RONDA DE CERVESES AL PATIO VIRTUAL: Blanc bo busca negre pobre\nPublicat per Guillem Calaforra a 11/27/2011\nAquesta història de les ONG potser és el derivat evolucionat filtrat per la democràcia del segle XX d'aquelles missions apostòliques evengelitzadores que van ser ni més ni menys que part indispensable del colonialisme i, molt abans, motiu d'aniquilació de cultures senceres.\nAra bé, la situació actual a l'Àfrica potser només siga el resultat natural del sistema. Al sistema li va bé l'Àfrica, i tot hi encaixa perfectament. Ara, amb un panorama en constant canvi, sembla que els negrets s'han "espabilat" i saben que si segresten quatre blancs poden demanar rescats econòmicament milionaris. No és cap novetat, però els mitjans se'n fan ressó internacional i ja hi tenim noves tragèdies (com la dels pirates, per exemple).\nÉs un tema increïblement complexe, i el posicionament no és senzill perquè crec que no és tracta de blanc o negre en un marc on hi ha multitut de factors i qüestions no només polítiques o econòmiques (les real de fons) sinó humanitàries. Que a la banya d'Àfrica moren no sé quants milers de persones al dia és una realitat. Que metges sense fronteres intenta ajudar-hi també és una realitat. Però segurament enmig hi ha tota aquesta realitat que desgrana Negrín, i que ens fa més conscients del panorama.\nOn queda allò del 0,7%, del Dòmund, de les inversions milionàries del govern valencià a les ONG amigues del Sr. Blasco? Tot això imagine que Negrín ens ho aclareix amb bastant més detalls que no pas els (des)informatius que a hores d'ara tenim a Occident.\nEp! Negrín era el de les monedes, aquest es diu Nerín.\nLa seua idea és que no se'n salva ni un, entre institucions i ONG. Nerín té hòsties per a tots, incloses MSF, la UNICEF i la Creu Roja. El vincle amb el món del missioner, l'explora al principi del llibre, i la recolonització, per raons òbvies, apareix a tot arreu. Però el que més impressiona és aquest cercle viciós que conté la "consciència benpensant", la dominació economicopolítica, la transformació de l'ajuda en ajuda a l'opressió i la dependència de l'almoina.\nRespecte d'això dels segrests, home, és un aspecte del problema, però molt lateral i anecdòtic. La major part del continent no es dedica a això. Ara bé, el tema de la delinqüència sí que és molt interessant, i permet establir diferències molt grans entre països. Les històries que em contava l'altre dia Piotr Sztompka sobre el congrés de la ISA a Durban el 2006 són interessantíssimes. Però bé, és un altre tema.\nIgual que a vosaltres, el llibre de Gustau Nerín m’ha semblat excel·lent per molts conceptes: àgil, informat, càustic, agut, sorprenent i molt ben escrit. Per moments, la seva denúncia dels prejudicis i l’estupidesa humana assoleix un to vidriòlic que em recordava els Assaigs impopulars de Bertrand Russell. El tema s’ho mereixia, ja que poques activitats se sostrauen tant a la crítica i susciten des de fa temps tanta beateria com l’ajuda a la cooperació i, sobretot, aquestes veritables transnacionals de la solidaritat que han esdevingut les ONG. No hi ha dubte que, en una societat “secularitzada” com diuen que és la nostra (encara que sobre això hi hauria molt a discutir), les ONG han ocupat en el sentit comú dominant el lloc de privilegi que abans se'ls reservava als missioners. Un cert discurs progressista hi ha contribuït decisivament. Aracil acostumava a assenyalar com una de les contradiccions més singulars de la nostra època el fet que hi assistim a una desresponsabilització cada cop més intensa de les conseqüències dels nostres actes individuals --sempre justificables a partir de traumes psicològics, alienacions passatgeres o problemes de socialització--, alhora que se’ns convida de manera aclaparadora a assumir una actitud de culpa i de remordiment per tota mena de situacions remotes amb les quals no tenim res a veure. El resultat no pot ser més esquizofrenitzant. I Nerín ho sap i ho aireja amb descarada i brillant ironia. Evidentment, com heu comentat i apareix també al llibre, els negres no són pas innocents d’aquesta situació, i pretendre el contrari només contribueix a agreujar els mals de l’Àfrica. Per aquesta banda, la posició de Nerín esdevé complementària de les remarques de Mira recollides al llibre de Pere Antoni Pons, La vida, el temps, el món: Sis dies de conversa amb Joan F. Mira (València: Universitat de València, 2009, p. 119-131). Per cert, això em recorda que potser algun dia valdria la pena llegir Pallassos i monstres (Barcelona: La Campana, 2000), l’assaig satíric sobre vuit dictadors africans de l’antropòleg i narrador català Albert Sánchez Piñol, que en els seus relats ha escodrinyat amb gràcia i intel•ligència l’imaginari europeu en relació amb els colonitzats.\nAl capdavall, de què estem parlant sinó de la versió més à la page del racionalisme oligàrquic? Es a dir, d’una prossecució per altres mitjans de la caritat i el paternalisme de tota vida amb els pobres i els inferiors. Compte, però, aquests mitjans no constitueixen cap detall anecdòtic, ja que encaixen de ple amb la ideologia neoliberal i el capitalisme global que campen pels seus respectes arreu del planeta. De fet, els mecanismes mateixos de la publicitat actual resultarien inintel·ligibles sense l’existència de la cooperació. Només cal veure la proliferació pertot del “marquèting amb causa”, sobre el qual una antiga amiga i companya de la facultat, Pilar Alfonso Escuder, ha escrit des de fa anys alguns articles molt interessants, consultables en línia (http://ddd.uab.cat/pub/analisi/02112175n37p49.pdf i http://www.vives.org/files/2010/10/pcc08-alfonso.pdf).\nUn altre aspecte que m’ha colpit en llegir el llibre és el paral·lelisme existent entre el discurs sobre la cooperació i l’activitat de les ONG i la xerrameca pedagògica. Fa tot l’efecte que la nostra societat va deixar ja fa molt temps d’instruir les futures generacions per tal de remeiar-ne la ignorància i, en el seu lloc, ara es dedica a “desenvolupar-les” (sigui el que sigui el que això vulgui dir). Evidentment, no es pas casual que Rousseau fos alhora el principal ideòleg de la bondat del salvatges i de l’educació natural, dues de les nocions que més han contribuït a la devastació de l’ecosistema mental de la nostra època.\nEl problema és que la indignitat de l’estat de coses que retrata el llibre de Nerín no pot dur-nos a inhibir-nos de l’ordre injust que governa el món. La dificultat, sens dubte, radica a trobar les idees i els camins per transformar-lo. Com diu Immanuel Wallerstein (L’universalisme europeu. València: Universitat de València, 2008, p. 117): “Ara anem cap a una nova era. Una alternativa possible [a l’universalisme europeu] en seria una pluralitat d’universalismes, una mena de xarxa d’universalismes universals. Seria el món que Senghor concebia com a rendez-vous du donner et du recervoir. Res no ens garanteix que hi arribarem".\nMentrimentre, el meu sentiment com a lector no pot resultar més agredolç, una barreja d’indignació i impotència. Bertolt Brecht va encertar a expressar-ho admirablement en el poema que copio a continuació.\nM’han contat que a Nova York,\nal cantó del carrer vint-i-sis amb Broadway,\ndurant els mesos de l’hivern, s’hi està un home totes les nits\nque, tot pregant als vianants,\ncerca un refugi per als indigents que allí s’apleguen.\nAl món així no se’l canvia,\nles relacions entre els homes no s’hi tornen millors.\nNo és aquesta la manera d’escurçar l’era de l’explotació.\nPerò alguns homes troben llit durant una nit,\ndurant tota una nit estan a cobert del vent\ni la neu que els anava destinada cau al carrer.\nNo abandonis el llibre que t’ho diu, home.\nAlguns homes troben llit durant una nit,\nPerò al món així no se’l canvia,\nBé, jo havia evitat parlar del racionalisme oligàrquic i sobretot del seu estudiós i magnífic espècimen, el tal Aracil, perquè tot el que tinga a veure amb ell em posa d'una certa mala hòstia. Però sí, ara que ho dius, la connexió em sembla molt pertinent.\nPerò hi ha una cosa que em toca molt les gònades en la reflexió aracilenca en general, i és que no té pars adstruens, i quan la té encara és pitjor perquè fa feredat. És molt divertit, i per cert molt racionalistaoligàrquic, desmuntar les coses, sotmetre-les a crítica, arrasar i després deixar només les runes. Evidentment que l'etnocentrisme i la vocació colonialista bateguen en el fons de tot aquest món de les ONG, la cooperació i el sursum corda. Però el més difícil ve després, quan es plantegen els interrogants que jo assenyalava cap al final del meu text, i que tu has reprès de manera competent. Molt bé, d'acord, no hem de posar "tirites" al sistema, no hem de passar per l'almoina interessada, ni pel gest kitsch, ni per l'immiscuïment en cultures i formes de vida que cal respectar en peu d'igualtat. D'acord, però com ho farem per eradicar la sida d'Àfrica? Com els convencerem que l'explosió demogràfica és una desgràcia per a aquest planeta, i que l'ésser humà no mereix escampar-se com una plaga sinó extingir-se? Amb quina cara ens negarem a fer-los veure que certes creences mítiques i "tradicionals" els resten expectativa de vida i benestar, i els afegeixen sofriments que es poden evitar? Amb quin estómac mirarem cap a un altre lloc quan es maten entre ells i cometen genocidis que nosaltres hauríem pogut evitar? Etcètera, etcètera. Estic totalment del costat de Nerín i crec que aquestes formes d'ingerència i de dominació són malignes, però no em satisfà la resposta pràctica que es deriva del seu discurs. Perquè les coses són molt més complicades que no la "defensa dels africans".\nD'altra banda, tens més raó que un sant quan assenyales cap al nefast Rousseau. Lamente moltíssim que un dels nostres contertulians li tinga tanta estima com per a reivindicar-lo en un dels seus llibres, però crec que el predomini de Rousseau sobre altres representants més lúcids de la Il·lustració ha estat una absoluta desgràcia per a la civilització europea, una tragèdia massissa i total. El sistema educatiu espanyol, que com tu assenyales és cent per cent rousseaunià, no arriba ni a nivells de Tercer Món.\nXe, cabritos del Serengueti, amb el llibre del mes passat dies sencers de silenci i ací en un dia ja s'heu posat "a sac"! Només he pogut llegir el final del darrer comentari i veig que heu arribat al rousseaunisme del nostre sistema educatiu... Ja vos contaré, ja, en què em guanye el pa darrerament.\nImprimisc, llegisc i comente. Fins aviat.\nI és que açò és un guadiana dels collons. De tota manera jo, la veritat, no sé de què et queixes, Miliet, perquè el mes passat donà per a 7 comentaris, cosa que, tal com està el pati (mai més ben dit), em sembla acollonant... ;-) Espere els teus, que també prometen.\nM'ha fet gràcia, Emili, això de "cabritos del Serengueti", però tampoc no és tan sorprenent, al capdavall, que uns llibres donen per a més comentaris que d'altres. Deu ser qüestió, suposo, del contingut i la disponibilitat o l'humor de la gent.\nPel que fa a les teves remarques, K., comparteixo plenament l'antipatia que hi exterioritzes envers l'evolució ideològica d'Aracil i els seus plantejaments enfront de gran part de les qüestions crucials a què s'enfronta el món en general i la nostra societat en particular. Ara bé, em refuso a deixar de tenir en compte les seves --si és que continua (ho dubto molt) considerant-les com a tals-- aportacions sempre que calgui. Si haguéssim d'ometre les referències d'autors amb una trajectòria cívicopolítica indesitjable acabaríem quedant-nos en quadre i acabaríem prescindint de tot Cristo. Sense anar més lluny, no podríem haver comentat el llibre de Sombart, perquè en els seus útims anys esdevingué un nazi de tomo i lomo. Això sí, coincideixo amb tu que sóc molt més capaç de ser objectiu amb Sombart que amb Aracil, perquè aquest darrer em resulta un personatge molt més pròxim i les seves bestieses em produeixen molta més irritació.\nD'altra banda, és evident que coincideixo amb tu en els plantejaments que hi fas sobre la situació a l'Àfrica. Que alguna cosa cal fer, és més que evident. El problema és que encara no sabem ben bé què. L'abstenció paralitzant, en aquest sentit, em sembla igualment intervencionista, perquè els africans, de manera directa o indirecta, no poden deixar d'experimentar (sovint de manera traumàtica) les repercussions de les decisions políticoeconòmiques que es prenen a la resta del món. Tot plegat configura, doncs, un double bind: malament si hi intervenim, i malament (o pitjor encara) si no ho fem. Nerín passa de puntetes sobre aquesta qüestió, que constitueix el punt més feble del seu magnífic llibre.\nNo, no t'enganyis. La trajectòria politicoideològica del subjecte me la porta molt fluixa. Per mi, com si vol fer-se de la secta Moon o de la tribu dels pigmeus: me la sua en estèreo. És una qüestió personal, d'aquelles que tant deteste com a argument i que a ell tant li agraden (i tant li agrada provocar-les). Dit això, insisteixo: em negue a tornar sobre aquesta persona.\nQuant a la resta, el double bind és una referència molt pertinent. I, efectivament, crec que aquest és punt més feble no sols del llibre de Nerín, sinó també de moltes argumentacions d'antropòlegs i de benintencionats anticolonialistes, entre els quals m'incloc (a estones).\nNo cal que hi tornem, doncs. La veritat és el món és molt més ampli i divers del que ell, en el seu deliri autocomplaent, pensa(va) i predica(va) i tampoc no l'hi trobarem a faltar.\nPel que fa al double bind, em passa el mateix que a tu, els problemes del món africà em produeixen una sensació contradictòria, que oscil·la entre la indignació i la indiferència. I si bé es mira, tan culpable o innocent pot resultar l'una com l'altra.\nNo he llegit el llibre de Nerín, tot i que n'havia sentit parlar i el tinc en la llista dels que llegiré tard o d'hora, entre altres coses perquè jo també me'n beneficie de la "cooperació". Un dels meus treballs és per a una ONG i amb ella he viatjat per Àfrica, per Amèrica i per Àsia i he vist en primera persona el que es comenta al llibre. El cooperant és una figura que moltes vegades acaba per resultar repugnant. Una bona part dels que he conegut eren uns il·luminats -per la religió o la revolució, que de tot n'hi ha- que després d'un temps acabaven per odiar aquells que volien salvar precisament perquè no estaven a l'alçada del seu projecte de redempció, perquè no entenien la seua superior idea del món i perquè es limitaven a aprofitar-se dè l'ajuda material que els podien proporcionar. A l'Àfrica, la meua impressió -ben decebedora, colpidora i corcant- era que ja no hi ha cap solució, que deixar-los tranquils és impossible i que la presencia occidental no pot resultar més que destructiva. Quan algú em parla de la Il·lustració pense en Àfrica perquè és en aquell continent on s'han aplicat millor els mites de la "tabula rasa", de començar de zero -com si això fóra possible!- sota la direcció dels occidentals que faran un món perfetce i racional, i ja vegeu. Quan em parlen de capitalisme pur i dur, pense en el Congo, on no hi ha res, absoluatment res fóra dels impulsos -que no lleis, perquè això implica cert ordre- del mercat i així va el país, o el que siga. Esperança? Recorde una vesprada camí d'Addis Abeba en què els cotxes - tot terrenys amb aire condicionat- es van aturar en sec davant la presència d'un home vestit amb una túnica blanca impoluta que esgrimia una llança imponent i lluïa un pentinat d'aquells coneguts com a "afro". L'home, prim i alt, es va limitar a llançar una mirada d'aquelles que "petrifiquen". Els cotxes es detingueren i aleshores va creuar la carretera un ramat de camells, infinit, alçat una polseguera mítica, mentre alguns altres camellers empaitaven les bèsties ridícules. Vaig preguntar. Eren membres d'una tribu ferotge, que té ímplicitament concedit el dret de pas per a les seues transhumàncies periòdiques arreu del país. Continuen a la seua i si algú s'hi fica, li mostren la llança, comercien amb els àrabs i no tenen documents. Sobreviuran? buf!\nHe arribat a "conclusions" (millor dit: a "qüestions finals") semblants a les vostres però pel camí invers, i per tant, més que reformular els dubtes ja expressats els donaré un èmfasi distint, personal. El llibre de Nerín està tan ben escrit com heu comentat vosaltres mateixos: informa, entreté i argumenta (potser més en un sentit que un un altre, però això no és un defecte tan greu en un llibre que sap que va justament "contra corrent"). Però des del primer capítol m'ha provocat una reacció que podria resumir burdament en la frase: "Bé, val, sí, i què vols que fem?"\nRecorde una discussió de sobretaula amb un familiar que em deia que això de fer donacions a ONGs, a iniciatives de l'Església i projectes tan benintencionats era perdre el temps, perquè sospitava (no era algú tan ben informat com Nerín: com a molt, rumors que corrien pel poble) que la meitat dels diners que s'arreplegaven es perdien pel camí. Li vaig haver de respondre que sí, que jo també imaginava que la meitat dels diners es llançaven a perdre, però que no estava segur si això era un argument per a no donar un duro o per a duplicar les meues quotes (en aquest cas, a la Creu Roja, de la qual sóc un soci passiu - ni tan sols llegisc els informes, que són avorrits i no me'ls creuria).\nAmb el vostre permís, formularé aquesta pregunta de forma encara més genèrica del que potser necessitaríem per al debat: "Convé gastar diners en iniciatives benintencionades de les quals 1) sabem que són ineficients i 2) no tenim al nostre abast immediat formes de fer-les més eficients?" Com sou espavilats, veureu que la meua "generalització" és deliberadament tramposa, perquè el que fa es escampar el dubte no només a les donacions voluntàries a ONGs, sinó, per exemple, a totes les nostres donacions "obligatòries" a iniciatives tan benintencionades com el sistema educatiu públic (així, a l'engròs), els subsidis per a aturats, la millora de l'administració pública... i no em caldrà continuar per a que vegeu en quin sentit apunta l'argument.\nLa de Nerín és una esmena a la totalitat, de part d'algú que coneix els budells del "sistema" de cooperació i ajuda al desenvolupament, que se sap tots els seus defectes i ha tingut el valor d'exposar-los de manera diàfana. Jo mateix, que he treballat per a un parell d'empreses privades i per a l'administració pública (educativa) podria confegir una crítica destructiva d'eixos dos mons - amb menys gràcia que Nerín, segur. I vosaltres mateixos, dels vostres propis àmbits de treball. Arribaríeu a l'extrem de proposar l'extinció d'eixes institucions "mig podrides" en què vos guanyeu la vida? Jo no. L'àmbit educatiu duu anys reclamant que el que necessiten les nostres aules és "tecnologia". Què hem aconseguit? En el millor dels casos, un projector en algunes aules... i trenta cabritos del Serengueti tirant-se paperets els uns als altres davant d'una projecció de què fan el mateix cas que de l'antiga pissarra: gens ni miqueta. Batalletes de projectes grans o menuts que no serveixen per a res ens en sobren a tots, així que mai he sigut tan ingenu de creure que les ONG eren organitzacions modèliques: el llibre de Nerín m'ha confirmat la sospita que les iniciatives occidentals funcionen tan malament a l'Àfrica com a Occident mateix. Ací les patim nosaltres, allà els africans.\nDesprés d'assenyalar l'ambivalència dels arguments d'"eficiència" aplicats a les ONGs, voldria centrar-me en dos punts per a no divagar en excés - ja hi haurà temps per a altres arguments:\n1) Si alguna cosa aconsegueix la crítica que fa Nerín al "tinglao" de la cooperació és convéncer el lector que no hi ha, a hores d'ara, una tercera via factible entre la nostra indiferència i el nostre paternalisme. Les ONGs apel·len desvergonyidament al crim de la indiferència per a atraure socis, Nerín desemmascara les raons (i el sensesentits) del nostre paternalisme neocolonial. Ho fa molt bé, i contra el corrent dominant d'allò "políticament correcte", perquè ell necessita tot un llibre d'anècdotes i exemples concrets mentre que a les ONGs els basten uns pocs anuncis amb xiquets famolencs. Però no puc participar en aquest debat sense posicionar-me clarament. Digueu-me simple, però entre la indiferència i el paternalisme, preferisc el paternalisme. La forma en què ho expressa el poema de Brecht que copiava Josep és especialment lúcida. Jo ho diré d'una altra forma: ja sé que el que necessiten a Àfrica és una canya de pescar que no arriba mai, però no els negaré un peix als qui puguen morir de fam demà mateix.\n2) Uns pocs dels exemples que Nerín posa de cooperació fallida són distints de la majoria en un sentit concret: no són "ineficients" sinó "contraproduents", és a dir, el seu impacte no és escàs sinó decididament negatiu (sobre les economies locals, sobre formes de vida més pertinents al seu context que les que s'intenten imposar, etc.). Són aquests casos, i només aquests, els que m'han arribat a indignar: cap "bona intenció" els justifica, i els meus arguments per a tolerar la "ineficiència" no els són aplicables. Un polemista astut podria al·legar que, fins i tot els projectes ineficients o inútils que jo "tolere" tenen un impacte "negatiu" si considerem el "cost d'oportunitat", tot allò que podria haver-se fet "en comptes de". Però en aquest punt tornem a la casella d'eixida: si aplicara el criteri del "cost d'oportunitat" a les coses no d'Àfrica, sinó del meu propi país, no acabaríem...\nNo sabria dir on, però en certa ocasió vaig llegir que si demà mateix un cataclisme geològic enfonsava en l'oceà el continent africà, la reacció de la resta del món seria d'alleujament. El comentari és terrible, però posa de manifest de manera molt brutal, on ha arribat l'estat de coses present. En aquest sentit, com s'ha encarregat de reblar el comentari de Jordi, el llibre de Nerín no va gens desencaminat en les seves conclusions. El més trist del cas, però, és aquest cul de sac en què desemboquen la major part de les anàlisis sobre la situació africana.\nD'altra banda, és ben cert, Emili, que la indiferència no és cap solució i que, davant l'adversitat, potser el que caldria és redoblar els esforços humanitaris, encara que res no ens garanteix que aquesta immensa gola que és l'Africa no s'acabarà empassant tranquil·lament qualsevol ajuda, de la magnitud que sigui. Per aquest costat, crec que la comparició que fas amb les deficiències de gestió dels serveis públics i de l'empresa privada observables en les nostres societats, és una mica tramposa. Perquè, amb totes les imperfeccions que es vulgui, en els sistemes democràtics els administrats han exercit tradicionalment alguna mena de control sobre els administradors. Ja sé que recordar això a hores d'ara, en plena dictadura d'uns mercats més irresponsables que mai, pot semblar un sarcasme. Però és que, en aquest aspecte, l'Àfrica se'ns apareix com un immens forat negre --valgui el joc de paraules.\nEn efecte, Josep: l'analogia que he fet és tan tramposa com denuncies. La democràcia ens hauria de permetre "fer més eficients", millorar els nostres projectes comuns d'una forma que estem lluny de poder esperar de la cooperació en els països africans. Cert. Ací tenim Blascos i Urdangarins, però també les eines per a desfer-nos d'ells (per poc acostumats que estiguem a fer-les servir).\nEn tot cas, què fem? Esperem a que Àfrica es democratitze per a tirar-los un cop de mà? Els "democratitzem" nosaltres à-la-Bush? El llibre de Nerín arriba al mateix cul de sac que les nostres discussions, i resulta un tant decebedor que algú tan ben informat com ell no puga donar més llum sobre com "solucionar" la situació africana, després d'haver donat tantes pistes de com no ho hem aconseguit fer.\nÀfrica s'empassarà tota l'ajuda que arribe, i bona part es llançarà a perdre, serà gestionada per aventurers, bon vivants i divorciades deprimides. És una llàstima, sí. En comparació amb els "usos possibles" dels nostres diners, és un balafiament. Però en comparació amb els "usos habituals" dels nostres diners, no em sembla el punt més vergonyant dels pressupostos públics.\n"Disculpeu" per haver-li donat un gir o una nota "econòmica" al debat. Els vostres enfocaments antropològics o psicològics estaven d'allò més bé: no sabria ampliar-los o matisar-los millor que afegint una referència llibresca com les que heu aportat vosaltres mateixos, un assaig relativament recent de Ferran Sáez Mateu que duu per títol "Els bons salvatges" i que, partint d'un capítol sucosíssim de Montaigne "sobre els caníbals" fa una crítica àcida a tota la tradició Rousseauniana i "progre".\nI si no, seguiu parlant d'Aracil, que jo no sé ben bé qui és però veig que m'hauré de posar al dia :-)\nI uns collons. Si parleu d'Aracil apague l'ordinador.\nAra, que l'alternativa de parlar de Ferran Sáez Mateu no em diràs que no és ben bona, K.\nNo gaire. Però almenys per eixe senyor no m'he implicat mai en res.\nEn això, vas sobrat de raó.\nCrec, Emili, que plantejar-ho en termes de "jo els done 10 euros perquè almenys els arriben 10 cèntims" constitueix una distorsió del problema per la via anecdòtica. El llibre de Nerín serveix, si més no, per a dues coses: primera, trencar amb el cercle viciós d'aquesta correcció política que ens fa xantatge emocional i ens obliga a callar perquè "no está el horno pa bollos"; i segona, serveix perquè s'entenga que l'única solució, si n'hi ha cap (que ho dubte), seria desmuntar tota aquesta teranyina maligna i començar de zero. Pensar pietosament en el percentatge d'ajuda que els arriba ens retorna al dilema que planteja Brecht, i que és absolutament insoluble mentre durarà la injustícia, és a dir, sempre: malament si fem almoina, malament si no fem res. Típic dilema capciós, tal com assenyalava Josep. Tinc la sospita que té raó Jordi quan diu que allò no té solució. L'anècdota de la llança no em fa ni fred ni calor, però, i aquesta concepció reduccionista i obsessiva de la Il·lustració em pareix intolerable i impròpia d'algú tan intel·ligent com el Jordi (això, ho hem discutit en diverses ocasions i crec que no ens posarem mai d'acord).\nLa idea d'Emili d'aplicar el dilema als nostres contextos més immediats em sembla molt aguda, però no estic gens segur que vaja al fons del problema. Entre altres raons perquè, ens agrade o no, hi ha un ací i un allí, un nos-altres i un ells-altres, i el que passa ací ho puc entendre, investigar, difondre, (intentar) canviar i explicar en categories meues, mentre que el que passa allà, a l'altra banda de la caixa negra, només em resulta accessible per analogia i de manera molt indirecta, a través de llibres com aquest. En això, el relativisme de Jordi crec que té molta raó, malgré moi. Aquesta és una societat de violències i enganys, és cert, però almenys puc oposar-m'hi perquè no partesc de la idea que governants i els governats tinguen bones intencions; el "pacte de no agressió" hobbesià no equival a la "bona fe" que ens exigeixen les ONG i la cooperació. Viure en aquest context és un fet nu en què tots intentem que no ens la peguen, mentre que la raó de ser de les ONG i la cooperació se suposava que era l'adhesió voluntària a uns valors, i s'ha demostrat que no és altra cosa que un xantatge emocional terriblement pervers. Per això trobe molt més greu si una ONG m'enganya que si m'enganyen els poders establerts, perquè aquests poders els has d'obeir i/o lluitar-hi des de la posició de ciutadà, que et ve donada, mentre que l'ONG infringeix un pacte moral.


