L’Ajuntament de Meliana redueix un 4,5% el consum elèctric públic en 2018 | Valencia Extra\nEn un any, s’han reduït 36.664 kW per hora\nDes del 2018, l’Ajuntament de Meliana té instal·lat el sistema GemWeb, de gestió energètica, per als diferents punts de subministrament públics de titularitat municipal, que sumen un total de 81.\nCom explica l’alcalde, i responsable d’Urbanisme, Josep Riera, “l’eficiència energètica i la reducció d’emissions de CO2 són objectius del Pacte d’Alcaldies europeu, al qual l’Ajuntament està adherit, i de l’estratègia europea ViuHo que vam elaborar amb els ajuntaments d’Albalat dels Sorells i Foios ”. En aquest sentit, la institució municipal està implementant diferents ferramentes i està realitzant actuacions per a assolir els objectius, que són: la transformació digital del centres de subministrament i de l’enllumenat públic per a un major control i eficiència, el control total centralitzat dels punts de subministrament per mitjà de la geolocalització; i disminuir el consum i augmentar l’estalvi amb l’optimització dels recursos.\nAixí, com destaca el màxim responsable, “en un any hem aconseguit una reducció del consum elèctric públic en 36.664 kW/h, en passar dels 808.716 kW/h del 2017 als 772.052 kW/h del 2018, una reducció del 4,5%, que ha suposat un estalvi per a l’Ajuntament de 5.460,75 €”. L’aplicació permet descobrir anomalies en el consum i les potències; analitzar i controlar tots els punts de subministrament que posseeix l’Ajuntament, l’elaboració d’informes periòdics de l’evolució dels consums, imports o rendiment; l’automatització dels processos de facturació i la validació amb l’objectiu d’estalviar temps i evitar costos; i inventariar i geolocalitzar els subministraments.\nFinalment, com remarca Riera, “la idea es poder traslladar el model de funcionament i control a la resta de subministraments del municipi per a tindre’n una radiografia com més completa millor i millorar-ne la gestió”. Un treball que s’implementarà en els pròxims mesos.


El poliesportiu de Bellvitge té instal·lacions solars!!! - Tecno·Bloc\nBrowse: Home / El poliesportiu de Bellvitge té instal·lacions solars!!!\n10/06/2008 · by Carolina · in Activitats fora de l'aula, ENERGIA\nEncara que tots coneixem i utilitzem aquest edifici, no sabíem que té instal·lacions solars: tèrmica i fotovoltaica. Per què? Perquè estan amagades.\nI per què estan amagades? Els captadors solars sempre es veuen: han d’estar orientats a sud i inclinats segons la latitud del lloc, ja que si no, no funcionen bé.\nEls alumnes de 1r de batxillerat tecnològic hem visitat el poliesportiu per tal de descobrir aquestes instal·lacions. En Josep Lluis, responsable de manteniment, ens les ha enseyat, ens ha explicat con funcionen…i moltes més coses intressants sobre aquest edifici, dissenyat per Gallardo Bravo Arquitectos (veieu a la seva web la fitxa del projecte).\nAl soterrani, el circuit primari d’aigua, els dos acumuladors i les dues calderes de suport de la instal·lació solar tèrmica. Bombes, filtres, descalcificadors, deshumidificadors … i els dos inversors de la finstal·lació fotovoltaica connectada a xarxa.\nA la façana sud es veuen els captadors fotovoltaics. Estan ben orientats, però verticals. Des de la teulada es pot veure la resta de captadors: pràcticament horitzontals. Així i tot, a l’estiu aquesta instal·lació produeix beneficis econòmics.\nEls captadors tèrmics també estan pràcticament horitzontals i, a més, orientats a l’oest i, a més, sense vidre, és a dir, res d’efecte hivernacle per aconseguir la màxima escalfor, només una planxa metàl·lica que, segons el Josep Lluis, actúa com un radiador: escalfa massa l’aigua a l’estiu i la refreda a l’hivern, quan es necessita més calenta.\nA més, en Josep Lluis ens va explicar com funciona l’estructura d’aquest edifici: sota la coberta no hi ha bigues, sinò cables suportats pels pilars que es veuen des del carrer, una capa molt prima de formigó i aïllament. Vam saltar i vam comprobar com es mou.\nVeieu totes les fotos d’aquesta activitat allotjades a\nTags: Bellvitge, energia solar, energies alternatives\n← … y esto cómo se fabrica?\nPremiats a les 9es Jornades Científiques i Tecnològiques →


Setmana Santa a l'alcarria i Els Pobles Negres\nPer Setmana Santa no es perdi una sèrie de pobles que formen un conjunt singular d'habitatges, de pissarra i pedra fosca. Circuit en Pensió Completa i visites incloses*\nDivendres, 30 de març 2018\nReserva ara! 440 €\nDEL 30 DE MARÇ AL 2 D'ABRIL ( 4 DIES )\n"L'Arquitectura Negra està constituïda per una sèrie de pobles que formen un conjunt singular en utilitzar en la construcció dels seus habitatges, pissarra i pedra fosca, d'aquí el seu nom. Pobles en els quals els murs, cobertes i paviments conformen un conjunt de gran uniformitat cromàtica i d'un particular atractiu "\nDIVENDRES 30 DE MARÇ. MANRESA - CALATAYUD - SIGÜENZA - ALCALÁ D'HENARES\nSortida del punt indicat a les 07:00 hores en direcció a Lleida, Saragossa i Calataiud. DINAR EN RESTAURANT. A la tarda continuació del viatge en direcció a Sigüenza. Recorregut del seu casc antic on destaca: la catedral del segle XII, la plaça Major, el castell que actualment és el Parador de Turisme, l'antiga Universitat de Sigüenza, la ciutat me-dieval amb l'església de Sant Vicenç, la Casa del Doncel, la Call i les portes de la Muralla. Continuació fins a Alcalá d'Henares. SOPAR I ALLOTJAMENT.\nDISSABTE 31 DE MARÇ - ALCALÁ D'HENARES - PASTRANA - COGOLLUDO - HITA - ALCALÁ D'HENARES\nPENSIÓ COMPLETA A L'HOTEL AMB ESMORZAR BUFFET.\nAl matí farem un recorregut de vianants per la població d'Alcalá d'Henares. La ciutat compta amb importants restes arqueològiques que testimonien la presència de di-ferents pobles i cultures a la zona. La seva fundació es remunta a la ciutat celtíbera. El Rei Alfons VII de Castella va donar, en 1129, Alcalá i les seves terres als arquebisbes de Toledo, qui van construir un important castell, després palau, on van residir reis i nobles, van néixer un emperador i una reina i es van celebrar des de talls i concilis fins la primera entrevista entre Cristòfor Colom i els Reis Catòlics. En 1499, el Cardenal Cisneros va fundar la Universitat Complutense i va ser un dels centres més importants pel que fa al desenvolupament de l'idioma espanyol, va estar acompanyat per una circumstància que va donar sempre a Alcalá la categoria de ser el lloc on l'espanyol va adquirir la consideració d'idioma adult: el naixement de Miguel de Cervantes a 1547. el recinte històric de la ciutat, va ser declarat Patrimoni de la Humanitat per la UNESCO el 1998, és un dels més bells i millor conservats d'Europa. Alcalá pertany, a més, al grup de ciutats Patrimoni de la Humanitat d'Espanya i a rutes culturals com "El Camí de la Llengua Castellana". A continuació ens dirigirem cap a Pastrana. Visita del Palau Ducal on la princesa d'Éboli va estar empresonada 11 anys. Aquest palau destaca per les seves teginats i rajoles del segle XVI. Retorn a l'hotel i DINAR. A la tarda sortida cap Hita on realitzarem un recorregut de vianants per la seva població on destaca la Porta de Santa Maria, entrada principal de la muralla que va fer construir el primer Marquès de Santillana i la plaça de l'Arxiprest. Prossecució cap a Cogolludo. Visita amb guia local d'aquesta bella població recorrent els seus carrers i el seu edifici més singular que és el Palau Ducal o Palau dels Ducs de Medinaceli, construcció renaixentista encarregada per Luis de la Truja i Mendoza per a la filla de Rodrigo Díaz de Vivar. A hora indicada retorn a l'hotel, SOPAR I ALLOTJAMENT.\nDIUMENGE 1 D’ABRIL - ALCALÁ D'HENARES - TORIJA - BRIHUEGA - POBLES NEGRES - ALCALÁ D'HENARES\nPENSIÓ COMPLETA A L'HOTEL.\nESMORZAR BUFFET i sortida en direcció a Torija on visitarem amb guia local el Centre d'Interpretació de la Província de Guadalajara i el Museu del Viatge de l'Alcarria, situat a la Torre de l'Homenatge de la fortalesa. Visita del seu castell de singular arquitectura que ens mostra una bellesa poc freqüent en les fortaleses militars.\nEl seu magnífic estat de conservació ens permet conèixer a fons una fortalesa medieval anterior a l'ús de l'artilleria.\nSeguidament realitzarem un passeig de vianants per la localitat de Brihuega on destaca la Porta de la Cadena que és una de les cinc portes que antigament donaven accés al recinte emmurallat. Retorn a l'hotel i DINAR. A la tarda sortida en direcció a la "Ruta dels Pobles Negres". Arribada a Tamajón que ens dóna l'entrada a aquests pobles proposats per a ser catalogats com a Patrimoni de la Humanitat per la UNESCO. Tots ells presenten una característica comuna: la seva arquitectura. Les seves cases estan construïdes amb lloses de pissarra i pedra fosca, el que els dóna un toc especial que les diferencia de la resta de les construccions populars. Visitarem els pobles de Campillejo, l'Espinar, Campillo de granotes i Robleluengo fins arribar als peus del pic Ocejón que, amb els seus 2048 metres, domina tota la comarca convertint-se en referent de la ruta. Allà vam trobar Majaelrayo, un dels pobles de major encant i punt final de la ruta. Les edificacions s'estructuren al llarg dels carrers formant nuclis complexos com corrals o patis davanters delimitats per tanques de pissarra amb petites edificacions complementàries. A hora indicada retorn a l'hotel. SOPAR I ALLOTJAMENT.\nDILLUNS 2 D’ABRIL - ALCALÁ D'HENARES - GUADALAJARA - ALFAJARIN – MANRESA\nESMORZAR BUFFET i sortida en direcció Guadalajara. Recorregut de vianants pel seu casc antic. La fisonomia urbana del centre històric és la típica d'una ciutat andalusí, amb carrers curts i estrets i diverses placetes destacant: la ca-tedral de Santa Maria de la Major, el palau de la Tafanera, convent de la Pietat i el palau de l'Infantado. Prossecució cap a Alfajarín. DINAR DE COMIAT. A la tarda, sortida en direcció a Lleida i arribada a Manresa.\nPREU PER PERSONA EN HABITACIÓ DOBLE: 440 €\nSUPLEMENT HABITACIÓ INDIVIDUAL: 90 €\nASSEGURANÇA CANCEL•LACIÓ: 25 € (opcional)\n• Viatge en autocar – sortida de Manresa\n• Allotjament en hotel de 3 estrelles.\nHotel previst: HOTEL PLAZA a Alcalá de Henares\n• Pensió completa des de el dinar del primer dia al dinar del darrer dia\n• Esmorzar buffet + Aigua i vi inclòs en dinars i sopars\n• Guia acompanyant + Assegurança bàsica de viatge\nSIGÜENZA, passeig peatonal per el centre històric\nALCALÁ DE HENARES, recorregut peatonal\nHITA, recorregut peatonal\nCOGOLLUDO, visita amb guia local de la ciutat amb Palau Ducal\nTORIJA, visita al Centre d’ Interpretació de la Província de Guadalajara, al Museu del Viaje de La Alcarria i el castell\nBRIHUEGA, passeig peatonal\nRUTA DE LOS PUEBLOS NEGROS GUADALAJARA, recorregut peatonal\n• Qualsevol servei no esmentat com a inclòs.\nNotes: Viatge a realitzar amb un mínim de 20 persones i un màxim de 50 persones.\nCondicions generals segons el nostre fulletó de programació general.


