Slic porque los cms no son gestores... by carolinagc 337 views\nClases unidad 2 año 2011clase1 by Illich Gálvez 3062 views\nText Analysis by Tagmatica by GilFrancopoulo 832 views\nVie Pratique Santé - Luxomed by Luxomed 966 views\nEvan's French presentation by mrmorra 410 views\n1. Conferència sobre la política d’acollida i d’integració d’Esquerra Joan Puigcercós, president d’Esquerra Barcelona, 27 d’abril de 2010 L’objectiu d’aquesta conferència és explicar la política en matèria d’acollida i d’integració que ha portat a terme Esquerra Republicana en les institucions en les quals està present i definir quines seran les prioritats en el proper cicle polític. Abans que res però, voldria fer unes consideracions prèvies sobre l’actual situació i els motius que m’han portat a fer aquesta conferència: 1a. Nosaltres volem parlar del tema, és a dir, explicar com veiem la situació, la problemàtica i les solucions sobre la nova immigració i el seu empeltament. Parlar-ne, exposar idees, contraposar-les no ens ha de fer por. A Esquerra no ens serveix aquella dita catalana que ens diu que aquest mal no vol soroll. Nosaltres creiem que per solucionar els problemes, per avançar, la primera condició és conèixer, reconèixer i contrastar. Cal, doncs, parlar-ne, assumir que hi ha problemes, dificultats, contradiccions i situacions noves a les quals ens costa trobar solucions com també que hi ha oportunitats i potencialitats a aprofitar. 2a. Com en parlarem? Doncs a partir d’un principi, la màxima kantiana, de tractar el teu proïsme com un fi, no com un mitjà. Com un en si, no com un per si. No és el camí més fàcil, avui és més còmode callar i fer proselitisme a cop de subvenció, o jugar amb el discurs alarmista, el de la desconfiança, el de la por. Em nego, ens neguem doncs, a cedir terreny a la demagògia. Dit d’una altra manera, estem parlant d’un canvi molt important en la nostra demografia. És a dir, principalment parlem de persones, dels drets de les persones, de drets humans. Però també parlem d’un nou nosaltres, de la societat que volem ser, de l’esdevenir de Catalunya com a nació, com a poble. 3a. Aquesta conferència tindrà tres parts, la primera esdevindrà una declaració de principis i d’objectius d’Esquerra, una segona on baixaré a analitzar problemes i reptes concrets que ens trobem i quines solucions hi hem de donar, i finalment vull explicar el que ha fet Esquerra i com podem millorar les nostre actituds i les polítiques per aconseguir una societat més cohesionada. L’objectiu d’una persona que emigra és deixar de ser emigrant Catalunya ha rebut al llarg de la seva història molta immigració, no és un fenomen nou, és una constant de la nostra història, per tant cal dir que no\n2. estem vivint res excepcional en si mateix, però també és veritat que aquesta vegada ens trobem en una situació inèdita: persones provinents de cultures, creences i valors més llunyanes que en onades anteriors. Diferents corrents migratoris han anat conformant la nostra història i la nostra societat actual, un bon exemple n’és Esquerra Republicana, el partit que presideixo, que des de la seva fundació el 19 de març de 1931 va ser capaç d’incorporar l’onada migratòria que va arribar a Catalunya a principis de segle XX, molts atrets per les obres de l’Exposició universal de 1929, provinents de Múrcia, d'Aragó o del País Valencià. Molts d’ells van treballar colze a colze amb Macià i amb Companys per construir la Catalunya Republicana. Molts d’ells van ser càrrecs electes d’ajuntaments, de la imminent Generalitat o militants i càrrecs d’Esquerra Republicana. I heus aquí el primer gran objectiu d’Esquerra, les persones immigrades han de deixar aquesta condició per esdevenir ciutadans. El fracàs és la transmissió de la condició d’immigrant de pares a fills o, fins i tot, a una tercera quarta o generació. Hi