Noticies - Ja es poden comprar les entrades del concert de Luis Paniaigua dins dels "Sons del Camí"\nAvui mateix s’han posat a la venda les entrades del concert que oferirà Luis Paniaigua el divendres 31 de juliol al claustre del Museu Comarcal de Manresa. Les entrades, que costen 10 euros, es poden comprar a l’Oficina de Turisme de Manresa (plaça Major, 10), i també es poden adquirir el mateix dia al lloc del concert.\nL’actuació de Paniaigua es configura com el plat fort del cicle musical ignasià “Sons del Camí” que començarà el 28 i acabarà el 31 de juliol i ha programat un total de quatre concerts de música contemplativa en el marc del projecte cultural Manresa 2022 i en el context de les Festes de Sant Ignasi.\nPaniagua ha publicat 14 discs al llarg de més de 20 anys de carrera i ha guanyat premis com el nacional al Millor Àlbum de Noves Músiques. L’artista, a través del cant i acompanyat de la lira, transporta l’oient a un estat de pau i serenitat amb una música que evoca els sons del mediterrani antic i modern i d’altres cultures ancestrals.\nEls concerts que completen el programa musical de “Sons del Camí” són les actuacions de Marc Pulido, el dimarts 28 d juliol; el d’Eduard Canimas, dimecres 29; i el de Miriam Encinas & Alexandre Guitart, el dia 30. Aquests tres recitals són gratuïts i tindran lloc al Parc de la Seu.\nEls quatre concerts començaran a les 22 h.


