seva implicació en la cultura urbana i global a través de les institucions que el representen, com els museus, l’ha convertit en una peça clau de la identitat estètica de les ciutats. Això mateix l’ha fet còmplice dels processos de regeneració urbana i l’ha introduït de ple en una economia d’imatges. Però què se n’ha fet del taller de l’artista enmig de tots aquests canvis. Segueix essent el lloc per excel·lència de la creació? O serà millor parlar de producció i d’una nova divisió del treball, on fins i tot la figura de l’artista sembla que no sobreviu immune?\nCarles Guerra planteja una introducció a l’art contemporani amb tres sessions, tot recorrent a novel·les, films i materials de la cultura visual que transmeten el què passa en aquest àmbit, aparentment tan reduït i tancat.\nSessions: 12,19 i 26 de novembre de 2009, de 19h a 21h.\nInscripcions: Secretaria de l’A FAD (de dill. a div., de 10h a 14h, al telèfon 93 443 75 20) o info@a-fad.org\nDates inscripcions: del 21 d’octubre al 6 de novembre.\nPreu: socis de l’A FAD: gratuït / Socis del FAD: 15 € / No socis: 25 €.\nEs faran certificats d’assistència.\nPublicado por David Gibernau en 16:35\nEtiquetas: Associació d'Artistes i Artesans del FAD, Conferències


Cicle de Cinema Independent Llatinoamericà - Universitat Autònoma de Barcelona - UAB Barcelona\nDel 12 de març al 16 d'abril de 2018\nOrganitza: Col·lectiu d'Estudis Llatinoamericanos de Barcelona (CELAB)\nDilluns 12 de març, a les 13.00h\nCriszamver (2017), d'Eduardo Henríquez Mendoza\nUn bon dia, el venedor ambulant d'artesania Cristóbal Idilio Zambrano Vera va decidir convertir-se en actor, guionista i director de cinema. La seva passió per les pel·lícules d'acció de Hollywood el va impulsar a fer produccions que emulen els cànons cinematogràfics de la indústria americana, amb un entusiasme que quasi el porta a la mort. Aquest documental mostra com es duen a terme aquestes pel·lícules i les xarxes de comercialització que ha creat.\nPaís: Equador / Duració: 81 minuts / Gènere: Documental / Idioma: Castellà\nDilluns 19 de març, a les 13.00h\nA principis de 2012, es decreta a Argentina el tancament de les importacions, afectant directament la vida de Josefina Oldani, de 72 anys, i a la seva empresa de transport internacional. La seva crisi econòmica l'obliga a reduir despeses, traslladar la seva oficina al saló del seu pis i acomiadar a la seva treballadora domèstica, desdibuixant de forma abrupta el seu nivell de vida. La càrrega de la indemnització anticipada, el deute als proveïdors i la reducció de personal, l'omplen de preocupacions, por i soledat.\nDilluns 9 d'abril, a les 13.00h\nLos habitantes de La Casa del Diablo (2015), d'Iván Reina Ortiz\n"Los habitantes de La Casa del Diablo" és el retrat coral de Fercho, "El Diablo" i "El Jipi", amos efímers d'una terra de ningú que és, potser, el seu únic racó en el món. Les ruïnes els permeten compartir els fragments dels seus dies, sobreviure a la ciutat i al temps i convertir-se en una petita família. Fent dels vestigis el ciment de les seves vides, es revela la seva pròpia capacitat de renéixer.\nPaís: Colòmbia / Duració: 86 minuts / Gènere: Documental / Idioma: Castellà\nDilluns 16 d'abril, a les 13.00h\nLas calles (2016), de María Aparicio\nA Puerto Pirámides els carrers no tenen nom. Julia, mestra de l'única escola de la localitat, desenvolupa un projecte escolar en el que els seus alumnes tenen un objectiu comú: buscar noms per denominar els carrers.\nPaís: Argentina / Duració: 81 minuts / Gènere: Documental / Idioma: Castellà