ha 3 condicions necessàries per deixar de ser immigrant: Cal que vulgui. Com deia Maria Aurèlia Capmany, hi ha un dia en què tot migrant desfà la maleta que tenia preparada sota el llit, decideix que es quedarà. I això correspon, en primer lloc, a les persones immigrades. Cal que sigui tractat com un igual. Cal que les actuacions públiques es basin en el principi de la igualtat en drets i en deures, que no consideri l’origen de les persones a l’hora de tirar endavant qualsevol acció. I això ens correspon a nosaltres, els polítics. Cal que sigui vist com un igual, que la societat d’acollida es reconegui a si mateixa com a societat diversa, formada per persones d’origen divers. I això correspon al conjunt de la societat. Hem de reconèixer que si l’eclosió republicana dels anys vint i trenta va poder fer una incorporació gairebé immediata, el franquisme en canvi va ser un llast per a la integració a la societat catalana de molts ciutadans que provenien de l’Espanya pobre i subdesenvolupada als anys 60 i 70. I, diguem-ho clar, molts dels nous catalans als quals es referia Paco Candel en la seva gran aportació Els altres catalans, els va costar deixar aquesta condició, alguns encara avui s’hi resisteixen. La proximitat dels seus orígens, una dictadura que arraconava la llengua, la cultura i el coneixement del propi país, un règim i unes autoritats locals franquistes incapaços de fer polítiques socials o urbanístiques van\n3. propiciar autèntics guetos que encara avui amb 30 anys de democràcia estem millorant. Ara, però, hem tingut una nova onada, important, considerable, hem rebut més gent que l'RFA en els darrers 10 anys, i Alemanya és 10 vegades més gran que Catalunya. Durant aquest període el ritme d’entrades anuals ha estat a l’entorn de les 100.000 persones, entre els anys 2000 i 2010 ha vingut tanta gent al Principat de Catalunya com a França, passant d’un 2,9% a un 16,4% en només 10 anys, un 17,5% al País Valencià i un 21,5 % a les Illes Balears. Sense comptar la Franja, els Països Catalans acullen un 41% de la immigració de l’Estat espanyol. Tenim avui a Catalunya persones de 179 nacionalitats diferents si comptem només aquelles que són reconegudes per les NU, entre les quals no hi ha la nostra. Persones que parlen més de 250 llengües, que practiquen més de 40 creences diferents, que provenen de sistemes formatius diferents que porten bagatge, cultura, coneixements, records, tradicions, visions de tots els racons del món. El flux d’entrada s’ha estabilitzat. Entre juliol de 2009 i gener 2010 tenim la primera baixada del nombre d’estrangers en dues dècades: 17.000 persones estrangeres menys. Però la feina no s’ha acabat. De fet, tot just comença ara. Ara, però, a diferència del franquisme, tenim institucions pròpies i mitjans per poder fer les coses d’una altra manera. Les estem fent d’una altra manera. (És lògic, doncs, que alguns d’aquells nous catalans dels anys 60 i 70, es queixin ara, en veure els recursos i mitjans —que són del tot insuficients— per a la nova immigració, ells van tenir la dissort de viure i emigrar sota un règim totalitari amb una nul·la vocació social i menys catalana). Hem de dir ben clar que el dilema immigració sí, immigració no, és fals. És un debat inútil, estèril. La immigració és. Primera premissa. És aquí, viu entre nosaltres, viu amb nosaltres, va venir a treballar, és a dir, per raons econòmiques. La història ens ha ensenyat que els processos migratoris s’autoregulen. Si moltes persones s’han desplaçat cap a Catalunya, el País Valencià o les Illes aquests darrers deu anys és perquè hi havia demanda de mà d’obra. Amb l'inici de la crisi s’ha estancat la tendència. Només cal comparar el flux migratori cap a Galícia o Euskadi. En el primer cas és molt minoritari perquè encara avui són els propis gallecs els que emigren i en