La Qualitat de l’Ensenyament Superior d’Andorra i els Objectius de Desenvolupament Sostenible: Una Proposta d'Estàndards i Directrius d’Avaluació de la Qualitat - Universidades y Objetivos de Desarrollo Sostenible\nFacultat de Ciències de l’Educació– Departament de Didàctica de la Matemàtica i les Ciències – Grup de Recerca COMPLEX\nCiències Socials – Educació\nEs fa referència a tots els ODS.\nContribueix especialment a l’ODS 4: Garantir una educació inclusiva, equitativa i de qualitat i promoure oportunitats d’aprenentatge durant tota la vida per a tothom.\nMetes de l’ODS 4, particularment a la Meta 4.7:\nPer a 2030, garantir que tot l’alumnat adquireixi els coneixements teòrics i pràctics necessaris per promoure el desenvolupament sostenible, entre altres coses mitjançant l’educació per al desenvolupament sostenible i l’adopció d’estils de vida sostenibles, els drets humans, la igualtat de gènere, la promoció d’una cultura de pau i no-violència, la ciutadania mundial i la valoració de la diversitat cultural i de la contribució de la cultura al desenvolupament sostenible.\nEs presenta una proposta per introduir els ODS en les institucions d’educació superior a través de l’avaluació de la qualitat dels seus ensenyament. Es tracta d’un plantejament que permet afrontar el repte de la sostenibilitat de forma estratègica i promoure canvis sistèmics a les universitats.\nL’estudi ha estat coordinat per l’Agència de Qualitat de l’Ensenyament Superior d’Andorra i elaborat pel Grup de Recerca Complex de la Universitat Autònoma de Barcelona. En la seva elaboració s’han tingut en compte les tendències emergents en la millora de l’ensenyament superior internacional, els estàndards i les directrius d’avaluació de la qualitat a l’Espai Europeu d’Educació Superior i els objectius de l’Agenda 2030 per al Desenvolupament Sostenible.\nResultat de l’estudi ha estat la publicació d’un document on primer es contextualitza l’estudi i es justifica la necessitat que les institucions d’educació superior afrontin el repte de la sostenibilitat. A continuació es presenta la proposta estratègica i el seu procés de validació, on han participat experts nacionals i internacionals. Finalment es plantegen unes orientacions de futur per avançar en la incorporació de la sostenibilitat en els processos d’avaluació de l’educació superior a Andorra, que és on s’ha fet l’estudi, però transferible a altres universitats.\nObservatori Transnacional d’Investigació Aplicada a noves estratègies per... EDU2016-80145-P: Ensenyar i aprendre a interpretar problemes i conflictes c...


'El sexe a l'època romana' arriba al Salvador Vilaseca de Reus | Diari de Tarragona\n'El sexe a l'època romana' arriba al Salvador Vilaseca de Reus\nDel dissabte 12 de setembre al 21 de novembre\n10 de Septiembre de 2015 - 07:24 hs\nAlgunes de les peces que recull la mostra del Salvador Vilaseca. Foto: Pere Ferré\nL’exposició ‘El sexe a l’època romana’, produïda pel Museu de Badalona en col·laboració amb la xarxa de museus ArqueoXarxa, es podrà visitar al Museu de Reus Salvador Vilaseca entre el 12 de setembre i el 21 de novembre. Es tracta d’un muntatge que desvetlla els aspectes més íntims de la vida dels romans des de la República fins a l’Imperi del segle IV, a través d’una vuitantena de peces procedents de diverses col·leccions catalanes (inclosa la del Museu de Reus) i dels textos llatins i de les imatges clàssiques més suggeridors.\nProstitució, adulteri, heterosexualitat, homosexualitat... La vida sexual dels antics romans, era gaire diferent de la nostra? Tant les històries divines com les humanes són plenes d’aventures amoroses, d’estratègies de seducció, de passions, de transgressions, d’enganys i de desenganys.\nLes pintures i els objectes ens parlen de desinhibició i disbauxa, però sabem que també hi havia tabús i una doble moral. L’exposició ‘El sexe a l’època romana’ desvetllarà als visitants els aspectes més íntims de la vida dels romans des de la República fins al segle IV a través d’una selecció de peces procedents de les col·leccions catalanes i dels textos llatins més suggeridors.\nLa mostra, adreçada a un públic adult, es divideix en cinc grans àmbits. El primer, ‘Sexe i matrimoni’, és dedicat a les relacions entre homes i dones. El segon, ‘Sexe, seducció i bellesa’, ens parla de l’atracció física i dels recursos que es podien utilitzar per seduir la persona desitjada. El tercer, ‘Pràctiques sexuals’, descriu les diverses formes de gaudir del sexe documentades a la societat romana i la consideració que se’n tenia. Seguidament, l’exposició es trasllada a ‘Les pràctiques sexuals fora del matrimoni’, tot incidint en les múltiples relacions que es podien entaular fora de la parella legalment establerta. Finalment, el visitant es trasllada del món dels homes al món dels déus. Horaris: obert de dimarts a dissabte, de 10 a 14 h i de 17 a 20 h; tancat els dilluns, els diumenges i els festius.\nRoban la recaudación de un bar de Reus cuando el dueño bajaba la persiana\nLa grúa retira un coche mientras la conductora da luz en el hospital de Reus\nLa reusense Ari Sánchez y Marta Ortega, a semifinales del Master Final del WPT\nBartolo cree, la plantilla se planta