La Mesa admet a tràmit una proposició de Llei per relegar a un lloc secundari la bandera espanyola en els edificis públics catalans ! directe!cat\nPolítica Última actualització Dimarts, 24 de maig de 2011 18:25 h\nSI ha presentat la proposta aprofitant un buit legal en la normativa espanyola que no especifica on s'ha de situar\nLa Mesa del Parlament de Catalunya ha admès a tràmit la proposició de Llei presentada que Solidaritat Catalana (SI) ha presentat per sol·licitar que la bandera espanyola no hagi d'onejar en un lloc visible dels edificis públics catalans. Els vots en positiu dels quatre representants de CiU a l'ens parlamentari han permès que la proposició tiri endavant malgrat que tant el PSC (amb dos vots) i el PP (amb un) hi hagin votat en contra. SI ha aprofitat un buit legal en la normativa espanyola vigent que si bé diu que la bandera espanyola 'ha de ser present' als edificis públics no especifica ni com ni on. Per aquest motiu, SI demana que la bandera s'ubiqui 'on no sigui visible des de la via pública' i en cas que s'hagi d'ubicar a l'interior de l'edifici no s'esculli l'hemicicle parlamentari, en el cas del Parlament, ni la sala de plens dels ajuntaments, consells comarcals o consells de vegueria.\najuntaments, bander, bandera espanyola, parlament, proposició de llei, SIajuntaments\n25 de maig de 2011, 22.19 h\nPantinet, que es veu k ets un infiltrat k nomes busques que ens barallem......\nNomes una pregunta facil, disme tres himnes de catalunya. Potser els saps... O no?\nSi es pot fer paper de wàter amb la bandera espanyola, crec que hi aniria molt bé una efígie del borbó de torn o de tota la borbonalla. Són coses que van molt juntes.\n25 de maig de 2011, 19.28 h\n#19 Cristiam Donat que dones la raó al OBRER de Rubi ja has dit el que penses. Dono per acabada la discussió i fotet la bandera ejspanyola per on et càpiga. (per cert, si pot ser alb el pal) Que et bombin ben bombat. a´tu i a la bandera.\n25 de maig de 2011, 15.28 h\n#18 Entenc el que vols dir, jo respecto les opinions de la gent.\nJo personalemnt no me n'alegro del resultats, ni de CUP, ni d'ERC ni de ningú, perquè el PP ha arrassat...\nJo sobretot tapo cartells del PP que al meu barri gairebé son els únics que n'hi havia i els meus em duren poc.\nSolidaritat té 48 vols dir? no em sembla un mal resultat pero s ens posem a contar, les dretes i el conservadorisme ha arrassat al país i els cacics de sempre se'n surten amb la seva.\nPer això dic jo que ten... Llegir més\n25 de maig de 2011, 15.13 h\ncristian / pantinet que ara ens discutirem com ells volen? sigueu llogics ya se que tots voldriem acabar ya aquest malson que ens toca viure pero alguns com yo fot 4o anys que els aguatem ,poseu les vostres forces a solucionar problemas o donar camins encare que siguin per tocarlis el col... i felicitats cups eu fet una bona feina pero la proxima vegade no tapeu alls cartells dels que tambe lluitem encare que no sigui de la mateixa forme de totas formas felicitats nosaltres solment 48 vosaltr... Llegir més\n25 de maig de 2011, 14.31 h\nA veure Pantinet...\nEn vers de respondre el que he dit t'has dedicat a insultar, així que els insults escrits parlem millor de tu i la teva manera tancada de pensar que no pas de qui sóc jo o com penso.\nD'entrada, m'has dit ESJPANYOL... doncs que sàpigues que jo m'he implicat a les CUP i que si vols considerar a la gent de les CUP espanyolistes, aleshores anem bé nano... no sé si es perquè ets excloent, perquè ets tancat, si és perquè ets un demagog, o perquè en realitat instrumentali... Llegir més\n25 de maig de 2011, 13.53 h\n#15 CRISTIAM Badalona Seu de Garcia Albiol. He vist mànegues d'armilla molt més llargues que tu. A veura EJSPANYOL, Tu has vist mai la CATALANA a un caserna de la Policia ejspanyola, de la Guardia Civil, del exèrcit? I segons els articles que dius. aquets Mira curtet la LLEI i l'article que esmenes fes-ne un supositóri i fotete'l on et càpigue. (espero que sàpigues a on vull dir.) LA XARNEGÓ ENS ATACA DE NOU !!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!\n25 de maig de 2011, 13.00 h\nNo em considero anti-espanyolista tot i que això de la bandera em sembla d'entrada bé.\nNo obstant, reconec que "Obrer Rubí" té raó.\nEns preocupem massa d'una bandera,una tela, però la dominació política continua (encara que amaguin la simbòlica) i ens continuen espoliant i fent unes retallades duríssimes que afectaran a la major part de les classes populars d'aquest país.\nPer ser patriota el que cal és construir país i garantir la cohesió econòmica del país, treballar contra le... Llegir més\n25 de maig de 2011, 12.55 h\nAixò del paper higiènic amb la bandera de l'estat espanyol troquelada (que impresa sortira molt car i poc higiènic) és d'aquelles coses que fa molt temps que es diuen però que encara ningú no ha tingut la iniciativa de fer, i és ben clar que ara és un moment òptim i que el producte, ben distribuït amb una distribuïdora de col·lectius, es vendria com a xurros a les paradetes de totes les mogudes independentistes i àcrates dels Països Catalans i de la resta de nacions de l'esta... Llegir més\n25 de maig de 2011, 11.30 h\nper cert lo del l paper higienic es legal a inglaterra els venen normalment i dingu diu res em permis de la reina so us animeu u fem tambe


Accepta quatre anys i mig de presó per abusar d'una noia de 16 anys a Montoliu de Lleida quan ell en tenia 31\nActualitzada 17/07/2019 a les 16:05\nL'home es va aprofitar de la confiança de la menor i dels pares adoptius d'ella, que el tractaven com un membre més de la família\nUn veí de Montoliu de Lleida de 35 anys, E. M. O., ha acceptat aquest dimecres quatre anys i mig de presó per haver abusat sexualment d'una noia de 16 anys, quan ell en tenia 31. Ha evitat així el judici que s'havia de celebrar a l'Audiència de Lleida. Segons l'acord a què han arribat les parts, l'home es va aprofitar de la confiança de la menor i dels pares adoptius d'ella, que el tractaven com un membre més de la família des de feia anys ja que era molt amic del fill biològic del matrimoni, que va morir en accident de trànsit als 19 anys. La Sala l'ha condemnat per un delicte d'abús sexual continuat amb l'atenuant de reparació del dany ja que ha indemnitzat la menor amb 10.000 euros. L'home estava intern al Centre Penitenciari de Ponent per aquests fets.\nSegons recull la sentència, l'any 2004 els pares van adoptar dues nenes de 4 i 6 anys. El matrimoni confiava en l'acusat, qui es comportava amb les nenes com si fos el seu germà gran i els feia regals com si fossin família, la qual cosa no va fer sospitar els pares de cap comportament "estrany". Quan una de les menors va complir 16 anys i l'acusat en tenia 31, l'home li va començar a dir a que com que ell havia fet moltes coses per ella i li havia fet molts regals, tenia l'obligació de "tenir-lo content" i se li va començar a insinuar sexualment. Així, recull l'escrit, va obligar la noia a mantenir relacions sexuals amb ell, almenys una vegada al mes des del mes de gener de 2017, tant a casa de l'acusat a Montoliu, com al seu cotxe, aparcat al seu magatzem.La noia va acabar denunciant els fets el juliol de 2018 quan va començar a sortir amb un noi de la seva edat i l'acusat es va començar a comportar d'una manera gelosa i possessiva cap a ella.\nA més de la pena de presó, l'Audiència de Lleida ha imposat a l'acusat una ordre d'allunyament durant deu anys de la víctima i també de la seva germana i els seus pares i set anys de llibertat vigilada quan surti de la presó. A més, li prohibeix viure ni a Montoliu ni a Albatàrrec.