Setembre de 2016 – MiM Comunicació\nJuan Merodio Talks\n30/09/2016 10/09/2016 mimcomunicacioDeixa un comentari\nJuan Merodio és un reconegut consultor expert en Social Media Marketing, Blogger, Empredendedor, Professor i Autor de diversos llibres. El seu canal de YouTube compta amb 7.871 subscriptors i 458.836 visualitzacions. En ell pots trobar conferències i entrevistes, entre d’altres. Amb el nostre propòsit de divendres, us deixem un nou canal de YouTube perquè repasseu… Continua llegint Juan Merodio Talks\n29/09/2016 27/09/2016 mimcomunicacioDeixa un comentari\nLa paraula ‘fàcil’ funciona com terme d’alleujament. És una paraula que millora la proximitat amb l’usuari respecte a la marca i al producte i fa que el missatge de la marca resulti senzill per al consumidor. Quan utilitzem ‘fàcil’, fem servir el potencial psicològic de la paraula que immediatament alleuja al client i permet que… Continua llegint Per què funciona utilitzar la paraula ‘fàcil’ / Por qué funciona usar la palabra ‘fácil’\n28/09/2016 10/09/2016 mimcomunicacioDeixa un comentari\nEl 2020, el vídeo suposarà el 80% del trànsit a Internet, segons l’informe Visual Networking Index: Forecast and Methodology 2015-2020, elaborat per Cisco, segons informa El Economista. Per aquest motiu, Periscope, l’aplicació gratuïta de Twitter que permet transmetre vídeo en streaming, s’està consolidant al mercat. L’aplicació, disponible a App Store i Google Play, ja es… Continua llegint Periscope es consolida / Periscope se consolida\nQuè és un Buyer Persona? / ¿Qué es un Buyer Persona?\n27/09/2016 27/09/2016 mimcomunicacioDeixa un comentari\nEn tota campanya de màrqueting hem de tenir molt clar qui és el nostre Buyer Persona, és a dir, el prototip del nostre client ideal. Conèixer als nostres usuaris a partir de què els motiva ens dóna una idea molt més clara sobre quin contingut consumeixen i què necessiten realment de nosaltres. D’aquesta manera ens… Continua llegint Què és un Buyer Persona? / ¿Qué es un Buyer Persona?\nTendències en el món Social Media / Tendencias en el mundo Social Media\n26/09/2016 30/08/2016 mimcomunicacioDeixa un comentari\nTot i que ja estem al darrer trimestre de l’any 2016, encara podem conèixer i aplicar les 8 tendències en el món del Social Media del 2016. De la mà de @AngelesGtrrez i el seu blog http://www.apasionadadelasredessociales.wordpress.com podem veure si s’han complert les seves prediccions sobre l’increment de l’ús de l’streaming i la major inversió… Continua llegint Tendències en el món Social Media / Tendencias en el mundo Social Media\n23/09/2016 31/08/2016 mimcomunicacioDeixa un comentari\nSegons tiempodenegocios.com, Al 2017 es generaran 3 bilions de minuts de vídeo a Internet. 2017 serà el primer any en què el vídeo serà la primera font de tràfic online. Les xifres espanten o diverteixen, però la veritat és que el vídeo s’està convertint en el rei del joc i també en social media. Per… Continua llegint 3 bilions de minuts de vídeo a Internet / 3 billones de minutos de vídeo en Internet\n22/09/2016 mimcomunicacioDeixa un comentari\nEl lead scoring és una tècnica que atorga una puntuació a cada lead per determinar dos aspectes fonamentals: Si són leads adequats per a l’empresa. En quina fase del cicle de compra es troben. Coneixent aquesta dada serà més senzill aplicar estratègies de màrqueting d’automatització per conrear els leads. I saber en quin moment és… Continua llegint Saps què és el ‘lead scoring’?/¿Sabes qué es el ‘lead scoring’?