Coevolució de bacteris endosimbiòtics i insectes - Revista Mètode\nEs pot demostrar que la major font de biodiversitat es basa en la interacció entre els insectes herbívors i les plantes que es mengen. La immensa majoria de les espècies d’insectes s’alimenta directament de les plantes, i la majoria de les espècies restants menja o parasita els insectes que mengen plantes. A més a més, la diversitat de vegetals productors de flors potser ha estat producte de la necessitat de defensar-se dels atacs dels insectes enemics. Però quins insectes són capaços de fer-ho satisfactòriament, en termes tant de nombre d’espècies com d’individus, menjant plantes exclusivament? Un factor poc valorat en l’èxit de molts insectes herbívors és l’ajuda de bacteris o mutualistes, que proporcionen nutrients necessaris no presents en una dieta vegetariana.\nEl problema clau dels insectes herbívors també el compartim nosaltres, els humans, com a animals que som: com a grup, els animals posseeixen una capacitat biosintètica extraordinàriament pobra. Perquè els animals es caracteritzen per tenir boca i, prenent porcions relativament grans de menjar, usualment obtenen molts nutrients per a fabricar proteïnes, com ara vitamines i aminoàcids, directament de l’aliment. En l’evolució, normalment, els gens innecessaris són eliminats, i algunes espècies antigues, ancestres dels animals moderns, perderen els gens necessaris per a elaborar molts dels compostos requerits. Per causa d’aquesta història, nosaltres estem sotmesos a dèficits dietètics pel que fa a una llarga sèrie de nutrients. Un dels exemples més clars de requisits dietètics complexos en el cas dels insectes i d’altres animals són els deu aminoàcids essencials: com que han perdut els gens per a produir els enzims necessaris, aquests animals no poden usar altres aminoàcids per a produir-ne cap d’aquest grup. La necessitat d’aquests aminoàcids essencials és la raó que explica que els vegetarians combinen llegums amb cereals: la combinació d’aquests aliments proporciona un perfil d’aminoàcids favorable per a la producció de proteïnes.\nEls insectes tenen les mateixes necessitats dietètiques d’aminoàcids que els mamífers. Però els insectes herbívors sovint presenten uns hàbits alimentaris extremadament restringits: normalment s’alimenten d’unes poques espècies de plantes i generalment tan sols d’uns teixits particulars. En el cas dels insectes amb apèndixs bucals xucladors –afídids, pugons, mosques blanques, psyllids, cotxinilles, cigales, molts cicadèllids, i altres– l’única font d’aliment és la saba de les plantes, tant de teixits llenyosos com floemàtics. La saba presenta una sèrie particularment pobra d’aminoàcids, sovint sense molts dels aminoàcids “essencials”.\nAixò no obstant, com saben tots els horticultors, molts dels insectes xucladors de saba semblen reproduir-se i créixer molt bé en les plantes hoste. La seua estratègia consisteix a associar-se amb endosimbionts bacterians que viuen en l’interior de les cèl·lules dels insectes hostes. Els bacteris són organismes simples, però bioquímicament són més complets que els animals. Molts dominen les rutes enzimàtiques per a elaborar tots els aminoàcids que necessiten les proteïnes. Els insectes xucladors de saba i els seus bacteris endosimbiòtics obtenen un benefici mutu d’aquest acord comercial. Els simbionts reben molècules lliurement disponibles en la dieta de saba de l’hoste; aquestes inclouen gran quantitat d’aminoàcids no essencials i fonts d’energia consistents principalment en sucre. A canvi, els produeixen els valuosos aminoàcids essencials i vitamines; aquests elements són sintetitzats en l’interior de la cèl·lula bacteriana i alliberats a l’hoste. Aquests sistemes mutualistes són particularment generalitzats entre els insectes xucladors de saba, però també són comuns en molts invertebrats que consumeixen fonts d’aliments nutricionalment pobres. Per exemple, els insectes que esmercen completament el seu cicle vital alimentant-se únicament de sang, com ara les mosques tse-tse. Els invertebrats marins, com ara els bivalves i els cucs tubulars han d’obtenir molts dels seus nutrients de bacteris simbiòtics, incloent-n’hi alguns de capaços d’extraure energia del sulfur d’hidrogen.\nCom s’asseguren els insectes que els endosimbionts es transmeten entre diverses generacions? En molts organismes, exemplificats pels afídids, la femella infecta cada ou o embrió abans d’expulsar-lo. Cada insecte jove naix infectat. Els estudis sobre l’evolució del parentiu dels afídids i dels seus simbionts han mostrat que aquesta transmissió maternal dels bacteris entre generacions ha estat contínua des de l’origen dels afídids, almenys cent o dos cents milions d’anys! Fins a cert punt, el bacteri forma part de l’afídid, perquè cap dels dos no pot viure separat de l’altre i perquè els gens dels bacteris s’han transmès entre generacions, amb tanta fidelitat com els mateixos gens dels afídids. Descobriments similars d’antigues associacions endosimbiòtiques han estat registrats en altres grups d’insectes: psyllids, mosques tse-tse, formigues fusteres i alguns bivalves marins.\nEl sistema endosimbiòtic millor estudiat és el format pels afídids i els seus bacteris endosimbiòtics. Aquests bacteris formen un grup emparentat, classificat en el gènere Buchnera (batejat així en honor de Paul Buchner, un dels primers investigadors de les simbiosis animals). Viuen en unes cèl·lules especials dels afídids anomenades bacteriocites, en l’abdomen de l’afídid (no en el mateix tub digestiu). Hi ha unes 50 bacteriocites i més de 10.000 Buchnera per cèl·lula; en total vora mig milió de bacteris en cada afídid adult. Els afídids produeixen nous individus per partenogènesi (sense aparellament) i aquests joves exemplars són infectats durant la fase més primerenca de desenvolupament, quan algunes cèl·lules de Buchnera ixen per un orifici de la membrana del bacteriocit i totes soles es desplacen fins l’interior d’un orifici de l’embrió en desenvolupament.\nL’aplicació de tècniques genètiques moleculars ha revelat que els Buchnera contenen gens que codifiquen els enzims que produeixen aminoàcids essencials, com ara el triptòfan, la leucina, la cisteina i altres, i també algunes vitamines. De fet, en alguns casos, hi ha moltes còpies dels gens dels enzims que limiten la producció dels aminoàcids essencials, en lloc del cas més general d’una sola còpia d’aquests gens, com passa en la major part dels bacteris. D’això se’n diu amplificació de gens i és una adaptació dels Buchnera a fi de produir més quantitat dels nutrients que necessiten els hostes. “Adaptacions” similars es creen per la bioproducció de compostos, quan els enginyers genètics creen bacteris amb múltiples còpies dels gens necessaris per a produir les molècules desitjades, com ara els antibiòtics.\nPer què els Buchnera experimenten adaptacions per a ajudar un insecte? L’explicació més simple és que la sort d’aquests simbionts és la mateixa que la de l’hoste: si un afídid es reprodueix més, llavors els seus simbionts passaran a més progènie i aquell tipus de bacteri es propagarà. Pel que fa als gens ampliats per a produir aminoàcids, els primers bacteris que van mostrar aquest tret produïen més aminoàcids per als hostes i això permetia als seus hostes créixer i reproduir-se més. Com a resultat, el tret es propagava fins que tots els afídids de l’espècie posseïen simbionts amb aquesta característica.\nMolts insectes més també tenen simbionts bacterians i els estudis moleculars mostren que aquestes simbiosis són el resultat d’infeccions independents de bacteris de vida lliure. En tot cas, una vegada esdevenen endosimbiòtics, aquests bacteris evolucionen de manera similar, és a dir, hi ha una convergència evolutiva entre els llinatges endosimbiòtics. Un dels canvis més sorprenents que acompanyen la vida simbiòtica és la pèrdua de molts gens. Per exemple, els Buchnera tenen un parentiu molt estret amb l‘Escherichia coli, un organisme ben estudiat als laboratoris com a model, però mentre que el E. coli conté uns 4.000 gens, el genoma dels Buchnera consisteix en un subconjunt de menys de 600 gens idèntics. Nous estudis que apliquen mètodes genòmics indiquen que els simbionts d’insectes han perdut moltes de les seues capacitats biològiques en el curs de la dependència evolutiva dels seus hostes. Una altra observació interessant d’aquests estudis és que simbionts com el Buchnera mostren algunes característiques que són similars a aquells bacteris patògens especialitzats, com ara l’agent causal del tifus, Rickettsia prowalzekii. Tots dos, simbionts i agents patògens sovint posseeixen uns genomes molt petits amb pocs gens, com també altres similituds en les seues seqüències de DNA.\nEstudis recents revelen més i més sobre la profunda implicació dels simbionts en la biologia i ecologia dels seus hostes invertebrats. Es va fent clar que els microorganismes estan complexament lligats a les vides de molts animals. Encara que ara sabem molt més que abans sobre la biologia d’algunes d’aquestes interaccions, com ara la que hi ha entre els Buchnera i els afídids, moltes simbiosis bacterianes no han estat estudiades en absolut. Avui dia, els estudis de seqüències de DNA i genomes complets condueixen cap a altres associacions simbiòtiques; aquests estudis prometen revelar molt sobre la coevolució i la interdependència d’aquests grups.\nNancy A. Moran. Dep. d’Ecologia i Biologia Evolutiva, Universitat d’Arizona.\n© J. Sandström\nFigura 1: Diuraphis noxia alimentant-se de la seua planta hoste, el blat. Els afídids s’alimenten de la saba floemàtica de les plantes hoste, una dieta pobra en alguns dels nutrients que necessiten els insectes.\n«Fins a cert punt,\nel bacteri forma part de l’afídid, perquè cap dels dos no pot viure separat de l’altre i perquè els gens dels bacteris s’han transmès entre generacions, amb tanta fidelitat com els mateixos gens dels afídids»\nFigura 2: Els endosimbionts viuen en llocs especials en l’interior de l’hoste. En el cas dels afídids, habiten grans cèl·lules distribuïdes en l’abdomen. Aquesta fotografia mostra la posició d’algunes de les cèl·lules que contenen els bacteris en l’interior d’un afídid adult i en l’interior dels embrions en desenvolupament.\nEls bacteris endosimbiòtics Buchnera viuen en l’interior de les cèl·lules dels afídids, en què cada bacteri s’enclou en una membrana de l’hoste. Aquesta microfotografia electrònica mostra els bacteris dins una cèl·lula del seu hoste. Els cossos foscos més petits són els mitocondris de l’hoste, els descendents d’un procés endosimbiòtic més antic que s’esdevingué en un antecessor compartit per animals, plantes, fongs i protozous.\n«En l’evolució, normalment, els gens innecessaris són eliminats, i algunes espècies antigues, ancestres dels animals moderns, perderen els gens necessaris per a elaborar molts dels compostos requerits. Gràcies a aquesta història, nosaltres estem sotmesos a dèficits dietètics pel que fa a una llarga sèrie de nutrients»\nA. Moran, N. (2014). Coevolució de bacteris endosimbiòtics i insectes. . Mètode Science Studies Journal, 4.


En Paco "nostro" també fa punt de creueta\nEscrit per: IB3\nReportatge del programa d'IB3 APASSIONATS (17-07-2012) on surt la seva mestra, Marisa Nebot, i altra gent\nEntrevista a Joan Mercant\nEl Patró Major de la Confraria de Pescadors "Verge del Carme" de Cala Rajada conversa amb "Cap Vermell"\n"Em sembla ridícul que l’Ajuntament no tingui veu sobre el moll"\nConversa amb na Claudia Suiter\nEntrevista a Claudia Suiter\n" En aquesta professió has de començar de petit"\nConversa amb Melnliy Yaw 姚梅莉\n"El xinès és la llengua d’avui, del present..."\nBiel Pérez entrevista Pere Orpí\nPere Orpí és el més recent Premi Cap Vermell. Gabriel Pérez va ser membre fundador de la nostra associació. Ara, ambdós s'han trobat en una entrevista que el segon fa al primer, per a "L'atra mirada" (núm. 6 / maig 2012), la revista digital de l'Ateneu Pere Mascaró.\nPer totes aquestes circumstàncies, i perquè sempre resulta interessant el que l'amic Pere Orpí sol dir, reproduïm l'entrevista esmentada, amb les paraules plenes de conmpromís del nostre paisà.\nConversa amb Julián Garcia-Sotoca Oliva\nJulián Garcia-Sotoca Oliva,\nex-secretari de l'Ajuntament de Capdepera\ni pregoner del Mercat Medieval 2012,\nparlà en "El cafè dels dissabtes"\n"Per designació del Col.legi de Secretaris i Interventors d’Administració Local arriba a Capdepera el senyor Julián Garcia-Sotoca Oliva, madrileny, el qual ostentarà el càrrec de secretari de l’Ajuntament fins al 2011, cessant el funcionari Pere Bonnín Fernàndez com a secretari accidental."\nRetall premsa 1980\nToni Navarro rep els elogis dels grans restauradors\nIñaqui Oyarbide, les paraules del mestre\nA la presentació de l'AULA DE FORMACIÓ DE CUINA de Toni Navarro.\n"Aquesta aula serà en un futur molt proper un fòrum gastronòmic de gran magnitud"\nArran de la vaga de fam de Jaume Bonet\nL'entrevista de Nadal: Xisco Barón\nEscrit per: Pilotes fora\nENTREVISTA: Plataforma pel tren de Llevant\nEncara queda gent que des de la societat civil es dedica a reivindicar millores per al benestar, la qualitat de vida i el futur de la nostra comarca. Un d'aquets grups podria ser perfectament la Plataforma pel Tren de Llevant. Un grup de gent que des de fa 14 anys camina i reivindica el tren com a mitjà de transport segur, còmode, ecològic, sostenible, vertebrador del territori i propiciador de dinàmiques economiques.\nDes que s'assabentaren de la paralització d'obres del tren, s'han mobilitzat per tal que el tren de Llevant no caigui en l'oblit d'antigues promeses no complides. Han mogut cel i terra per posar una i altra vegada el tren damunt la taula dels governants. Des de "Cap Vermell" sempre els hem donat tot el nostre suport. Ara, a 3 dies de la 8a MARXA, els entrevistam:\nUn turista, un amic /6/\nBuchta Oberhäuser, de Munic, Alemanya\n"No és questió de vida o mort decidir, ara o el mes que ve, si vendrà el tren o no"\n"No hem renunciat al conveni ferroviari"\nDeclaracions de Gabriel Company a la Mostra de la Llampuga\nUn turista, un amic /5/\nEntrevista amb Rafael Fernàndez\nEntrevista amb Rafael Fernández,\nbatle de Capdepera\n"Els comptes són deficitaris, la liquidació de 2010 puja a devers 900.000 euros negatius, d’un global d’uns 13 milions d’euros, aproximadament."\nUn turista, un amic /4/\nde Trier, Alemanya\nUn turista, un amic /2/\nUN TURISTA, UN AMIC\nNatàlia, Cristina i Javier,\nUn turista, un amic /1/\nCAP VERMELL obre un apartat, dins la secció d'entrevistes, per tal de conèixer l'opinió d'alguns dels molts visitants que arriben al municipi cada any. Uns per a passar-hi les vacances, d'altres de manera puntual, per a visitar l'entorn o atrets pel patrimoni cultural...\nNo es tracta d'entrevistes en profunditat, naturalment, sinó de converses disteses, a peu de carrer, fetes de manera aleatòria. Ja veurem què dona de si, l'invent.\nENTREVISTA: Joan Terrassa i Jeroni Morey. Amb l'ànima de claqué\nAmb l'ànima de claqué\nPresenten al Teatre de Capdepera