“Vaig firmar per un any amb el Serverense, i quan acabi aquesta temporada mos hem de seure amb el club i valorar la situació” - ManacorComarcal\nInicio/Sin categoría/“Vaig firmar per un any amb el Serverense, i quan acabi aquesta temporada mos hem de seure amb el club i valorar la situació”\nMatíes Duran, entrenador del primer equip del C.E. Serverense\nPep Lluís Veny / Fotos: M. Servera\nAquesta setmana, ens posem en contacte amb en Matíes Duran Alcina (Manacor, 1980), què és l’entrenador del C.E. Serverí de la Primera Regional Preferent, i que, quan s’aturà la competició ocupaven la 4a posició, i per tant, a la zona de Play-off d’Ascens a Tercera Divisió.\nParlem amb ell dels seus primers anys de vida a Manacor, de quan era jugador, després entrenador, de la possible disputa del Play-off etc.\n– Matíes. Fins a quina edat vas viure a Manacor? Perque, si no vaig malament, l’EGB ho cursares al col.legi La Salle de Manacor…\n– A La Salle vaig cursar fins 4rt d’EGB. Després amb la família ja varem anar a viure a Cala Bona.\n– Per tema de feina dels teus pares o altre motiu?\n– Els meus pares tenien un pis a Cala Bona, així com un souvenir, i per aquest motiu ens varem venir a viure a Cala Bona. Quan varem anar viure a Cala Bona vaig començar a anar a escola a Cala Millor.\n– Així idò, a pesar que ets manacorí, has viscut més anys al municipi serverí. Et sents més serverí?\n– Sí, som serverí, encara que tenc arrels manacorines i macianeres.\n– Tenc entès que a la teva familia, sempre heu estat molt «futboleros». Em podries contar un poquet l’esència en què heu viscut el futbol a ca teva?\n– Així ha estat. Record des de petit veure el meu pare jugar. Al meu germà gran també li agradava i jo jugava amb ell, fins que vaig arribar a l’edat en què vaig poder jugar. Tant el meu pare com els meus dos germans han practicat aquest esport, i de fet el meu germà petit encara hi juga. És un esport que el duim a la sang, ja que a mon pare sempre li ha agradat molt i ho hem viscut a casa sempre.\n– A quins equips va jugar el teu pare, en Magí?\n– Porto Cristo, Son Macià i Serverense, i després a la lliga de penyes.\n– I tú a on has jugat com a futbolista, i fins a quina edat?\n– Vaig començar als 7 anys al Badia de Cala Millor, on vaig jugar fins a Cadet. Els tres anys de Juvenil les vaig jugar a Manacor. Després, un any amateur a Manacor, un any a Felanitx i un any al Serverense. Vaig jugar fins als 22 anys.\n– Si m’equivoc em rectifiques, però amb el primer que t’identifiques com a club, és el Serverí, però, després d’aquest, dels clubs de la Primera Divisió Nacional, sou una família bermellona, culé, madridista, colchonera,…\n– Sí, primer amb el Serverense. I som una família mallorquinista i madridista.\n– Content que torni haver-hi Lliga novament?, o trobes que no havia d’haver-se reiniciat.\n– Sí, estic content. S’han assegurat que tot estigui bé, fent tot el protocol que és necessari i hem de pensar que el futbol és un espectacle que serveix d’entreteniment i distracció per a molta gent. Al final, és una manera de seguir amb la rutina, de seguir endavant en la vida quotidiana.\n– Com a entrenador del Serverí de la Primera Regional Preferent, creus que també s’havien d’haver reiniciat novament aquestes deu jornades que quedaven a la categoria?\n– Crec que no tenim els mitjans econòmics, com tenen els clubs professionals, per seguir els protocols que marca sanitat per poder entrenar i jugar.\n– Parlem ara de la teva etapa fins ara com a entrenador. Quan començares a entrenar i si iniciares aquesta etapa ja al Serverí…\n– Quan vaig deixar de jugar, em varen oferir ser entrenador de futbol base al Serverense i la idea em va agradar i, a partir d’aquí he seguit entrenant. He entrenat diferents equips del Serverense, Manacor i Cardassar.\n– Pel carnet d’entrenador que tens, fins a quina categoria pots entrenar?\n– Ara mateix fins a Primera Regional Preferent. Però me vull treure el títol d’entrenador nacional.\n– O sigui, que no convé ascendir a Tercera, perque no podries dur al primer equip (ja, ja jaaa!)?\n– Sempre hem de voler jugar el més amunt possible, i… hi ha solucions per tot.\n– Podries esser segon entrenador, supòs, oficialment, però dur les «riendes» com a primer, o qualque cosa semblant…\n– Ara mateix no pensam amb això, som equip de Preferent.\n– Quants d’anys fa que comandes dins el primer equip serverí?\n– Aquesta temporada i les deu darreres jornades de l’anterior.\n– I qui forma part del Cos Tècnic, juntament amb tú?\n– Com a segon entrenador, en Christian Alba; de delegat en Toni Vadell; el fisioterapeuta Sergio Carballo; i l’encarregat de material, Antonio Palma.\n– Podràs contar amb tota la plantilla pel Play-Off d’Ascens a Tercera, o, com sol passar, tens jugadors que fan feina a hosteleria i no podran disputar-la?\n– Tenim bastants de jugadors que fan feina a l’hosteleria, però ara mateix tot això està a l’aire, perquè encara n’hi ha que no saben si podran fer feina o no.\n– Però quants d’ells estan pendents de si començen la feina o no?\n– La meitat de la plantilla es dedica a l’hosteleria.\n– I quants de jugadors tens a la plantilla?\n– Tenc 22 jugadors.\n– Com et definiries com a entrenador. Ets molt recte amb els teus jugadors, més amics a totes hores, motivació davant tot?\n– Sempre hi ha d’haver un poc de tot. Els extrems mai són bons.\n– Dones molta importància a saber-los motivar-encoratjar en cada partit?\n– Sí, per jo és molt important. La temporada passada vàrem viure moments difícils i amb l’ajuda d’un company psicòleg esportiu vàrem poder millorar la part anímica dels jugadors, fet que es va veure reflectit a l’hora de jugar.\n– Ets un entrenador dels que dóna molta importància en l’atac, o ets més de resguardar-te bé en defensa per, recuperada la pilota atacar…\n– Ens adaptam a tot. Hi ha partits que, per circumstàncies, requereixen un sistema o un altre. Per tant, intentam tenir totes les opcions previstes.\n– Ara pareix esser que s’ha posat de moda el què els clubs contin amb un director Esportiu. El Serverí, en té o no…\n– El Serverense és un club molt modest, que s’adapta econòmicament on pot arribar. Ara mateix, aquesta figura no hi és.\n– El C.D. Manacor, recentment ha agafat en Joan Mayordomo per a dur aquesta tasca, i en l’entrevista que li va fer aquesta casa, ens deia que volen que totes les categories del club tenguin un mateix model de joc. Què en trobes tu?\n– La meva opinió sobre aquest tema es que per dur a terme aquesta idea de club, has de tenir entrenadors molt preparats. Trobo que els jugadors de base han d’experimentar les màximes idees de joc possibles durant tota la seva etapa de futbol base…\n– O sia, que no hi estàs dacord amb un mateix model de joc…\n– Som de pensar que quantes més coses coneixes millor.\n– Ara repasava la classificació en la Regional Preferent fins la seva aturada, i el Serverí només havia perdut 6 partits (dos més que el Campió Cardassar), mentre que sou el segon equip amb més empats. A què creus que és degut principalment?\n– A la igualtat que hi ha a la lliga de Preferent. Aquesta temporada qualsevol equip te podia guanyar, això feia que els resultats eren molt ajustats.\n– Quan acabes contracte com a entrenador del primer equip?\n– Vaig firmar per un any, i quan acabi aquesta temporada mos hem de seure amb el club i valorar la situació.\n– De no continuar aquí, que em fa tota la pinta de que sí pel bon lloc que heu quedat, tens ofertes per entrenar a altres clubs?\n– No, no he xerrat amb cap altre club.\n– I, posem el cas de que el Serverí puja a la máxima divisió balear. Creus que tindreu la mateixa base de jugadors que a la Preferent, o hi hauria d’haver molts de canvis…\n– Quan varem començar a planificar aquesta temporada, varem apostar per jugadors de la cantera del club, que creim que son molt vàlids, i jo pens que es la idea que ha de tenir un club com el Serverense.\n– Per acabar, penúltima pregunta, ja que «de ilusión también se vive», la teva máxima com a entrenador seria… entrenar a un equip de la Primera Divisió? O no vols volar tan amunt…\n– Com t’he dit abans…. com més amunt millor.\n– I darrera. El president del club, Jordi Caldentey, és dels que «desfà» o dels que «deixa fer».\n– No es fica gens amb el que l’entrenador fa. Es un president que fa la seva part de feina.