\nAdéu als 140 caràcters de Twitter / Adiós a las 140 carácteres de Twitter\n21/09/2016 21/09/2016 mimcomunicacioDeixa un comentari\nTot i que ja coneixíem les últimes novetats de Twitter, aquesta setmana s’han fet realitat. Els 140 caràcters de la xarxa social de piulades ja són història. A partir d’ara, pots tuitejar links, fotos, GIFs i altres arxius multimèdia sense que consumeixin part dels 140 caràcters de Twitter. Segons l’empresa, la fi a aquesta restricció, tan… Continua llegint Adéu als 140 caràcters de Twitter / Adiós a las 140 carácteres de Twitter\ninfografia · Linkedin\nQuan temps disposes per a LinkedIn? / ¿Cuánto tiempo dispones para LinkedIn?\n19/09/2016 30/08/2016 mimcomunicacioDeixa un comentari\nJa sabeu que som unes grans fans de LinkedIn (i de la web http://www.todolinkedin.com que té nova imatge!). Quan temps pots dedicar a LinkedIn, a la xarxa social de contactes professionals? Tens 1 minut al dia? Creus que podries dedicar-li 5 minuts cada dia? Aquesta infografia sobre LinkedIn ens descobreix com aprofitar al màxim 5… Continua llegint Quan temps disposes per a LinkedIn? / ¿Cuánto tiempo dispones para LinkedIn?\nPolònia, el canal de YouTube\n16/09/2016 30/08/2016 mimcomunicacioDeixa un comentari\nPolònia, el programa d’humor satíric de TV3, compta amb un important canal a YouTube on trobar els seus gags més destacats com els monòlegs de Puigmont, així com els programes sencers i també la secció Desmuntant Polònia. El canal, creat al juliol de 2014, compta amb 18.661 subscriptors i 7.524.403 visualitzacions fins al setembre 2016. … Continua llegint Polònia, el canal de YouTube


El Govern flexibilitza les mesures de contenció de la Covid-19 – Begur\n. Es substitueix la cita prèvia pel control d’accés i registre en la utilització d’equipaments esportius interiors. El sistema de la cita prèvia deixa de ser obligatori i pot substituir-se per un registre de persones que hi accedeixen, que permeti controlar l’aforament establert i la traçabilitat de contactes.\n. Es poden celebrar festes de final de curs i actes de graduació de l’alumnat no universitari amb mesures diferents segons si tenen lloc en espais interiors o exteriors.\n– Es recomana que tinguin lloc preferentment en espais exteriors, amb un màxim de 500 persones amb l’alumnat inclòs, sense obligació de seure i amb permís de consum i begudes en racions individuals.\n– En espais interiors, l’aforament màxim serà de 250 persones (alumnat inclòs) assegudes en grups de convivència separats per un seient buit. A més, es recomana que només hi participin els infants o joves del grup de convivència estable o bé, en espais ben ventilats, alumnat de diversos grups d’un mateix nivell acadèmic. No s’hi permet el consum d’aliments i begudes.\n– Els grups de convivència poden ser escolars (el grup d’infants que forma el grup educatiu durant el curs) i també els familiars d’aquells que conviuen sota el mateix sostre. Si hi participen les famílies, l’aforament no pot superar el 50% de la capacitat de la sala.\n– Tant en exterior com en interior, cada persona ha de disposar de 2,5 m².\n. S’estableix l’assistència de públic a les competicions d’àmbit estatal de futbol i bàsquet de caràcter professional en les condicions que determina el Consell Superior d’Esports.\n– Des de la setmana passada, el Consejo Superior de Deportes (CSD) va dir que aquestes competicions de la Lliga de futbol professional i ACB de bàsquet ja no havien de fer-se sense públic, sinó que s’autoritzen 1.500 per a futbol i 1.000 per a bàsquet.