La UOC debuta en el rànquing Times Higher Education com a única universitat on-line de l'Estat espanyol\nLa revista britànica especialitzada en educació inclou, per primera vegada, la Universitat Oberta de Catalunya i la situa en la 12a. posició de les 38 universitats espanyoles que consten en aquesta classificació\nLa revista britànica especialitzada en educació Times Higher Education (THE) acaba de presentar una nova llista de les millors universitats del món, entre les quals situa, per primera vegada, la UOC. En aquesta nova edició, la Universitat Oberta de Catalunya debuta en la posició 12 de les 38 universitats espanyoles, de manera que es converteix en l'única universitat on-line de tot Espanya que consta en el rànquing. En la classificació global, la UOC es troba en la franja de 601 a 800 del total d'institucions, que són 1.258 universitats de tot el món.\nPer tal d'analitzar el nivell d'excel·lència de l'ensenyament superior, el rànquing THE avalua les cinc àrees següents de les universitats: docència (amb un pes del 30%), recerca (30%), citacions (30%), internacionalització (7,5%) i transferència (2,5%). En el cas de la UOC, els resultats obtinguts en cadascuna d'aquestes àrees són els següents: 12,8 en docència, 12,5 en recerca, 71,3 en citacions, 39,8 en internacionalització i 34,9 en transferència.\nEl THE és, juntament amb el de Shangai i el QS, un dels rànquings més prestigiosos i transparents que hi ha en l'àrea de l'ensenyament superior. En l'àmbit català, es destaquen la Universitat Pompeu Fabra (UPF), en el lloc 135, la Universitat Autònoma de Barcelona (UAB), que se situa en el 145, la Universitat de Barcelona (UB), que es manté en el grup entre els llocs 201 i 250, la Universitat Rovira i Virgili, que és a la franja de 401 a 500, i la Universitat Politècnica de Catalunya, situada en el grup de 501 a 600.\nDe les 84 universitats que hi ha a Espanya, només són 38 les que surten entre les millors institucions d'ensenyament superior del món, nou més que l'any passat. La Universitat de Navarra és entre els llocs 251 i 300, la Universitat Autònoma de Madrid (UAM) entre el 351 i el 400, i la Universitat Complutense de Madrid (UCM) entre el 401 i el 500. A més de la UOC, debuten en aquesta classificació la Universitat de les Illes Balears (UIB), la Universitat Jaume I, la Universitat de Las Palmas de Gran Canaria i la Universitat Miguel Hernández d'Elx.\nLa llista és encapçalada un any més per les universitats britàniques Oxford i Cambridge, en el primer i segon lloc, respectivament. La Universitat de Stanford, l'Institut Tecnològic de Massachusetts (MIT) i l'Institut de Tecnologia de Califòrnia (Caltech) ocupen les posicions següents.\nEl Times Higher Education Ranking destaca el compromís de la UOC amb els seus estudiants


HAT Alella Tour I Ruta vinícola per als amants del vi\nHAT Alella Tour\nRuta turística per als amants del vi i del Modernisme català. Gaudeix del servei ofert per HAT Barcelona Tours, un excel·lent tour guiat a través dels vinyers i de la petjada del Modernisme en la població d'Alella.\nGuies turístics professionals, amables i amb coneixements sobre la història, la cultura i la tradició de la regió.\nAutèntica Experiència Catalana\nGaudeix d'un tour guiat a través dels vinyers i descobreix la petjada del Modernisme a Alella.\nAlella és una petita població situada a la comarca del Maresme, entre el mar Mediterrani i la serralada de la costa anomenada Serralada del Litoral. A més és conegut pels seus vinyers i la producció de vi, a només 15 km de Barcelona. Amb aquest Tour podrà descobrir com vivia la burgesia catalana entre els segles XIX i XX, i que encara conserva un imponent patrimoni modernista i manté viva la seva identitat cultural. El municipi vinícola dóna nom a una de les denominacions d'origen més petites i antigues de la península: La denominació d'origen Alella.\nDescripció del servei\nVisita al celler, vinyes i tast de vins: La primera activitat es durà a terme en una típica masia del segle XIV, envoltada de vinyers. Disposen de 13 hectàrees de vinyers de 25 anys, amb cultius ecològics. Visita guiada pel vinyer, pel celler, i finalment una degustació de quatre vins orgànics i d'alta qualitat.\nL'empremta del Modernisme: És un itinerari cultural que ofereix la possibilitat de fer un recorregut per la història del segle XIX i principis del XX. Arquitectes com Jeroni Martorell o Josep Puig i Cadafalch van desenvolupar alguns dels seus projectes en aquest bonic poble. Endinsantnos en les formes i els colors de l'arquitectura alellenca podrem extreure algunes de les característiques generals d'aquest moviment.\nMercat Local: Durant aquest recorregut a peu farem una parada al mercat local d'Alella, on coneixerà els productes locals de la comarca. El Maresme compta amb un microclima i unes condicions orogràfiques molt favorables per al cultiu de la maduixa, el raïm, els pèsols i les síndries.\nL'hora del Vermut: El Vermut és més que una simple beguda, és una bella tradició. Gaudeixi d'un típic vermut amb una gran varietat de tapes a una autèntica taverna catalana, va obrir les seves portes fa 27 anys i és un referent en el preciós poble d'Alella i els seus voltants.\nDuració: 6 hores aproximadament.\nEl tour s'inicia a l'hora i en el punt de trobada desitjada pel client (según disponibilitat) a bord d'un cotxe privat.\nIdioma: en qualsevol idioma baix petición prèvia.\nVEURE PACKS HAT ALELLA TOUR\nPremium Car Transferses una empresa especialitzada en lloguer de vehícles amb conductor. Todos los drets reservats a Premium Car Transfers.\nDescobreixi els serveis que podem oferir-li.\nContactins vía e-mail o telèfon.\nEls millors vehicles a la seva disposició\nCarrer Nàpols, 120


Garraf - Coneguem l'avenc de l'esquerrà, el més profund del Garraf - Detall agenda - Agenda\nGarraf Visites guiades\nConeguem l'avenc de l'esquerrà, el més profund del Garraf\nLugar: Escola de Natura Can Grau\nTeléfono: 935 511 506 / 627 948 069\nAcceso: de pago\nPrecio: Adults, 3 euros; nens entre 5 i 12 anys, 2 euros; menors de 5 anys, gratuït. Famílies nombroses, membres del Cercle de Voluntaris dels Parcs Naturals i majors de 65 anys, 10% de descompte.\nDescripció:Anirem fins l’Avenc de l’Esquerrà, el més profund del Parc del Garraf i de camí coneixerem les principals característiques d’aquest massís, així com els rasclers i els fòssils que amaga.\nReserves com a mínim 24 hores abans de l’activitat, per correu electrònic, telèfon o WhatsApp.\nCal portar calçat i roba adequats per caminar per la muntanya, aigua, gorra i protecció solar o impermeable, si el temps ho aconsella. A les sortides nocturnes, porteu una llanterna.\nMás información: http://www.fundesplai.org\nCategorías: Visites guiades, Garraf, Biodiversitat, Geologia,


tens un racó dalt del món: Colors escorten un riu de tardor\nColors escorten un riu de tardor.\nL’hivern no gosa espantar-los\namb un fred que ja avisa,\ni el sol il·lumina generós\nl’espectacle de l’aigua.\nPublicat por Jesús M. Tibau at 12:02\naquesta llum que li arriba.\na vora l'aigua.\n25 de novembre de 2008 a les 13:00\nÉs impactant el contrast entre el panotxa fosc de les fulles i el blau del riu. Si jo fos hivern tampoc no gosaria fer fora aquests colors. Calculo que ha de ser cap al foscant, quan els raigs es fan més càlids i s'acarbassen. ¿Algú pot perdre el temps dins una discoteca o d'un pub un diumenge a la tarda, quan ran de riu esdevé aquest espectacle?\n25 de novembre de 2008 a les 14:29\nM'agrada la foto, els colors i el fred que fa!\nM'agrada l'hivern i el llibre que llegeixo: El vertigen del trapezista...Demà l'acabaré. M'ha ben enganxat! Felicitats!\n25 de novembre de 2008 a les 19:48\nAra es d'aquelles epoques que s'esta tan bé sota el sol..\n25 de novembre de 2008 a les 20:14\n... i els taronges\napunten un canvi immediat.\nLa llum pal·lideja les ombres\nde l'hivern esperat.\n25 de novembre de 2008 a les 22:36\nOstres, he hagut de mirar dues vegades l'apartat de "Seguidors" del meu blog. M'ha semblat veure, en un primer cop d'ull, la teva fotografia (molt familiar pels comentaris a blogs que seguim). Una segona ullada ha esvaït el fantasma entre la boira d'una possible al·lucinació. "Sí, és el Jesús Maria Tibau", m'he dit ja indubtable.\nFa temps vaig visitar aquest blog. Jo començava a potinejar (sense saber que tal cosa provocava addicció) això de fer-se un blog. Potser recordo malament, però em sembla que fins i tot vaig comentar algun post teu, no ho sé segur. Em va semblar un blog molt ben plantat (jo gatejava).\nUn d'aquells blogs que un manté en reserva (sí, sí com el vi del Priorat) per tastar-lo més vagades en algun moment no forçat, en el moment de les fruites de temporada que, interminable el seu sabor, tornen, i marxen per potenciar-lo. Dit més ràpidament: un moment que madura per sí mateix. Moment que deu ser aquest.\nSalutacions i llarga comunicació.\n25 de novembre de 2008 a les 23:55\n"Rio que, de tan bello, das amor a quien nunca antes lo tuvo y permites componer bellos poemas a quien antes no sabía.\nSi el sol palidece cuando el crepúsculo cae, sólo es por la pena de dejarte solo".\nExtret de: "Seduccions de Marraquech" de Josep Piera.\n26 de novembre de 2008 a les 0:14\nEls colors de la vegetació que escorta el riu canvien al llarg de l'any, lo riu resta sempre impertorbable...si no ens el treuen!\nSempre he pensat que el riu Ebre és més que un riu, és una unió entre pobles, gents,...és una forma de viure, per això sento predilecció per la gent de les terres de l'Ebre. Suposo que és perquè vaig nedar tres cops 15km en la baixada al riu Ebre Tortosa-Amposta (són moltes hores) i m'hi vaig unir per sempre.\nI pensar que és gràcies a aquest riu que tenim bons llangostins a Vinaròs...\nGràcies pels versos!\n26 de novembre de 2008 a les 9:03