Sarment: Rosa M. Garcia, un cant de color blau\nRosa M. Garcia, un cant de color blau\nRosa M. Garcia, un cant de color blau per la seva tasca educadora a Balsareny\nBalsarenyenca d’adopció, en arribar al poble l’any 2006 va experimentar, com ens diu: «uns matins de cel de color blau i amb una refrescant olor a herba fresca. La poesia d’aquests pobles bagencs dóna una tranquil·litat immensament reconfortant».\nRosa M. Garcia Alias va néixer a Barcelona el 30 d’agost de 1944. Posteriorment realitzà el graduat escolar al Col·legi Nostra Senyora del Carme en aquella ciutat. Està casada amb en Francesc (Paco) Gales. A ambdós els agrada molt viatjar i coneix països com Itàlia i zones com el sud de la península ibèrica, Andalusia. A la Rosa li agrada llegir, darrerament ha llegit Los pilares de la tierra, de Ken Follett, i també la natació, el ball i el cinema.\n- Com va anar la vostra arribada a Balsareny?\n- Doncs estic molt contenta de poder-vos dir que ha estat una experiència molt positiva. Des d’aquella arribada que ja ens vam integrar amb una de les entitats balsarenyenques. El nostre caràcter, el meu i el del Paco, ens hi empenyé, i avui us puc dir que ens aquests últims sis anys, som uns efervescents col·laboradors del Casal de la Gent Gran (club d’avis).\n- Digueu-nos, per què Balsareny?\n- Bé, Balsareny no està massa lluny de Barcelona. Com a poble molt ben comunicat, et proporciona unes prestacions de tranquil·litat, on un hom pot gaudir d’un repòs guanyat a través d’uns anys de treball quotidià i d’una joventut que ens convida a reviure-la.\n- Com valoreu avui, en general, el poble?\n- Balsareny forma part d’un d’aquests pobles a la vora del riu Llobregat que compta amb una capacitat d’acolliment on no se’t fa difícil d’integrar-te. Hi he trobat persones molt maques. Entre altres coses, valoro molt les llargues i profitoses caminades pels seus voltants.\n- Les qualitats de disponibilitat col·laboradora i esperit integrador neixen genèticament o bé creixen amb el temps?\n- Els homes i les dones venim al món, de ben segur, amb això que em dieu, vull dir amb trets de caràcter transmesos genèticament. En el meu cas però, crec que aquestes condicions meves han crescut amb el temps. En fi, puc dir-vos que m’agrada molt poder ajudar, si puc, a tothom.\n- Per acabar, parleu-nos de la tasca voluntària educativa que porteu a terme al Col·legi Guillem de Balsareny.\n- A través de l’entitat Càritas Parroquial balsarenyenca, som dues persones que intentem treballar amb nens, ja que ens agrada molt el món infantil. Jo personalment vaig estar més de 30 anys oficiant un menjador escolar i portant tot un seguit d’activitats extraescolars de l’escola Pegaso a la ciutat de Barcelona.\n- Moltes gràcies, Rosa, i felicitats per la teva feina.\nFotografia: Francesc Gales\nPublicat per CCB-Sarment a 4:20\nEtiquetes de comentaris: 2012-09, Entrevistes\nEntrevista als Killers\nL'estelada al fortí\nBalsareny per l'Estat Propi\nBalsareny a la manifestació\nL'estelada al serrat del Maurici\nRecordant Joan Soler\nLa Setmana de la Joventut\nRehabilitar-se, aprendre a ser tu mateix


Cercalles: Zona de càmfora\nZona de càmfora\nBen segur que haureu sentit parlar de les maldats de la zona de confort, de com n'és de saludable abandonar-la. Per què és tan nefasta aquest zona? En aquest enllaç podeu llegir la definició segons la Viquipèdia. Però si no teniu massa ganes de llegir coses espesses reserveu-les pel meu bloc i apreneu què és la zona de confort amb aquest vídeo. Amb tot això haureu arribat a la mateixa conclusió que tothom: cal sortir de la zona de confort. Com a mínim en teoria, que després tots sabem com costa fer-ho.\nPerò fa uns dies, parlant amb una companya de feina força joveneta, em va repetir el mantra altre cop, referint-se a que calia provar noves experiències laborals. Com que a mi que m'agrada dur la contrària, li vaig dir que això de sortir de la zona de confort estava sobrevalorat, que sortir per sortir, sense un objectiu clar, o era d'inconscients, o era que la zona no era tan confortable al cap i a la fi. Llavors vaig recordar una definició en broma que havia escrit jo, poc després de prendre la que ha estat la decisió més significativa per sortir de la meva zona de confort dins l'àmbit laboral. El 7 de setembre de 2015 vaig escriure a Facebook:\nZona de alcanfor. Ámbito en el que una persona se siente segura y con poco riesgo, aunque se esté apolillando.\nI de sobte vaig veure que realment la definició no encaixa amb la paraula. Les zones descrites en la definició de la Viquipèdia o en el vídeo que he enllaçat són nocives, se'ns mengen. En el vídeo posa exemples com embussos de trànsit, caps que criden o discussions de parella. I sí que és cert que són zones de les que costa sortir, zones previsibles en les que no ens suposa un esforç moure'ns. Però són zones que sentim com nocives, que no ens agraden. Tenen l'olor ranci de la càmfora i podem sentir com les seves rutines ens van arnant i ens anem sentint com una ombra del que havíem estat.\nI totes aquestes sensacions, què tenen de confortables? Per a mi confort és un casa calenta on aixoplugar-se, un llit on descansar i sentir com el cos allibera les seves tensions, una roba còmoda que t'acarona a l'hora que et dóna llibertat de moviments. Una armadura no n'és de confortable, així com tampoc ho és un llit de punxes. I si enlloc de pensar en coses confortables penso en persones que em conforten, em venen al cap amics i família, petons i abraçades, converses i rialles. No pas desconeguts esquerps i esfereïdors, ni cops, ni empentes, ni crits, ni plors. I per molt que visqués en una rutina de desconeguts perillosos entre els que et mous a empentes i crits, no se m'acudiria pensar que soc en una zona confortable. D'això sempre se n'ha dit infern.\nLlavors, si la zona al final no era confortable, qui va escollir el nom? Per què ho va fer? Quin interès tenim a menysprear el que ens conforta per empènyer-nos a l'aventura? Per què aquesta fal·lera de descobridors, de conqueridors? Com sempre, aquesta societat nostra blasma el més natural i sostenible dels estats: el de mínima energia. Ja va bé de tant en tant fer una cursa o aixecar una pedra, però quan cerquem quelcom que ens interessa, que ens captiva. Potser com a molt per deixondir-nos de tant en tant i mantenir-nos a punt per quan calgui.\nPerò el mantra de la zona de confort el que ens diu és que quan ja saps fer una cosa has de cercar-ne una altra que encara no la puguis fer. Amb prou feines has acabat d'aprendre a fer quelcom i et sents confortable amb el que fas, que ja has de cercar nous reptes, la paraula màgica amb la que denominem moltes feines absurdes i que hem d'encarar amb esperit positiu per tal de créixer com a persones. Perquè cal créixer constantment, ampliar horitzons, envair nous àmbits, diversificar interessos. No ens podem quedar quiets perquè ens cauríem de la bicicleta. O potser és un reactor a on anem pujats, a hores d'ara?\nLa zona de càmfora ens arna. Cal fugir-ne i cal saber que és possible fer-ho, per molt fondo que ens sembli el forat des de dins. Però els conforts ens conforten i ens fan forts. Ens construeixen sobre bases sòlides que ens permeten caminar segurs i no pas sobre piscines de Maizena, que hem de travessar corrent per no enfonsar-nos. No permetem que ens robin els conforts, que ens facin estar en un estat d'indefensió i inseguretat, fugint sempre endavant per por a quedar-nos gaudint del que som.


B:SM incorpora tres motos elèctriques a la seva flota | Live\nInici » Notícies » B:SM incorpora tres motos elèctriques a la seva flota\nB:SM (Barcelona de Serveis Municipals), reafirmant el seu compromís amb la mobilitat elèctrica, ha incorporat tres motos elèctriques Scutum a la seva flota de vehicles actual, assolint la xifra total de 15 vehicles elèctrics: 4 cotxes Twizy, 1 cotxe Reva, 7 motos Grovex i les 3 noves Scutum.\nDesprés d’uns quants mesos de proves, després dels quals s’ha decidit que les seves prestacions són les que més s’ajusten a les necessitats dels seus treballadors, les noves adquisicions seran destinades a les divisions d’àrea Verda, Aparcament i Bicing.\nLes noves incorporacions formen part dels plans de futur de B:SM que contempla seguir reconvertint la seva flota per tenir, en un futur, una flota més neta que contribueixi a millor la qualitat del medi ambient. A més, amb la inauguració dels dos nous pàrquings, al Mercat de la Boqueria i al Carrer del Marqués de Mulhacén, B:SM assoleix la xifra de 75 punts de recàrrega a la seva xarxa d’aparcaments, xifra que té previst augmentar amb 250 endolls més.\nD’aquesta manera, l’empresa segueix la línia marcada pel projecte LIVE Barcelona, que promou l’ús del vehicle elèctric per tal de posicionar Barcelona com una de les ciutats punteres en mobilitat elèctrica.


18 Inventari NEM\nComunicació basada en contractes intel·ligents com a plataforma de serveis. Plataforma de comunicacions descentralitzada amb capacitats de cadena creuada que utilitza IA. Conversa descentralitzada, pàgines web i aplicacions. La infraestructura blockchain per a totes les indústries i escenaris es fa accessible per a tothom.\nGSC (Global Social Chain) és una cadena de xarxes socials descentralitzada que té previst emprar tecnologia blockchain per introduir una nova categoria de xarxes socials, subvertint així les xarxes socials clàssiques i centralitzades com Facebook i WeChat.\nKitty Live és un DApp de xarxes socials adaptat per a mòbils amb més de 20 milions d’usuaris al sud-est asiàtic. Actualment, està ampliant el seu abast a una base d’usuaris a tot el món i va iniciar una associació estratègica amb TRON el gener de 2018.\nPeiwo és l’aplicació d’estrena de la plataforma TRON, que ja existia des de feia força temps abans de la seva associació. És una de les principals aplicacions de missatgeria i xarxes socials basades en àudio a Àsia. Si disposa d’un mode de xat anònim, la concordança ràpida amb un clic i s’esforça per proporcionar als seus usuaris un mitjà de comunicació eficaç i d’alta qualitat, mentre que …\nUn projecte proposat per la comunitat NEM, Copyright Bank, vol ser un dipòsit central per al registre i verificació dels drets d’autor de totes les categories de contingut digital. Residirà completament a la cadena de blocs NEM i s’anuncia a tothom que busqui serveis digitals de drets d’autor, inclosos consumidors individuals, empreses i governs..\nL’apostil·la és el servei notarial integrat de blockchain de NEM. A diferència dels serveis de notarització de blockchain anteriors, utilitza l’ús de notaritzacions dinàmiques que també es poden modificar i moure. És una aplicació molt flexible, que proporciona als seus usuaris una àmplia gamma de funcions personalitzables específiques per a la naturalesa de les seves necessitats empresarials o d’aplicacions. Adreces de contenidors de postil·la …\nNEMventory permet a qualsevol persona crear la seva pròpia aplicació SAAS segura (software-as-a-service) mitjançant la cadena de blocs NEM. Aquest DApp utilitza un sistema d’inventari i comerç simplificat de “prova de concepte” que utilitza els mosaics que es troben sota un espai de noms centralitzat. NEMventory actua així com un pont per a altres desenvolupadors entre la cadena de blocs NEM i les futures creacions DApp.\nNEMp3 és un DApp de “prova de compra” que utilitza l’API NEM per permetre als usuaris publicar informació de compra i rebut digital a la cadena de blocs. Els usuaris i les seves transaccions tenen números d’identificació assignats que es poden recuperar amb l’objectiu de demostrar una compra, sense haver d’emmagatzemar la informació personal de l’usuari..\nNEM Vote és una plataforma de vot DApp que permet a tothom crear i votar enquestes emmagatzemades a la cadena de blocs NEM. El recompte de vots es duu a terme mitjançant codi de codi obert, les operacions del client per garantir que les entitats no poden manipular les quantitats. NEM Vote utilitza el servei de missatgeria i transaccions integrades de la plataforma per al procés de votació. Utilitza …


Víctor Alexandre - "El cas Carod": com va néixer el llibre\n"El cas Carod": com va néixer el llibre\nL'origen d'El cas Carod es troba en una trucada telefònica que l'Isidor Cònsul, el meu editor, em va fer un matí de febrer. "Crec que hauries de fer un llibre sobre el linxament de Carod i donar la teva visió sobre el tema", em va dir. Aquesta idea la fonamentava en un parell d’articles que dies enrere jo havia escrit en mitjans catalans i bascos en els quals defensava el dret de Catalunya a parlar amb qui vulgui i quan vulgui, al marge del parer d'Espanya. La veritat és que em sentia indignat. Va arribar un moment en què els atacs eren tan ferotges i d'una inhumanitat tan manifesta, que vaig témer per la vida de Carod. Només mig any enrere, David Kelly, l'assessor del ministeri de Defensa britànic que va denunciar les manipulacions del seu govern per justificar la invasió de l'Iraq, s'havia suïcidat incapaç de resistir l’assetjament mediàtic. Recordo que, en assabentar-me’n, ho vaig trobar normal dintre de la gravetat. N'hi ha prou que reflexionem sobre aquestes paraules: "L’assetjament moral o psicològic és una altra manera d’assassinar. Provoca una veritable mort psíquica. Anihila la víctima i li fa perdre la identitat". No són paraules meves, són de Marie-France Hirigoyen. Ens expliquen la raó per la qual moltes persones sotmeses a una despietada pressió moral o psicològica s'acaben suïcidant. És un suïcidi tècnic, però. En realitat moren assassinades. Assassinades covardament, perquè els autors no maten mai a cara descoberta sinó que s'emparen en la pressió social que ells mateixos han creat. El seu, per tant, és un crim que no deixa marques, en té prou amb el progressiu esfondrament de la víctima.\nVa ser així, reflexionant sobre aquestes coses, com em vaig acabar decidint al cap d'un parell de dies. Recordo que passava de la ràbia continguda a la vergonya aliena en qüestió de segons, i quan ho feia no podia treure'm del cap el patiment viscut pel meu germà com a directiu d'una empresa pública. Dos anys va durar la despietada persecució psicològica de què va ser objecte i dos anys va estar fregant el límit de l'estabilitat emocional. La justícia, finalment, el va rehabilitar, però, per desgràcia, les nafres psicològiques no desapareixen amb una sentència. És per això que el llibre està dedicat a ell i a totes aquelles persones que, com Carod, han estat víctimes d'un assetjament moral o psicològic. Volia construir un al·legat contra aquesta pena de mort encoberta que és la satanització d'una persona i contra les misèries humanes que l'empenyen, des de la ira, l'odi o l'enveja fins a l'ambició, la hipocresia o la maledicència. Així ho explico en el text introductori:\n"Els 50 dies que van del 26 de gener al 15 de març de 2004 quedaran per sempre marcats amb foc a la història de Catalunya. Durant set setmanes ininterrompudes, Catalunya va ser víctima d'un assetjament sense precedents d'ençà de la mort de Franco. Al crit d'assassins, el govern espanyol va disparar tots els seus canons polítics, jurídics i mediàtics contra el Principat, acusant-lo d'haver dialogat de pau amb una organització armada, i va intentar acabar amb el seu govern democràticament escollit. L'objectiu era impedir que Catalunya mostrés al món que les causes de la violència al País Basc són polítiques i que només políticament, per mitjà del diàleg, s'arribarà a un escenari de pau. Durant 50 dies, la nació espanyola, una nació la història de la qual es basa en la raó de la força, va intentar criminalitzar internacionalment Catalunya, una nació la història de la qual es fonamenta en la força de la paraula. El linxament del conseller en cap, Josep-Lluís Carod-Rovira, el polític que amb la seva gestió va obtenir una treva d'ETA per al seu país, va ser l'excusa per desencadenar el que finalment passarà a la història com el linxament polític d'una nació".\nDel "delicte" a l'entrellat\nEl cas Carod està dividit en cinc capítols: El delicte, Les conseqüències, El linxament, Fals culpable i L'entrellat. En ells explico el viatge de Carod a la Catalunya Nord, els requisits previs que comporta una reunió amb ETA, la reunió en si mateixa, el que s'hi diu, les conclusions i el retorn a Tarragona. És a dir, les respostes a totes aquelles preguntes que el lector i jo mateix ens hem fet sobre la qüestió: Carod va viatjar en cotxe oficial? Els dirigents d'ETA anaven encaputxats? Quina durada va tenir la reunió? De què van parlar? Què van menjar? Què van signar? També explico les raons per les quals Carod assisteix a la reunió malgrat ser conseller en cap, perquè no n'informa a Maragall i perquè no n'informa tampoc a les autoritats espanyoles. Qui podia preveure que n'hi hauria prou amb un titular del diari ABC per posar al descobert la baixa autoestima de la nació catalana, la baixa autoestima d'un poble que diu que és una nació però que és incapaç de demostrar-ho? És, per tant, aquesta dependència emocional que Catalunya té d'Espanya, l'autèntic origen de l'èscàndol. Sense ella mai no hi hauria hagut cas Carod.\n“Tot linxament”, dic en el llibre, “és un acte d'inhumanitat i covardia, però encara és més ominós quan es porta a terme contra un home ferit per la pressió mediàtica i la criminalització constant. El divendres 30 de gener, Carod no és el de sempre. Les càmeres ens mostren un home sencer per fora, però n'hi ha prou de ser una mica observador per adonar-se que està emocionalment afectat. Els linxadors, per tant, a més de sentir-se forts perquè ataquen en colla, s'hi rabegen en veure la superioritat que els confereix el trasbalsat estat anímic de la víctima. És un comportament indigne de persones humanes, més encara essent catalanes”.\nEl cas Dreyfus\nEl cas Dreyfus, el famós escàndol polític produït a França el 1894, guarda tants paral·lelismes amb el cas Carod, que he volgut deixar-ne constància en les pàgines del llibre perquè el lector s'adoni de fins a quin punt una societat aparentment civilitzada i defensora del diàleg pot transformar-se en una mena de monstre irracional i despietat. En ambdós casos trobem una persona acusada d'un delicte que no ha comès i en ambdós casos trobem també una sinistra aliança d'interessos político-mediàtico-intel·lectuals amb notables components racistes. Antisemitisme en el cas Dreyfus, anticatalanisme en el cas Carod. Carod, a més, té un delicte afegit a la seva catalanitat, i és que és independentista. I això, a l'Espanya de les Autonomies, com a l'Espanya franquista, és un crim que es paga amb l'escarni, l'estigmatització i el foc etern.\nVa caldre que Émile Zola escrivís el seu famós Jo acuso, blasmant la hipocresia de França, perquè al cap dels anys Dreyfus fos rehabilitat socialment. A Catalunya haurem d'esperar a les nostres eleccions nacionals per veure fins a quin punt som capaços de retornar la dignitat a un home escarnit per haver aconseguit el que mai cap polític català havia ni tan sols intentat: que ETA deixés de matar a Catalunya. Només un país sense autoestima blasmaria aquell que eradica la violència dels seus carrers i lloaria els qui, tenint el deure ètic i el compromís polític d'aconseguir-ho, no han passat mai de les paraules. Són els mateixos que troben normal que un polític holandès es preocupi perquè no hi hagi atemptats als Països Baixos però que s'escandalitzen quan un polític català es preocupa perquè no hi hagi atemptats als Països Catalans. Pel que es veu la preocupació per la pròpia vida només està legitimada quan qui la negocia és un Estat, no pas una nació sense Estat.\nEl cas Carod parla de totes aquestes coses, del calumniós comportament espanyol, de la galdosa reacció catalana, de l'eterna i pensosa lluita entre l'ambició i el compromís i de la necessitat d'enfortir la nostra consciència nacional perquè mai, mai més, un titular d'un diari franquista torni a fer trontollar el govern de Catalunya.\nLletres , núm. 11, octubre de 2004