Fent autoestop amb Patti Smith | Catorze.cat\nPatti Smith | 08/06/2020 a les 10:06h\nArxivat a: Biblioteca, tast editorial, Patti Smith\n"Un cop vaig tenir set anys, aviat en tindré setanta", cantusseja Patti Smith mentre puja les escales de casa. L’Any del Mico, traduït per Martí Sales i publicat per Club Editor (arribarà a les llibreries l'11 de juny), comença amb la pèrdua d’un gran amic. Què fas quan la gent que estimes deserta de la realitat? En el cas de Patti Smith, llegeixes i escrius, interpretes signes, beus litres de cafè i fas centenars de quilòmetres d’Uber. I t’aventures a un viatge estrany. Com els de quan tenies vint anys, però amb un ritme encara més excèntric perquè en tens 69. I d’incògnit, perquè ningú et reconeix.\nPatti Smith recorre el seu món per entendre’l de nou, les parades són les cases dels amics escampats i els llocs de què li parlen. Santa Cruz, Kentucky, Nova York, Lisboa, Tucson, el DF, l’Uluru, Blanes. Amb sorpresa, allò que tenia importància ja no en té i mentrestant s’obren camí noves preguntes. Us convidem a tastar aquest llibre tot fent autoestop amb ella.\nAl matí vaig anar a la carretera a trobar-me amb la parella. Només destacaven per l’antipatia. Em vaig haver de prendre el cafè a fora per no fer-ne caure ni una gota al cotxe i em van dir de pagar d’avançada, que si no no em deixaven pujar. Era un cotxe atrotinat, el terra estava cobert de pots de repel·lent de mosquits i tuppers florits, els seients de cuir semblava que els haguessin esventrat amb un ganivet de serra. Em van venir al cap algunes escenes de crims, però per sort la seva tria musical era boníssima i van posar cançons que feia dècades que no sentia. Després de la sisena, Butterfly, de Charlie Gracie, no me’n vaig poder estar.\n—Quina gran selecció —se’m va escapar.\nI quina sorpresa quan el cotxe es va aturar tot d’una a la cuneta. El paio va sortir i em va obrir la porta per fer-me fora.\n—Hem dit que res de parlar. És una norma fonamental.\n—Sisplau, doneu-me una altra oportunitat —vaig dir.\nRondinant, el paio va engegar el cotxe i vam seguir. Volia preguntar-los si estava permès cantar o sospirar quan sonava una cançó especialment bona, encara que de moment totes eren fantàstiques, les de més de ballar i les místiques més fosques. Oh Donna. Summertime. Greetings (This is Uncle Sam). My Hero. Endless Sleep. Vaig pensar que potser eren de Philadelphia, la ciutat dels clàssics, era aquesta mena de música. Jo seia en silenci, obedient, cantava en el meu cap i rememorava balls d’adolescent i un noi que es deia Butchy Magic, un italià ros del sud de Philadelphia que no parlava gairebé mai però duia una navalla, vaig navegar per un paisatge de deures escolars fins als somnis d’habitar la cambra silenciosa d’un cor jove no correspost.\nQuan vam aturar-nos a fer benzina, vaig agafar la bossa i vaig anar al lavabo a rentar-me la cara i les dents, vaig demanar un cafè per endur i vaig tornar en el silenci més absolut just a temps de veure’ls sortir disparats cap a l’horitzó de les cançons oblidades del rhythm and blues. Merda. Molt bé, entesos. My Hero, vaig cridar. Era increïble! ¿Qui posa Endless Sleep o Greetings This is Uncle Sam? Vaig quedar-me amb un pam de nas cridant el llistat de totes les grans cançons que havia gaudit en silenci.\nUn guarda de seguretat se’m va acostar.\n—¿Tot bé, senyora?\n—Sí, sí, perdó. És que m’acaben de deixar plantada. Anava a San Diego.\n—Mmm... La meva jove va a San Diego. Segur que si paguen la benzina a mitges l’acompanyarà.\nEs deia Cammy i duia un Lexus. Vaig seure de copilot. Els seients del darrere estaven colgats de caixes retolades amb Conserves i algunes amb Avon.\n—Tot el maleter va ple de pots —va dir—. Són per a una amiga. Té un restaurant ecològic. Jo li faig conserves de tot. Ceba, tomàquet, cogombre, blat de moro. Ho ven al seu restaurant. I tinc una bona comanda de cogombres en un local especialitzat en hotdogs de gamma alta.\nLa Cammy conduïa ràpid, i a mi ja m’estava bé. També xerrava molt, canviava d’emissora mentre parlava i de cop i volta començava una altra conversa amb la veu incorpòria de l’altaveu. Duia uns auriculars petitons i tenia un segon mòbil carregant-se. La Cammy no parava mai de parlar. Feia una pregunta i se la responia des del seu punt de vista. Jo gairebé no vaig dir ni una paraula. Seguia callada, però era una altra mena de silenci. Fins que vaig preguntar-li si sabia alguna cosa de l’escampall de papers de xocolatina a la platja de vora el moll d’Ocean Beach.\n—No fotis —va dir—, que estrany, va passar el mateix a Redondo Beach, però no era a la platja sinó al darrere de la fàbrica de gas. Centenars de paperets, potser milers. Quina bogeria, ¿oi?\n—Sí —vaig dir, tot i que no semblava cap bogeria. Semblava una tàctica.\n—¿Has sentit això dels nens desapareguts?\nVa sonar el telèfon i va cantar unes comandes segurament relacionades amb el seu imperi de conserves.\n—El món s’està trastocant —va seguir—. La primavera passada era a Queens i a ca la meva germana les mates d’azalea van florir setmanes abans de temps. I aleshores gela de cop i moren totes. Aviam, pots tapar-les amb arpillera si ho veus a venir, però va passar d’un dia per l’altre. Totes les flors mortes, quin disgust. I els esquirols de Central Park, ¿saps què? Feia tan bon temps que van deixar d’hivernar, anaven completament perduts, i aleshores neva a l’abril, per Setmana Santa, neu per Setmana Santa! Al cap de deu dies els van trobar els paios que recullen brossa amb aquells pals llargs. A dotzenes, cries d’esquirol amb les mares mortes de fred. No té ni cap ni peus, ja t’ho dic. El món s’està trastocant.\nLa Cammy va deixar-me a Newport Avenue a prop del moll d’Ocean Beach, li vaig donar un bitllet de cinquanta, em va picar l’ullet i va tocar el dos. Vaig agafar una habitació al San Vicente Hotel, que no havia canviat gaire en les darreres dècades tret del nom. Estava contenta de tornar a l’habitació de sempre, a la segona planta. Una vegada m’havia imaginat que hi vivia i m’abrigava la foscor mentre escrivia novel·les de detectius. Vaig obrir la finestra i vaig contemplar la vista, el llarg moll de pescadors amb el seu cafè solitari, que m’anava omplint d’aquella pena que fa una nostàlgia benvinguda. La mica de vent i la remor de les onades semblava que amplifiquessin la crida d’un altre lloc, més irreal que real.\nVaig rentar roba a la pica i la vaig estendre a la dutxa, vaig posar-me la jaqueta i el passamuntanyes i vaig sortir a fer un volt. Mentre rondava per la platja vaig recordar que la Cammy no havia acabat d’explicar-me la història dels nens desapareguts. En tot cas, no hi havia cap rastre d’una allau de papers, res fora de lloc. Vaig enfilar el moll fins al cafè wow. De lluny veia un pelicà dalt de la paret on deia cafè amb grans lletres blaves. Una altra visió familiar que em va fer companyia. La gent que fa el cafè allà està en contacte amb Déu. El seu cafè no és d’enlloc, no és de Kona, de Costa Rica ni dels camps àrabs. És cafè i prou.\nVa resultar que el wow estava ple de gom a gom i vaig seure a una punta de la taula comuna, capitanejada per dos paios que es van presentar com a Jesús i Ernest i per una rossa de calendari que no va sortir de l’anonimat. En Jesús era de Santiago. L’Ernest no ho sabria dir, potser era mexicà, potser rus; els ulls li canviaven de color sense parar, com un anell tèrmic, del gris pur al xocolata.\nEm vaig trobar immersa en una conversa que girava al voltant d’una sèrie de crims recents horrorosos, fins que vaig reconèixer algunes claus i vaig caure que discutien si els assassinats de Sonora a “La parte de los crímenes”, una de les parts de l’obra mestra de Roberto Bolaño 2666, eren realitat o ficció. En un impàs, em van mirar expectants: ja feia una estoneta que parava l’orella. Com que havia llegit i rellegit el llibre, els vaig dir que era molt probable que els assassinats fossin reals i les noies descrites simbolitzessin les de debò, tot i que no necessàriament aquelles en concret. També els vaig dir que havia sentit a parlar d’un detectiu jubilat de qui Bolaño hauria aconseguit un dossier sobre els assassinats mai resolts de diverses noies a Sonora.\n—Sí, jo també ho he sentit explicar —va dir l’Ernest—, encara que ningú pot saber si la història del detectiu és real o inventada per donar credibilitat a un informe imaginari.\n—Potser són les descripcions exactes de l’informe però amb els noms canviats —va dir en Jesús.\n—Entesos, posem que són reals, però si Bolaño les va inserir en una obra de ficció ¿no les converteix en ficció? —va preguntar l’Ernest, mirant-me amb ulls de nen robat.\nTenia una possible resposta però no vaig dir res. Em preguntava què els passa als personatges de llibre que els escriptors moribunds deixen amb els destins penjats. La discussió perdia gas, vaig demanar sopa de peix i un panet. Al dors de la carta hi havia la història del cafè. wow volia dir walking on water. Vaig pensar en miracles, en el Sandy inconscient. ¿Per què me n’havia anat? Havia pensat si quedar-me a prop de l’hospital, fer-hi guàrdia, forçar un miracle, però no ho havia fet per por dels passadissos falsament antisèptics i les zones infestades de bactèries invisibles que esperonen l’instint de supervivència i el desig irresistible de fugir.\nEn Jesús i l’Ernest tornaven a agafar ritme, parlaven tots dos alhora, de vegades se’ls escapava el castellà i vaig perdre’m el moment que la conversa va passar a la primera part de 2666, “La parte de los críticos”. En concret, comentaven els somnis dels crítics. Un d’una piscina infinita i sinistra i l’altre d’una massa d’aigua viva.\n—L’escriptor ha de conèixer els seus personatges tan bé que pugui tenir accés al contingut dels seus somnis —deia l’Ernest.\n—¿Qui crea els somnis? —va preguntar en Jesús.\n—¿Qui, sinó l’escriptor?\n—Però ¿els crea l’escriptor o canalitza els somnis dels seus personatges?\n—És una qüestió de transparència —va dir l’Ernest—. Hi veu a través dels seus cranis mentre dormen. Com si fossin de cristall.\nLa rossa va parar de remenar l’amanida de col i va treure’s un paquet de tabac de la bossa. Tenia pinta d’estranger, un paquet blanc amb les paraules Philip Morris impreses en vermell. Va posar el paquet a la taula al costat d’un mòbil amb tapa.\n—Encara és més impressionant la manera gens convencional que té d’inserir els canvis de lloc —va dir, fent una pipada fonda—. “L’aigua era viva”, escriu, i llavors fa un canvi de lloc. El lector queda abandonat al mig d’una piscina enorme, fosca i infinita sense ni un flotador.\nEns la vam mirar bocabadats. De cop i volta semblava molt més avançada que tots nosaltres. M’havia passat la gana. ¿Qui inseriria un canvi de lloc i acabaria la conversa?\nPatti Smith conversa sobre aquest llibre al Chicago Humanities Festival.\n© 2019, Patti Smith.\n© 2020, Martí Sales, per la traducció.\n© 2020, Club Editor 1959, S.L.U., per l'edició.


Reforç de la seguretat alimentària per a famílies pageses de Telpaneca, Totogalpa i Las Sabanas\nA la zona de Madriz coincideix una alta incidència de pobresa i exclusió social de la població rural amb condicions climàtiques molt severes, que provoca una elevada vulnerabilitat a l’àmbit de la salut i la seguretat alimentària, especialment per a les dones, els infants i les persones majors. La vulnerabilitat davant el canvi climàtic repercuteix sobre els recursos i incrementa els riscos associats als desastres naturals, com ara sequeres i inundacions, i se situa en aquesta zona al nivell 3 (alt risc). Els baixos nivells de pluja en els darrers cicles productius de 2018 i primers de 2019, amb una clara tendència a una incidència més gran del fenomen del Niño al setembre de 2019 afecten molt negativament una població en què el sector agrari és decisiu per proveir els aliments bàsics de la població. La capacitat productiva dels pagesos de la zona del corredor sec ha minvat del 93%. A més a més, com a conseqüència de la crisi política i social que esclatà a l’abril de 2018, l’economia del país es troba en recessió, amb tendència a evolucionar cap a la depressió econòmica a finals de 2019. S’han perdut prop de 250.000 llocs de treball; s’han reduït els pressupostos municipals i les reformes de la seguretat social i fiscal han provocat la pujada dels preus, de manera que actualment la senalla bàsica representa més del doble del sou mínim del sector agropecuari, és a dir, resulta inabastable per a gran part de la població. La restricció o manca absoluta de crèdits bancaris o micro finances per als pagesos a causa de l’elevat grau de vulnerabilitat fa que moltes famílies pageses, especialment les dones i els joves, emprenguin el camí de l’emigració a la recerca d’oportunitats d’ocupació, amb els perills que aquest tipus de desplaçaments comporta. El projecte vol proveir durant 60 dies amb aliments bàsics essencials per a la supervivència 900 famílies afectades pel fenomen climàtic del Niño, mitjançant la dotació de lots d’arròs, sucre, farina de moresc, pasta, civada, cafè, oli vegetal i sabó per a la roba. A més 900 persones rebran sessions de formació sobre resiliència davant les conseqüències del canvi climàtic i sobre implantació de bones pràctiques agrícoles. Els beneficiaris duran a terme tasques de millora de camins veïnals com a prestació social.\nEs varen identificar les famílies més perjudicades pels efectes del canvi climàtic, a les quals es varen afegir les persones més vulnerables davant la pandèmia de la COVID-19, de manera que es va donar prioritat als majors de 80 anys, pacients amb malalties cròniques, persones amb capacitats diferents que depenen d’una altra persona per desplaçar-se i amb precarietat de les condicions de vida. Es varen impartir 20 sessions de formació sobre resiliència davant les conseqüències del canvi climàtic, bones pràctiques agrícoles i mesures de prevenció davant la COVID-19. Es varen crear 13 grups per municipi (52 en total), formats per 1.339 persones en representació del 100% de les famílies beneficiàries. Els beneficiaris participaren igualment en activitats de contraprestació als diversos municipis, consistents en la neteja de vorals de camins, cunetes, guals i obres de drenatge i clavegueram; i rehabilitació de camins i cunetes. A més, es dugueren a terme jornades de neteja comunitàries per eliminar fems en habitatges i llocs públics de 27 comunitats i 11 sectors urbans, i desinfecció de carrers urbans d’accés principal a mercats i estacions d’autobusos. En total hi participaren 2.419 persones. Pel que fa als lots de queviures, davant la crisi sanitària de la COVID-19 es va decidir ampliar els criteris de selecció de les famílies i s’hi incorporaren famílies identificades als registres dels centres de salut com a població d’alt risc. Els paquets varen ser preparats pels docents de les escoles que participen en la xarxa de centres educatius solidaris del municipi, en col·laboració amb l’àrea de promoció social i sota la supervisió i suport de la UCOM. D’aquesta manera es varen efectuar dos lliuraments de paquets amb queviures al mes de novembre de 2019 i d’abril de 2020, respectivament, que contenien: 11kg d’arròs; 4l d’oli; 7kg de sucre; 900g de civada granulada; 900g de cafè; cinc paquets d’espaguetis i un farcell de sabó per rentar la roba. El registre dels beneficiaris va ser realitzat amb una formulari d’exposició pública, conjuntament per la UCOM i les àrees de promoció social dels ajuntaments implicats.\nAportació del Fons: € 45.000,00\nAssistència obstètrica i ginecològica a dones refugiades al Líban\nGeneradors elèctrics per a Shehba (Síria)\nAjut alimentari per a infants dels campaments de refugiats sahrauís de Tindouf\nAccés a atenció sanitària per a la població desplaçada forçosa de Kamango


Tecnogirl - Biblioteca Virtual\nTecnoGirl (Fomentem les vocacions tecnològiques)\nBiblioteques participants: Biblioteca Antoni Comas, Biblioteca Pompeu Fabra (Mataró)\nEn col·laboració amb: Fundació Tecnocampus Mataró\nMés informació: Pàgina web de TecnoGirl\nEl projecte té com a objectiu principal la divulgació de la ciència i la tecnologia entre els estudiants de secundària i especialment pretén fomentar les vocacions tecnològiques en el col·lectiu de noies en edat compresa entre els 12 i 18 anys contribuint a posar fi a la bretxa de gènere que existeix en professions d’aquest àmbit. Per al desenvolupament d’aquest projecte s’han establert 3 tipus d’actuacions: sensibilització, coneixement i acció.\nEntorn a les actuacions de sensibilització, el projecte comptarà amb una exposició sobre dones científiques i tecnològiques vinculades a la ciutat de Mataró amb la intenció d’apropar als estudiants i als centres educatius a aquestes figures, alguna de les quals serà present en els tallers de lectura que es realitzaran a les biblioteques.\nRespecte a les actuacions de coneixement i acció, durant el projecte es realitzaran tallers de tecnologia i ciència per apropar als estudiants en especial i públic en general a noves metodologies. Seran tallers curts, intensius i pràctics. Finalment, la gran activitat del projecte serà una “Hackathon” que consisteix en un esdeveniment creatiu i formatiu en el qual els participants han de donar resposta a un repte social plantejat per la seva comunitat d’una manera pràctica i mitjançant la tecnologia. En aquest cas, es realitzarà una “HackGirl junior” i el repte social al qual s’haurà de donar resposta serà la gestió de residus, la millora en la recollida selectiva de residus.


Castelló descobreix l'accés a les dues criptes de l'antic Convent de Sant Agustí\nL'edificació data dels segles XVII i XVIII i és objecte d'una excavació arqueològica dirigida per Anna Maria Puig\nEMPORDÂ 12.12.2019 | 11:54\nSant Agustí es troba en projecte de rehabilitació Ajuntament de Castelló d'Empúries\nSant Agustí es troba en projecte de rehabilitació\nLa intervenció arqueològica al convent de Sant Agustí, que data dels segles XVII i XVIII i que va ser finalitzat l'any 1749, està promoguda pel Museu d'Història Medieval de la Cúria-Presó, s. XIV, del Departament de Patrimoni Històric i Museus de l'Ajuntament de Castelló d'Empúries, i està dirigida per l'arqueòloga Anna Maria Puig Griessenberger, Doctora en Història, amb la col·laboració de la paleontòloga Bibiana Puig. L'excavació arqueològica s'enquadra en el projecte de rehabilitació i conservació de l'edifici de l'Ajuntament de Castelló d'Empúries, que té el suport del Servei de Monuments de la Diputació de Girona.\nPer completar els treballs de rehabilitació de l'edifici realitzats enguany, l'Ajuntament de Castelló d'Empúries ha organitzat unes tasques arqueològiques de documentació gràfica, estudi i recollida de materials de les criptes funeràries que ocupen gran part del soterrani de l'església. Concretament, s'ha realitzat una intervenció d'excavació arqueològica de documentació i mostreig a les estructures arquitectòniques independents i existents al subsòl del convent: dos ossaris i un túnel subterrani de grans dimensions, així com un altre espai subterrani que es localitza sota la paret del costat nord de l'antiga església del convent.\nAmb la rehabilitació del paviment efectuada aquest any, s'han localitzat les lloses de coberta per accedir a l'interior de les d ues criptes-ossaris, que s'han mantingut in situ. Paral·lelament a les tasques d'excavació arqueològica, es realitzarà un estudi paleontològic de les diverses restes òssies humanes que s'han localitzat a l'interior dels ossaris. També s'ha realitzat un estudi i un aixecament planimètric dels túnels subterranis anteriors al convent. L'objectiu final del projecte és aconseguir que l'antiga església del convent, l'espai rehabilitat i estudiat arqueològicament, esdevingui un espai visitable i una sala d'activitats culturals (conferències, presentacions de llibres, exposicions, concerts musicals), com a equipament complementari i sala d'actes del Museu d'Història Medieval de la Cúria-Presó, s. XIV de l'Ajuntament de Castelló d'Empúries.\nL'actual immoble del convent de Sant Agustí forma part dels béns immobles declarats del patrimoni arquitectònic del municipi de Castelló d'Empúries, és un immoble catalogat i està inclòs en el Pla Especial del Centre Històric de Castelló d'Empúries com a monument històric en la categoria de conservació tipològica.\nFou construït en època moderna en substitució de l'antic convent del mateix orde religiós, d'època medieval, situat a extramurs de la vila comtal emmurallada i capital del comtat d'Empúries, i que datava del segle XIII, del període baixmedieval, durant el qual es funden també sis convents religiosos a la vila. Fou fill de la vila i d'aquest orde i convent el frare i sant castelloní Maurici Proheta, que morí a Mallorca l'any 1546.\nLa destrucció del primitiu edifici conventual durant els segles XVII i XVIII a causa de les guerres i les invasions franceses de l'Empordà, especialment el setge francès de l'any 1655, va provocar el trasllat dels monjos agustinians a intramurs i la construcció d'un nou edifici conventual durant la segona meitat del segle XVII, molt més ampli i sumptuós, al centre de la vila; a la façana de l'antiga església del convent apareix encara escrita la data de 1749.\nL'actual edifici es construí al punt més alt del puig Mercadal, un dels nuclis originaris de població de la vila i el mateix emplaçament de l'antic castell comtal de Castelló d'Empúries (dels segles X-XI), que fou la primera residència dels Comtes d'Empúries amb el trasllat de la capitalitat del comtat des d'Empúries a la vila; d'aquest antic castell es conserva un túnel subterrani d'època antiga, ja esmentat per Jeroni Pujades al segle XVII i per Francisco de Zamora al segle XVIII.\nMartí Fontclara obre el cinquè Cicle de Conferències de Castelló d'Empúries.


19 diciembre, 2017 Per Casar-se a Catalunya\nPlantegeu-vos l’opció d’un viatge a Xile per la vostra lluna de mel: els 4.500 km de longitud de Xile ofereixen uns paisatges naturals oberts i únics, molt diferents entre ells. Aquesta destinació és sens dubte una experiència inoblidable a viure, plena d’exotisme polinesi i nits estrellades. Se’ns acudeixen poques coses més a demanar per donar les primeres passes d’una vida amb la persona que estimes.\nDescobrim el Nord\nLes experiències a viure al Nord de Xile us esperen amb ganes. Les millors platges del país es troben a Arica, una bona opció si voleu practicar les vostres habilitats en surf. A prop, trobareu Altiplano i allà el Parc Nacional Lauca i del llac Chungará: impregneu-vos del viatge a Xile amb el seu paisatge natural. Continuem per Sant Pedro d’Atacama, poble indígena i ètnic que es dedica a l’agricultura i es rodeja de turisme, per tant no hi haurà problemes per trobar restaurants i altres ofertes en serveis.\nCatedral de Marbre, Carnaval d’Arica i Sant Pedro de Atacama\nVisitem el centre\nSi us endinseu al centre de Xile, cal recordar a Pablo Neruda. Les seves cases, decorades amb centenars d’objectes i records dels seus viatges, s’han convertit en un reclam turístic per aquells que admiren a l’escriptor i a les seves obres. Si teniu interès per visitar algunes de les cases, nosaltres us recomanem La Sebastiana, situada a Valparaíso, i La Chascona, al barri de Bellavista a Santiago, on el poeta s’escapava per inspirar-se i escriure. A part, el viatge a Xile pot descobrir-vos molt més, com per exemple l’oportunitat de viure una cerimònia única acompanyats de la llegenda dels moais. Sereu rebuts amb el tradicional collaret floral i us acompanyaran al poble Hanga Roa, on podreu començar la unió ancestral Rapa Nui: la pèrgola de bambú detalladament decorada amb teles i flors tropicals, els músics i els ballarins locals ajudaran a crear l’ambient més inoblidable perquè segelleu el vostre amor davant de l’Oceà Pacífic.\nValparaiso i l’illa de Pascua\nViatge a Xile: arribem al Sud\nLa regió Araucania us descobrirà volcans i llacs transparents. Si voleu relaxar-vos i descansar després d’un llarg passeig, podeu passar per les termes naturals de la zona i deixar-vos envoltar per la natura salvatge. Després, no us oblideu viure alguna experiència de la cultura més tradicional de Xile, l’anomenada Maputxe: dormiu en una cabanya típica, coneguda com a ruka, o degusteu els plats tradicionals. Amb sort, podreu observar les balenes blaves alimentar-se a l’illa de Chiloé, que conserva diverses esglésies Patrimoni de la Humanitat. La Patagònia Xilena us meravellarà amb les glaceres i zones pràcticament verges: navegueu per l’Antàrtida i quedeu-vos sense paraules. Aquests moments irrepetibles posaran la cirereta a la vostre lluna de mel i l’ompliran de màgia i naturalesa.\nText original de Mónica Bonilla\nFotografies de Sernatur i Chile Travel\nTens interés per conéixer altres destinacions per la lluna de mel?