Els Xics fascinen Berlín | NacióGranollers\nEls Xics fascinen Berlín\nA Alexanderplatz s'hi han aplegat unes 200 persones, amb alguns catalans que onejaven estelades | Pep Guardiola apadrina la colla vallesana i llegeix el manifest final en alemany per dir que els catalans "no hem vingut a demanar permís, sinó a explicar perquè volem votar"\nper Gemma Terés, Alexanderplatz, Berlín, 8 de juny de 2014 a les 22:10 |\nCom si fossin formigues que surten del seu cau, una mitja hora abans de les dotze del migdia d'aquest diumenge, els gairebé dos-cents castellers de Granollers han anat sortint de les boques del metro, de l'U-Bahn, i han anat omplint la “part lletja” de la plaça d'Alexanderplatz, l'emblemàtica plaça de la part est de la capital alemanya que porta el nom d'un tsar rus. El més conegut, la torre de televisió, la Fernsehturm, que aquest diumenge ha competit amb el 5d7 que han carregat i descarregat els Xics de Granollers. És el castell més gran que podien fer tenint en compte el nombre de castellers desplaçats fins a Berlín.\nComparat amb la primera diada castellera berlinesa, la del Carnaval de les Cultures, l'actuació oficial del Xics amb l'Òmnium Cultural, la iniciativa CatalansWantToVote, ha deixat un regust de simple aperitiu. Per escalfar motors, han fet un parell de castells, tot i així, d'oficial, tant sols un... que minuts després semblava haver quedat en l'oblit davant la fal·lera pel padrí dels Xics a Berlín: l'entrenador del Bayern, Pep Guardiola. Ell ha estat el responsable de llegir el manifest final en alemany per dir per què els catalans demanen votar: “no hem vingut a demanar permís, sinó a explicar les raons perquè volem votar, per fer-vos saber que, el nostre, és un procés democràtic i que volem construir plegats castells a Europa”. Els 19 culés dels Xics han aprofitat per robar-li algunes fotos... i li han regalat la samarreta de la colla, que l'elegant Guardiola no ha dubtat a posar-se... just per a la foto.\nA l'antiga plaça soviètica s'hi han aplegat unes dues-centes persones, a part dels 195 castellers, la majoria, catalans que onejaven estelades. Entre els alemanys, però, més d'un s'ha atrevit a fer de pinya, a diferència del Carnaval de les Cultures, on l'organització, per motius de seguretat, no ho va tolerar. “M'ha sorprès com n'està de ben organitzat”, “quina calor que hi he passat!”, “en cap moment he tingut por que alguna cosa no anés bé”, comentaven els autòctons. També coincidien a descriure l'emoció sentida en veure carregar i descarregar el castell, en especial, pel toc de gralla.\nEnllestida la foto final de colla davant d'una de les fonts d'Alexanderplatz, on més d'un es delia per remullar-s'hi, estona d'esbarjo, lliure, abans d'agafar el vol de tornada cap a Catalunya. Els Xics es s'acomiadaven de la segona diada castellera agraïts a l'organització, del Casal Català de Berlín – el Katalanischer Salon- i d'Òmnium Cultural i es preparaven per tornar sota terra. Al metro, ho sabien, els esperaven les mirades encuriosides de passatgers que preguntaven per què aquest grup nombrós de grana es movia en massa, que qui era, que d'on sortia... La tasca d'explicar el procés sobiranista, i les raons, i els ets i uts de la cultura catalana seguien, més enllà de l'acte oficial, escuet i xafogós, davant de desenes de càmeres professionals i centenars de mòbils i cameretes obsessionats per cada detall.\nPep Guardiola llegeix el manifest durant l'actuació dels Xics a Berlín Foto: Gemma Terés\nPep Guardiola, padrí dels Xics de Granollers Foto: Xics\nCultura, Berlín, Xics de Granollers, Catalans want to vote, castells, Pep Guardiola, castellers\nELS XICS ELS CASTELLARS DE GRANOLLERS REPRESENTEN ALS CATALANS A CATALUNYA A BERLEN I PEP GUARDIOLA ES EL NOSTRA AMBAIXADOR AQUESTA CIUTAT QUI MILLOR QUE EL PER QUE PARLES DEL NOSTRA DRET A DECIDIR\nPer Josep Pagès Canaleta ( CARDEDEU ) el 8 de juny de 2014 a les 21:48\nELS XICS Els Castellars de Granollers aquet cap de Setmana han FET Historia per Catalunya . Les colles castelleres en diferents Ciutats per elMón han fet sentir la VEU DE CATALUNYA . Han fet saber que Catalunya vol SER LLIURE I CATALANA . Avui la Cultura Catalana es molt mes conaguda per el Món feina ben feta per ELS CASTELLERS . Tambe per PEP GUARDIOLA aixo posa nervisos als de MADRID


Les farmàcies de les Corts seran les primeres a recollir automostres per fer PCRs\nSalut ja ha començat a enviar missatges per participar en aquest cribatge massiu, que espera ampliar a la resta del país\nUn 'kit' d'automostra de PCR amb saliva com els que es repartiran a les farmàcies de Les Corts fins el 22 de gener. MANOLO GARCÍA\nBarcelonaLes farmàcies del districte barceloní de les Corts seran les primeres a oferir i recollir les automostres de PCR per detectar casos asimptomàtics de covid que el departament de Salut va anunciar ara fa tot just un mes. Aquest tipus de cribatge massiu dirigit, que és totalment gratuït i voluntari i que s'adreça a les persones d'entre 30 i 59 anys, funcionarà d'una manera molt similar al del diagnòstic precoç del càncer de còlon. Els establiments proporcionaran els materials a la població per extreure's la mostra a casa i les enviaran posteriorment als laboratoris per ser analitzades. En aquest cas, les mostres no consistiran en un frotis nasal sinó que seran de saliva.\nEn funció de l'èxit de la campanya entre la població i la demanda que es generi, el Govern decidirà si estén aquesta iniciativa a totes les farmàcies de Catalunya. En aquest cas, Salut ja ha aclarit que aleshores sí que es farien frotis nasals. De moment, però, un total de 50 farmàcies de les Corts provaran l'estratègia i entregaran els kits d'automostra per fer PCR entre els ciutadans convocats, que prèviament hauran rebut un missatge per evitar les aglomeracions als espais i garantir una participació esglaonada.\nSalut calcula que unes 32.600 persones rebran una carta o un SMS a casa aquest mes per convidar-los a formar part d'aquesta prova pilot, que va començar el dimecres 16 de desembre i que s'allargarà fins al 22 de gener. Les automostres permetran detectar infeccions actives de coronavirus en persones sense símptomes i, per tant, aïllar-los de forma primerenca.\nAixí funciona l'automostra\nUn cop rebi la convocatòria i decideixi participar-hi, la població podrà dirigir-se a qualsevol de les farmàcies que participen en el programa pilot per recollir el kit d'automostra de saliva. El farmacèutic, que ha realitzat una formació específica, donarà les instruccions necessàries a l'usuari perquè pugui prendre's la mostra correctament a casa seva. El material s'haurà de retornar a la farmàcia on s'ha recollit abans de les 12 hores del migdia de l'endemà.\nPer tant, la persona recollirà els materials per fer-se l'automostra a la farmàcia, s'extraurà a casa la mostra de saliva –cosa que és molt poc invasiva– i farà el retorn etiquetat al mateix establiment. El circuit, doncs, és molt similar al que se segueix per a la detecció de lesions precursores del càncer –pòlips– mitjançant una mostra de femta.\nLa farmàcia enviarà la mostra als laboratoris de l'Hospital Sant Joan de Déu i l'Hospital Clínic, que comunicaran el resultat a través de La Meva Salut en un marge de 24 h. En menys de 48 hores se sabrà si la persona té el covid o no. Si es confirma el positiu, els resultats també seran comunicats al gestor covid del CAP al qual pertany el ciutadà –que en aquest cas són tres, el CAP Montnegre, el CAP les Corts-Pedralbes i el CAP les Corts-Helios– perquè es posi directament en contacte amb l'usuari i li indiqui els passos a seguir.\nAlliberar els CAP\nSalut va anunciar aquesta estratègia fa tot just un mes. El secretari de Salut Pública, Josep Maria Argimon, ja va avisar aleshores que era probable que aquesta via encara trigués unes setmanes a implementar-se perquè calien "tasques informatives" específiques per als col·legiats farmacèutics.\nInicialment Salut preveu que no sigui una estratègia periòdica i que només es faci un test per persona. Amb tot, les autoritats sanitàries podrien decidir si repeteixen les proves i a quins col·lectius les adreça. El director del Servei Català de la Salut (CatSalut), Adrià Comella, també va deixar clar que les farmàcies només seran punts logístics per proporcionar els kits d'automostra. "Cal preservar el circuit net: hi accedeixen 360.000 persones diàriament per fer operacions diverses", va explicar.\nAquests cribatges dirigits, subratlla Salut,, ajudaran a alliberar els professionals de la primària de la presa de mostres i de la logística, perquè es puguin concentrar en la gestió dels positius i dels contactes, juntament amb l'Agència de Salut Pública de Catalunya. "Una vegada més, participant en aquest cribratge i aportant valor també en altres camps, com el seguiment de pacients crònics, es posa de manifest la potencialitat de la xarxa de farmàcies com a recurs sanitari aliat amb el sistema de salut per donar resposta a les necessitats de la població en el marc de la crisi sanitària que estem vivint", assegura el departament.\nCovid-19 Salut cribatges massius farmàcies