BricoHeroes i la censura de TV3 a en Peyu i en Jair Domínguez • Informacio\nBricoHeroes i la censura de TV3 a en Peyu i en Jair Domínguez\n26 d'octubre de 2021 by Carles Valbuena Deixa un comentari\nAquest és el text del guió del vídeo ‘BricoHeroes i la censura de TV3 a en Peyu i en Jair Domínguez’ publicat a NetInformacio, el canal d’Informacio.Net a YouTube.\nAhir vam saber que TV3, la televisió pública del país que ha de vetllar per la pluralitat i la llibertat d’expressió, va decidir censurar dos humoristes. I la cosa és encara millor: el seu director Vicent Sanchis va dedicar-se tot el dia a intentar justificar-ho públicament.\nJa haureu vist el sensacional gag d’en Peyu i en Jaïr Domínguez. Bé, els gags. Perquè n’hi ha dos: el que en Peyu va publicar i que tothom ha vist, i el que s’ha filtrat, que és un petit fragment final, on s’esmenta la filla de la reina.\nAquest trosset afegeix la nena i una ratlla de coca al numeret, i encara és més béstia i rius molt perquè és, òbviament, una salvatjada, i a sobre, t’ho imagines. I ja està, no té més.\nLa cosa va de la següent manera: durant mesos, graven les escenes i els gags del programa BricoHeroes. Com passa sempre, s’edita i alguns trossos queden fora, perquè no funcionen, no fan gràcia, passen uns límits, el que sigui. És el que passa amb molts programes gravats.\nUn dels talls que treuen és el trosset de la nena, que no pot sortir. Allò supera els límits perquè és una menor. Ahir en Peyu va explicar que estaven perfectament d’acord amb la gent de TV3, i diu que té correus electrònics que ho proven. Ni vosaltres ni jo hauríem de saber que existeix aquest tros de la nena, i en Peyu, probablement, ni se n’en recordava.\nPoc abans de l’estrena del programa, en saber que el tros que sí havien deixat no sortiria, doncs en Peyu, a les 9 de la nit, una hora abans de l’estrena, va decidir treure’l a passejar al Twitter, explicant que els havien censurat. És el tros que tots heu vist, que parla del Peyu i la Letizia jugant a metges i infermeres.\nLa impressió que fa, i és només una opinió, és que aquella mateixa nit algú fa una trucada i s’inicia una operació de control de danys. Al matí següent, ahir al matí, algú filtra el segon vídeo, el trosset que fa referència a la nena. No ho fa al canal de TV3 al YouTube perquè ho veurà tothom, però sí ho fa al canal de TV3 a Vimeo, i quan veuen que algú ja ho ha vist i s’ho ha baixat, doncs tanquen l’aixeta i ja no és visible.\nPerò ja tenen el que volien. Ara començarà a sortir el trosset que inclou a la nena, i que farà quedar en Peyu i en Jaïr Domínguez com a promotors de la pederàstia, o com a humoristes malvats, o alguna cosa així.\nLa primera cosa que cal adreçar és això mateix. Resulta que Leonor de Borbó, princesa de Girona, farà 16 anys aquest proper 31 d’octubre, d’aquí a 5 dies. Per tant, ens agradi o no, la nena tindrà edat per donar consentiment lliure per segons quines coses.\nSi el gag s’hagués emès d’aquí a una setmana, tot sencer, doncs la llei no tindria res a dir, almenys pel que fa a la cosa sexual.\nAra que ja hem desactivat el problema de l’edat, doncs no sé vosaltres, però jo el que vaig veure va ser un gag molt gruixut i molt cafre, amb molta mala llet, dedicat als que tenen el màxim poder, un poder absolut, i simplement com passa amb molts acudits d’aquest tipus, es tracta de fer una gran caricatura imaginant una escena molt bèstia amb la Letizia i, amb una mica de sort, que el personal es tronxi de riure.\nPerò això no és tot, perquè Vicent Sanchis, director de TV3 es va indignar molt i va decidir sortir a Catalunya Ràdio i a la teletrès a acusar en Peyu de mentir mentre ell ens explicava unes quantes mentides.\nLa primera mentida que diu en Vicent Sanchis és que no han censurat el gag. Ahir vam veure com ell, i els presentadors del programa Planta Baixa i els altres tres convidats, intentaven construir un relat en el qual la censura no era la censura, perquè, quan no és ideològica, no és censura.\nL’únic problema és que tota supressió és ideològica. Què voleu que sigui, si no? Creieu que això no s’ha d’emetre, doncs és una idea que teniu. Segons el vostre parer, segons la vostra idea del que es pot emetre i el que no es pot emetre. La vostra ideologia. Segons la ideologia d’en Peyu, i la meva i la d’una pila de gent, això es pot emetre perfectament.\nA més, segons diu el diccionari de l’Institut d’Estudis Catalans, censurar és “l’Exercici del control i de la repressió dels continguts dels missatges fets públics a través dels diferents mitjans de comunicació”. És a dir, exactament, concretament, el que va fer TV3 amb el gag d’en Jair Dominguez i en Peyu.\nLa segona mentida és quan en Peyu, a qui van deixar contestar però no gaire, va intentar explicar lo del segon vídeo filtrat, i llavors, per confondre als espectadors, en Vicent Sanchis el va tallar immediatament i el va avasallar amb una amenaça velada de prendre mesures legals perquè el copyright del primer vídeo estava a nom de TV3, i publicar-ho sense permís era una il·legalitat.\nAixí parlaven d’això, els minuts anaven passant, i ningú no va preguntar qui, o com, o per què es va filtrar el segon vídeo al mateix canal de TV3 a Vimeo. Cosa que segurament es podria investigar perquè el número de persones amb la capacitat i els permisos per publicar en aquest canal ha de ser molt reduït.\nLa tercera mentida d’en Vicent Sanchis, que és molt aficionat a dir mentiders als altres però ja veieu com les gasta, va consistir en explicar, a Catalunya Ràdio, que hi ha una cosa anomenada contractes de lleialtat empresarial, mercantil. I que això vol dir que no es pot mentir. És sensacional.\nEl director de TV3 estava indignadíssim perquè, segons ell, la versió de la televisió és la que diu la veritat, i s’ha acabat. I ho demostra amb una quarta mentida, la que diu que “Jo no sé si es pot aplicar el gamberrisme a l’Holocaust”. Sí que ho saps, Sanchis. En Woody Allen, que és un jueu ben conegut, se n’ha fet un fart, de fer acudits macabres sobre jueus, en pel·lícules a TV3, i tots hem rigut.\nLa cinquena mentida que Vicent Sanchis, director de TV3, va dir ahir, és la següent: “quan algú decideix que un contingut pedòfil, en una televisió pública, i a més a més, de marcat caràcter masclista”…\nTambé diu que “Ara, només demano que algú tregui el nom de Letizia Ortiz i posi el seu, i canviï el de la seva filla i posi el de la seva, a veure si el gag els fa gràcia”.\nAquí, Sanchis, l’únic contingut pressumptament pedòfil és el contingut que pressumptament va publicar TV3, és a dir, vosaltres, Sanchis, no en Peyu, ahir al matí amb la probable intenció de fer mal a uns humoristes. Mentre que en Peyu, segons diu, té proves documentals de que aquella part mai no s’anava a publicar, i per això ell publica el tros que només inclou a la reina Letizia.\nSobre si és masclista o no, cadascú és lliure d’opinar el que vulgui. El mateix Peyu ha parlat de suposats vicis de milionaris, una opinió que a mi em sembla més aviat un prejudici que una opinió fonamentada, perquè ser ric no ha de suposar ser un porc.\nS’hauria defensat millor -crec- dient que la idea era fer una transgressió ben grossa dirigida al poder. Tenint en compte que sembla ser que al sogre de la Letizia li van haver d’administrar hormones femenines perquè fes el favor de guardar l’ocellet dins els pantalons, sembla una bona justificació.\nEl director de TV3 afirma que tota aquesta història no té res a veure amb un possible escàndol polític, però això no s’ho creu ningú. De la mateixa manera que es va censurar la portada de El Jueves on apareixia la caricatura dels reis mentre fabricaven les nenes amb la Leti mirant cap a la Meca, la Zarzuela no hauria consentit que als catalans se’ls pugués passar pel cap la imatge de la reina llepant el que no sóna, i que per tant haurien fulminat al director.\nEn Vicent Sanchis té una de les feines més complicades que pot tenir algú en aquest país. Ell es defensa dient que ha hagut de donar una pila d’explicacions defensant, precisament, als humoristes que treballen per TV3.\nLa veritat és que entenc perfectament la situació, molt compromesa, d’en Vicent Sanchis. Té molta por, i bones raons per tenir-ne. No m’agradaria ser al seu lloc, però és clar, ell ja sabia on es ficava, i ha tingut anys per buscar-se un altre cosa i dimitir a temps.\nDe fet, hi ha molt motius per demanar, per exigir la dimissió immediata d’en Vicent Sanchis. Aquesta maniobra de poder contra dos humoristes -dos humoristes, eh- n’és un bon exemple, sobretot perquè és una mostra de la impotència del personatge, que comença a fer el que ja fa temps que fan tots aquests que dirigeixen els nostres grans organismes públics: utilitzar la seva força, el seu poder contra el dèbil i assentir i amagar-se covardament davant el fort.\nVicent Sanchis ha permès que TV3 esdevingui qualsevol cosa excepte la televisió pública de Catalunya, igual que han fet els responsables de Catalunya Ràdio. L’existència d’un ens públic mediàtic caríssim de mantenir només ha de respondre a dues coses: la defensa del català i la cultura catalana i l’oferiment de continguts de qualitat.\nEl primer objectiu, simplement, s’està abandonant. El castellà està envaïnt per terra, mar i aire la ràdio i la televisió catalanes. El segon, no em feu riure. On és, exactament, la cultura catalana a TV3? Enlloc. No hi és enlloc.\nPer no parlar del sectarisme de la secció de notícies, que s’emporta una morterada en sous. La mateixa exposició de les notícies, pèssimament escrites, terriblement explicades, amb tot de faltes i castellanades és horrorosa. Pel que sembla, o els correctors lingüístics de TV3 estan tots de vacances permanents, o els presentadors que fa anys que coneixem han decidit que pixar-se en el català és una bona idea. En tot cas, el control de qualitat no hi és per enlloc.\nPer algun motiu desconegut, TV3 ha decidit que el nombre de tertulians procedents de les Espanyes ha d’omplir els platós. Que, cada cop que s’ha de consultar alguna cosa a un tècnic, o un expert, la cara que acabem veient és la mateixa que veuríem a TeleCinco o a la Sexta. Es veu que, a Catalunya, no tenim experts. En res. El que sí tenim són comissaris polítics i puritans de la censura.\nÉs molt bo, perquè les dades segueixen mostrant un clar domini de la televisió pública catalana segons els rànquings d’audiència, i això és el que esgrimeixen els capos de TV3 per demostrar la seva bona gestió. El problema és que aquests rànquings reflecteixen, de forma molt parcial i antiquada, la relació percentual, però no la dada que veritablement interessa a tothom: quanta gent veu realment la tele.\nPerquè això és el que justificaria els enormes sous que es cobren a TV3 i ens diria si val la pena seguir gastant milionades en les productores de sempre i en els presentadors-estrella de sempre, o si s’hauria de començar a pensar en la única cosa que salvarà mediàticament el català i la cultura catalana: una Internet de qualitat en català.\nUn dia d’aquests parlarem d’això i dels diners que costa una cosa i que costaria l’altra. Perquè, comptablement, econòmicament, no s’aguanta. I menys, quan no compleix la missió que se li suposa.\nAquest és el llegat de Vicent Sanchis i, darrera d’ell, la colla de polítics mediocres que patim i que s’estan venent el país a canvi de poder i posició. Catalunya té dues grans eines: TV3 i el Barça. I ja heu vist què és el que ha passat amb elles. Per cert, davant nostre. Ja ens ho podríem fer mirar, també us ho dic. La propera eina ha de ser una Internet de qualitat en català.\nSobre la llibertat d’expressió, la creativitat i totes aquestes coses, ja som tots prou grandets com per saber que, si els acudits d’en Peyu i en Jaïr Domínguez no funcionessin, o no fossin transgressors de la manera que ho han de ser, doncs no tindrien l’èxit merescut que tenen.\nEl que sí us diré, i en parlarem amb més detall un altre dia, és que la televisió i la ràdio són mortes, igual que la premsa escrita. Encara no ho saben perquè el diner públic les aguanta artificialment.\nLa Internet ha vingut per menjar-se’ls a tots, cada cop menys gent mira la tele i cada cop menys gent escolta la ràdio, de la mateixa manera que ja ningú no compra la premsa. Cap premsa.\nEl món mediàtic que ve serà dels creadors de contingut independents, gent millor, molt més fiable i lliure, que ho tindran difícil al principi però que acabaran tenint molta més audiència que els mitjans convencionals perquè sabran què interessa de debò a la gent, enlloc d’imposar el que es pot dir i el que no es pot dir.\nEn Peyu i en Jaïr ho saben, i saben que aquest és el camí per guanyar-se la vida i tenir èxit. No han de tenir cap por. No hem de tenir cap por.