Relat "La Cocollona"\nInici > detall del relat: La Cocollona\nL’àvia sovint em parlava de la Cocollona. Si sou de Girona, i la vostra àvia no és la Matildeta, potser us parlaran de la Cocollona com una bèstia monstruosa que matava infants a la riba del Onyar portant-los a fons de la llera. Però la Matildeta explicava un altra història, una història d’infantesa, una rondalla de nens direu, però molt més maca que la història d’una bèstia sanguinària que menja nens.\n—Jo era nena, Sebastià, quan la Cocollona venia a jugar a la riba amb mi i altres marrecs. Alguns li havien llençat pedres, perquè l’aspecte reptilià donava una mica de repulsió, no et diré pas que no, però les ales, ai Sebastianet, les ales... eren d’un transparent iridescent d’una bellesa incommensurable. Nedava al nostre voltant mentre nosaltres xipollejàvem a l’aigua i amb les seves ales feia que l’aigua fresca i dolça de l’Onyar caigués sobre nostre com una cascada. Havien nens de totes les edats i de tots els indrets de Girona, però del Barri del Mercadal prop d’on era la Cocollona érem els més nombrosos, i els que sempre jugàvem més amb la Cocollona. Però saps petit, jo tenia un secret, que cap altre nen va descobrir mai, perquè jo parlava amb la Cocollona. Quan tots marxaven com jo era la que vivia més a prop sempre era l’ultima en marxar i la primera en arribar.\n—Madildeta, no marxis encara que no m’agrada estar sola –pensaràs que la veu rogallosa de la Cocollona em degué fer basarda el primer cop, gens ni mica, bé una mica si, però la curiositat pogué més que jo.\n—I on està la teva mare i el teu pare –Vaig demanar jo innocentment. La Cocollona va fer una mena de somriure.\n—Jo estic sola en aquest món, castigada a vagarejar pel riu sense solta ni volta. Només cerco una mica de companyonia.\nI així va ser, Sebastianet, dia si, dia també, els nens jugàvem amb la Cocollona, i al cap vespre jo parlava una estoneta amb ella, del pas dels estornells, dels peixos que li feien pessigolles, de si l’aigua era freda, i rèiem i rèiem.\n—I perquè no em mostres la Cocollona, àvia –preguntava jo impacient. Però l’àvia movia el cap trista.\n—Ja no hi és noi, els adults no entenien que fèiem els infants distrets tots els dies, i quan van descobrir a la Cocollona, tots els homes vingueren amb falç, fusells i forques disposats a enforcar-la sense pietat. I jo cridava\n—És amiga meva, és amiga meva – però els adults no semblaven comprendre res. Vam córrer la Cocollona i jo per la Riba de l’Onyar fugint d’aquells animalots, però no havia manera, no ens perdien petja, saps? Al final la Cocollona, es va acomiadar de mi.\n—He d’anar al fons de la llera, es l’únic lloc on estaré segura.\n—Però tornaràs? –Jo tenia els ulls plens de llàgrimes noi, m’havia fet molt amiga d’aquella papallona gegant i estrambòtica. La Cocollona mogué el cap amb tristesa.\n—Quan pugui Matildeta, quan pugui— Des de llavors que cada tarda passejo per l’Onyar intentant veure si algun cop torna la Cocollona i podem petar la xerrada però sembla que encara no ha arribat l’hora.\nQuan els pares van dir que l’àvia havia desaparegut el primer lloc que vaig anar a cercar va ser la riba. Pocs dies després els diaris deien que una vella havia desaparegut al fons de l’Onyar, però jo sabia que no, la Matildeta per fi havia trobat a la seva amiga Cocollona. Ara sóc jo qui cada tarda, amb la bicicleta i el gos, m’atanso a la riba a passejar amb l’esperança que potser un dia podré petar la xerrada amb la Matildeta i la Cocollona.\nuanra | 05-05-2011 | Valoració: 10\nÉs molt divertit, el teu conte. M'ha agradat molt.\nTot un món viu[Ofensiu]\nRealment aquest relat és un 10! M'ha encantat tota una sèrie de coses: primer de tot la mateixa història, l'argument del relat. Després, el llenguatge tan viu que fas servir. També, com ho diria, el seguiment de les frases, la continuïtat de les paraules dins les frases, talment com si fós una conversa entre dues persones.... que ho és i ho reflecteixes fantàsticament. En resum, un gran, gran relat molt ben escrit i que arribarà lluny. Una molt forta abraçada i fins aviat!\nLavínia | 18-03-2011\nla llegenda de la Cocollona, Alícia. Suposo que amb la del acul de la lleona, les mosques de sant Narcís i la de l'àngel de la muralla i d'altres que no conec; fan de Girona una ciutat molt més literària, si hi cap, del que ja és.\nGràcies pel teu comentari al meu relat. T'he de dir que és del tot catàrtic. No sé si a la mesura dels de Julio Cortázar però sí que ho és d'intenció.\nJosep Ventura | 18-03-2011 | Valoració: 10\nAquest fantàstic i tendre relat, a mes cada vegada que passegi prop del Onyar i pensaré


El grup municipal de Ciutadans (C's) demana a l'Ajuntment la creació d'una comissió perquè avaluï la necessitat de canviar el sistema de recollida de residus al municipi. Així ho ha explicat el seu regidor, Josep Gabarra, en una roda de premsa, aquest dimarts 24 d'abril. C's presentarà una moció en el pròxim ple ordinari, el 26 d'abril, que recull aquesta petició.\nSegons Gabarra, va ser el 2004 quan "es va començar a parlar amb l'administració socialista, a proposta dels que eren oposició i ara són govern, que s'hauria de buscar un nou model de recollida d'escombraries". El regidor de C's ha qualificat d'"obsolet" el model actual, fent referència a l'impacte ambiental que suposen els contenidors, a les pudors que generen amb l'arribada del bon temps i a la recollida amb camions a hores intempestives.\nL'objectiu de la moció és "posar el tema damunt la taula" i, tot i que el text parla dels contenidors soterrats, Gabarra s'ha mostrat obert al diàleg: "Estem oberts, tant amb el govern com amb els grups de l'oposició, a parlar i a consensuar altres textos i a parlar d'altres models de recollida de deixalles, perquè sabem que hi ha altres opcions, com el porta a porta".\nGabarra ha anunciat que aquest és el primer de dotze punts del programa electoral per a les pròximes eleccions muncipals, els quals seran presentats mensualment. Gabarra ha anunciat que a Ripollet no es realitzarà un procés de primàries, perquè es presentarà una llista única.


Entrevista a Joan J. Guinovart, director de lInstitut de Recerca Biomèdica de Barcelona (IRB)\n«Hi ha recerca bona, i la resta no és recerca»\nJoan J. Guinovart (Tarragona, 1947) és doctor en farmàcia i llicenciat en química per la Universitat de Barcelona. És catedràtic de la Universitat de Barcelona, acadèmic numerari de la Real Academia Nacional de Farmacia i director de l'Institut de Recerca Biomèdica de Barcelona (IRB). En aquesta entrevista ens explica què és lIRB i la seva visió de la recerca biomèdica que sestà produint al nostre país.\nCom es pot comunicar, de manera efectiva, la ciència?\nSha danar en compte amb aquest tipus de comunicació per tal de no vendre un optimisme excessiu. Ja hi ha massa gent que ha curat el càncer, que ha curat la diabetis, i això va generant una sensació desgotament en la gent, a la qual estàs enganyant. Quan es comuniquen els resultats de la investigació s'ha de fer de manera realista i que el públic en general sàpiga fins a quin punt aquest descobriment resulta un pas endavant en el coneixement. La ciència, avui en dia, es va fent pas a pas. Molt poques vegades hi ha un gran salt. Pas a pas s'ha fet un gran camí des don s'estava fa cinquanta anys fins on som ara.\nEls avenços enormes són el que donen pas a un Nobel, i daquests nhi ha molt pocs. En resum, sha de comunicar el descobriment, però sha de fer duna manera moderada, ajustada, modesta i sense fer volar coloms...\nA la vegada, tot i aquesta prudència, s'ha de ser molt agosarat a lhora de comunicar la importància de la ciència. Malgrat que no tots els descobriments són «per llançar coets», lactivitat científica diària, els descobriments més modestos, acaben repercutint en grans beneficis per la societat.. Aquest és un missatge que sha de comunicar constantment. Lactivitat científica té un gran valor afegit, i és que és una activitat que pot arribar a crear benestar econòmic i social. La diferència entre una societat postmoderna i una deconomia clàssica és que les unes fabriquen coses i les altres tenen talent i viuen de leconomia basada en el coneixement. I aquesta economia no es basa en mà dobra barata, sinó en cervells dobra preparats. Aquests cervells es preparen en universitats de categoria i en centres de recerca on realment sentrena la gent a ser capaços dentrar en territoris on cap altra ment humana no hagi entrat abans.\nAquest tipus de jove que entrenes perquè sigui atrevit, perquè s'enfronti als problemes duna manera diferent, perquè es faci preguntes que ningú no sha fet abans, és el tipus de persona que acaba creant aquests centres i que té un know-how ('destresa, capacitat') que li permet ser un motor de la societat.\nI lIRB té aquesta atracció per als nous talents?\nLIRB és un daquests nous centres. A Catalunya, a més de lesforç que sestà fent perquè les universitats donin passos endavant en el camí de convertir-se en centres realment competitius i visibles en el conjunt mundial (en aquests moments, les universitats espanyoles en l'àmbit internacional no estan fent gaire bon paper, ja que només en tenim una entre les dues-centes primeres, que és la UB), tenim la sort que, en els darrers set o vuit anys, shan creat uns centres de recerca que intenten jugar a la «Champions» de la recerca en moltes àrees, i particularment, en la biomèdica. I en això, el fet que a Catalunya hi hagi més dun centre de recerca biomèdica és una sort, perquè els centres de recerca no funcionen com una flor en el desert, sinó que ha de tenir un bon jardí i un bon jardiner.\nÉs essencial que els centres sajudin, es complementin l'un amb laltre i que competeixin. De fet, som «compecol·laboradors» o «colecompetidors»... Si thi fixes, quan es pregunta«on hi ha els grans centres de recerca?», la gent sempre contesta: «Als Estats Units». I jo els responc: «Ah sí?, diguem un centre de recerca a Arkansas?, a Dakota del Sud? Oklahoma?...» Quan no men saben donar cap, em diuen que els que ells coneixen estan a Boston, a San Francisco, a Nova York... I què passa en aquests llocs? Doncs, a Boston tens Harvard, el MIT i els seus instituts associats, la Universitat de Boston, la Universitat de Massachusetts; a San Francisco tens Berkeley, UCSF, Stanford, els grans centres biotecnològics de la Badia...\nCom es pot comprovar, són sempre aquests conjunts els que fan la potència. La massa crítica és la que potencia les àrees metropolitanes, i a Barcelona s'està jugant bastant fort en aquest sentit, tot i que macaben de donar notícies bastant descoratjadores...\nQuè li han dit?\nDoncs, mhan comentat que el pressupost per a recerca de la Generalitat està «tuberculós». A veure si aconseguim donar-li vitamines i que creixi una mica més..\nCal suposar que el finançament és un tema clau... En quin punt ens trobem en aquest aspecte a Catalunya?\nEl creixement de la inversió pública en ciència havia estat important aquests darrers anys, i, si no fos per aquestes notícies que tacabo de comentar, podríem dir que «anàvem bé». Ara no sé si hi anirem... I això és important, ja que sestronca una tendència que, només mantenint-la, donava per a anar progressant. Estàvem molt endarrere i lintent que hi havia darribar al 2 % del PIB en inversió en ciència per al 2010, si es confirma aquesta retallada, no sassolirà.\nFan falta diners. Més que els que hi ha ara. Cal duplicar o triplicar els diners que es destinen actualment a recerca. Això no vol dir que siguin molts diners en valor absolut. En valor absolut és la «xocolata del lloro». Un quilòmetre dautopista o una bona obra pública val molt més. El que cal és que els polítics puguin entendre que potser és millor tenir una carretera de menys i assentar les bases de l'economia sobre la qual fonamentarem el futur dels nostres fills.\nPerò aquesta és una idea difícil de fer arribar a la gent, encara que sigui per la manca de tangibilitat de la investigació...\nSí, i per això és bàsica la col·laboració entre periodistes i científics, perquè entre tots fem arribar el missatge a la societat que la investigació que sestà realitzant és bona per a ells.\nPerò no nhi ha prou només amb diners, no?\nNo. A més de posar-hi més diners, és important que aquestes inversions es realitzin en centres que tinguin ladequada organització i filosofia. Diners, en fan falta més, però només saprofita si sinverteix en entitats organitzades de manera que puguin aprofitar aquests calés. El que passa és que aquest sistema, que sembla tan obvi, està en contra del sistema tradicional dorganitzar la recerca a casa nostra, ja que són organitzacions que estan basades en el fet de poder actuar com una empresa que lluita en el mercat, buscant els millors talents, no havent de pagar un sou basat en taules salarials sinó en virtut de la llei del mercat... A més, a Barcelona, amb lincrement del cost de l'habitatge, si s'ha de fer venir algú de fora s'ha de ser conscient que el salari que paguis ha de servir perquè aquella persona pugui pagar el pis i viure amb un nivell de vida similar o superior al que tenia al seu lloc dorigen. I no estem parlant dun salari excepcionalment alt. Qualsevol esportista o empresari cobra molt més.\nI a banda de la inversió pública, també hi té (o hauria de tenir) un paper important la inversió privada i la filantropia...\nLa inversió privada va clarament coixa, perquè els empresaris no han vist la conveniència dinvertir en recerca. Qui es preocupa per fer recerca a la seva empresa si venent pisos i terrenys s'hi guanya molt més? En el moment que leconomia s'assereni daquesta febre que hem tingut en els darrers anys i vegi que, per a guanyar diners, ha de fer «coses serioses» a més de comprar i vendre totxanes, llavors hi haurà més voluntat del capital dinvertir en capital risc i en recerca.\nPodríem dir que hem danar de la cultura del «totxo» a la cultura del coneixement...\nAquesta és la idea...\nI la filantropia?\nFa molt poc que sestà despertant aquesta font dinversió que als Estats Units i a la cultura anglosaxona és corrent. En aquelles cultures, la gent que ha fet molts diners, sha adonat que les fundacions filantròpiques és una manera dinvertir en obra social. La Fundación BBVA col·labora amb l’IRB en diversos nivells, des de donar suport a la recerca, en particular, al Programa d’Oncologia i al laboratori de Metàstasi, fins a l’organització de les sèries Barcelona BioMed, com ara les Conferències, Fòrums i altres activitats de divulgació científica. Aquí tenim alguns elements encoratjadors que han donat molts diners a lHospital Clínic (IDIBAPS), la Fundación Marcelino Botín (la fundació de la família Botín), que està fent el programa dinversió en grups de recerca més seriós que es realitza a Espanya i un dels millors dEuropa. La Caixa també està posant diners en programes deducació no solament a lestranger, sinó també a Catalunya, ja que sha adonat que ja hi ha centres de recerca que mereixen rebre investigadors estrangers.\nFins ara, La Caixa enviava gent a lestranger a fer els màsters fora; a partir de lany que ve hi haurà un programa perquè estudiants de fora puguin venir a estudiar aquí... Sestan fent centres que tenen prou nivell per a atraure linterès dels mecenes, als qui els interessa que el seu nom estigui relacionat amb aquests centres. De fet, la ciència es mou segons lEvangeli de sant Mateu, capítol 25, versicle 29: «El que té se li donarà fins que en tingui de sobres i el que no en té se li prendrà allò poc que sembla que tingui». La gent vol fer donacions a llocs que siguin visibles.\nI lIRB ja té aquesta «visibilitat», aquest reconeixement internacional? Entenc que una figura com la de Joan Massagué és important...\nEn Joan Massagué és el científic català viu més important, i la seva presència aquí, com a director adjunt, garanteix la qualitat del centre i és una garantia. Si lIRB fos un projecte de «pa sucat amb oli», en Massagué no shauria avingut a col·laborar.\nI si lIRB ja hi hagués estat fa anys, en Joan Massagué hauria marxat?\nDoncs sí. Hem de diferenciar dues coses. És bo que la gent jove sen vagi, jo diria que és imprescindible. És important que, quan acabin el doctorat, els joves sen vagin dos, tres o quatre anys a fora.\nPerò també és bo que tornin...\nNo. És important que el país els ofereixi la possibilitat de tornar amb unes condicions de treball equivalents a les que podrien trobar en altres llocs. És bo que el país entri en competència amb els centres de recerca internacionals. Que tornin per malmetre les seves condicions de treball? Prohibit!\nEl segon lema que té lIRB és: «Barcelona, un lloc per viure i per treballar». Fins ara Europa estava dividida en dues zones: El sud, que era molt bona per a viure però no per a treballar-hi, i el nord, un lloc excel·lent per a treballar però horrorós per a viure-hi. S'està intentant convertir Barcelona en un lloc que tingui les dues coses alhora: un lloc que shi viu molt bé, però que també hi hagi unes condicions de treball que siguin competitives.\nEl que no es pot fer és ara que Barcelona comença a ser un pol datracció per a molts investigadors, tallar-ho de soca-rel, que és el que pot passar si es frenés limpuls polític sobre la recerca en aquest país.\nQuins són els grans ítems de la recerca a lIRB?\nS'ha de pensar que la recerca és una cursa de llarga distància. Un dels problemes que té la recerca és que el tempo de la recerca no és el tempo dels polítics. El dels polítics dura quatre anys. Més enllà, ja és linfinit. La ciència, en canvi, és una cosa a deu o quinze anys vista. Allà on shan posat els mitjans correctes per a la recerca, sacabaran produint els resultats. Aquí només tenim dos anys de vida, però ja comencen a sortir coses.\nAra ja surten articles en revistes on abans era difícil publicar, com Nature o Cell. Això abans era un fet excepcional, i ara estem intentant que sigui «normal». Això és possible no solament gràcies als diners, sinó als recursos i a lambient que es genera en un centre com lIRB.\nCom neix lIRB?\nLIRB neix com una iniciativa de la Universitat de Barcelona que en aquell moment va tenir una visió molt important de futur. En un principi, hi va haver el que podríem anomenar «onze pares fundadors», experts en diferents camps, i que ara ja en són vint-i-cinc i provenen de fora de la UB, dAlemanya, dAnglaterra, dHolanda, etc., encara que molts dells són catalans i espanyols. I ara ja comencem a incorporar gent que no és espanyola. Però això sha fet pas a pas. El primer pas era convèncer gent que no era de la UB, després a catalans que estaven a lestranger i ara als estrangers.\nQuin és lobjectiu de creixement del centre?\nAra, com ja he comentat, ja en som vint-i-cinc, i en tenim dos més de seleccionats. Lobjectiu és créixer fins a uns quaranta o quaranta-dos, amb dues o tres incorporacions per any... fins al 2012, ja que el 2017 ja començarà a haver-hi jubilacions.\nI quan podrà lIRB jugar a la «Champions»?\nEn cinc o deu anys. Ara ja som visibles, juguem a la Primera Divisió. Per exemple, un dels nostres investigadors, en David Vilchez, ha descobert una nova teoria sobre malalties neurodegeneratives que sortirà publicada al Nature Neuroscience. I aquest és el primer paper que surt del meu laboratori que es publicarà en aquesta revista tan important. Hem descobert quin és lorigen duna malaltia neurodegenerativa que es diu malaltia de Lafora i pensem que és veritat per Lafora pot ser veritat per daltres. Pensem que hem trobat una nova teoria que pot explicar la neurodegeneració.\nI el tema estrella, el càncer?\nRecentment ha sortit un article al Nature Genetics, de lEduard Batlle, sobre un mecanisme que evita el pas al càncer de colon.\nQuines sinèrgies sestableixen amb l'Sloan-Kettering de Joan Massagué?\nJoan Massagué té un laboratori aquí, el MetLab, que és una extensió del seu laboratori a Nova York, i el director executiu del MetLab és Roger Gomis, una persona que va treballar quatre anys als Estats Units amb Massagué... En Joan ve aquí cada mes i hi està dos dies, i els seus col·laboradors van i venen constantment. Podríem dir que és com una franquícia del laboratori nord-americà d'en Massagué dins lIRB.\nI el mètode de treball que utilitzen és igual que el daquí?\nEl mètode és universal. El mètode és investigar bé. Hi ha recerca bona, i la resta no és recerca.


Premis Natura 2000\nLa Comissi� Europea premia els projectes de conservaci� natural\nCada any s'atorguen els premis de la xarxa Natura 2000\nNatura 2000, és una xarxa d'àrees de conservació de la biodiversitat en la Unió Europea. Consta de Zones Especials de Conservació, designades d'acord amb la Directiva Hàbitat i de Zones d'Especial Protecció per a les Aus establertes en la Directiva d'Aus.\nLa xarxa està composta per més de 27.000 zones protegides que abracen el 18% de la massa continental de la Unió Europea i el 4% de les zones marines. D'aquesta forma es protegeix i millora el patrimoni natural europeu. L'objectiu de la xarxa és preservar i protegir el patrimoni natural d'Europa, garantint la perdurabilitat a llarg termini de les espècies amenaçades.\nCada any els Premis Natura 2000 reconeixen l'excel·lència en la gestió de les zones i en les campanyes de sensibilització d'iniciatives que protegeixen la natura. De la mà del comissari de Medi Ambient, Afers Marítims i Pesca, Karmenu Vella, es premià a sis guanyadors de projectes de Bulgària, Letònia, Espanya, Regne Unit, Bèlgica, França, Grècia, Bulgària, Hongria, Finlàndia i Noruega en una cerimònia que tingué lloc el 23 de maig a Brussel·les.\nEntre els guanyadors, es va atorgar el Premi dels ciutadans europeus amb més de 6.000 vots a la Junta d'Andalusia per la seva contribució a frenar l'extinció de linx ibèric.