el cas basc, la seva estructura productiva no ha requerit tanta demanda. En el cas català s’hi aboquen tres causes que expliquen el nostre diferencial: 1) 12 anys de creixement econòmic amb una mitjana del 3,5% anual, amb una creació\n4. d’ocupació mitjana anual del 3%, i amb el consegüent estancament de la productivitat; 2) una demografia amb un creixement natural gairebé nul entre 1977 i 1997; i 3) la incorporació de la dona al mercat de treball al llarg dels anys 90, en què se supera el gap que hi havia de 10 punts per sota de la taxa d’activitat per situar-se a la mitjana europea. No podem ignorar que hi ha un altre tipus d’immigració, la que ho és per raons polítiques, si bé moltes vegades l’una és conseqüència de l’altra. Sense saber- ne l’ordre. Assumim doncs que el gruix del 1.237.000 d’estrangers que avui viuen a Catalunya, malgrat els lleus moviments de retorn que s’estan produint o cap a tercers països, es quedaran. Han vingut per quedar-se i es quedaran. I el tema és la integració. Tenim vocació d’inclusió, d’incorporació, de que siguin dels nostres. Nosaltres treballem per un model de confiança i la confiança genera convivència. Per tant, si és un fet, només tenim un camí, un sol camí, la integració, la incorporació, l’empelt al que es referia Salvador Cardús en el seu discurs d’ingrés com a membre del Institut d’Estudis Catalans. Un procés d’integració que ha d’implicar el punt just entre la dissolució de l’assimilació o l’enquistament de la multiculturalitat. L’empelt és exactament aquest punt, a un tronc arrelat a terra li afegim un esqueix nou, els dos seran un però alhora seran diferents. La suma d’empelts a un tronc comú, que ve de lluny, forma un nou arbre que conserva i incorpora. Res de nou en la història de les idees i de l’evolució de la humanitat, la dialèctica entre contraris que combinats creen un estadi superior que alhora els manté i els supera. Aquesta és la nostra aposta, on ens comprometem a no defallir i esmerçar-hi tots els nostres esforços, la integració com a camí per deixar un dia la condició d’immigrant i esdevenir simplement ciutadà de dret d’una nació. Problemes: excessos i defectes El moment i el procés que vivim és difícil, però ens equivocaríem si no assumim que la immigració comporta problemes. És un error minimitzar-los. Els problemes no es poden enfocar des del llenguatge políticament correcte, ni actuar des del paternalisme ni frivolitzar com ha fet determinada esquerra elitista. Veure en el fenomen migratori una amenaça i exagerar o simplement\n5. manipular els problemes i oferir falses solucions és l’altre extrem, com fa tota la dreta. Els uns de forma més barroera, cas del PP de Badalona, uns altres de manera més subtil, com ho fa CiU a Vic. Reconeguem, doncs, que hi ha problemes. Parlem clar, només així podrem resoldre’ls. Assumim que hi ha hagut episodis i situacions de conflicte social i en alguns casos xoc de cultures. És la realitat, només afrontant-ho ho podrem resoldre. El primer problema és per a l’immigrant, abandonar el teu país, cultura, família, i iniciar un viatge incert no és fàcil. És un itinerari ple d’incerteses que en alguns casos hi ha persones hi acaben deixant la vida. Els problemes continuen per aquesta persona una pila de mesos i una pila d’anys, fins que no s’estabilitza laboralment i residencialment. I la nostra voluntat, com ja hem expressat, és que la nova immigració acabi tenint els mateixos problemes que avui té un català nascut aquí. Torno a repetir-ho: la nostra voluntat, el nostre esforç és que deixi de ser considerat immigrant. Apareix un altre problema, el problema és que algunes actituds del progressisme més elitista i desconnectat de la realitat quotidiana no saben que plou sobre mullat, perquè la nova immigració s’instal·la allí on tot és més assequible, és a dir allí on resideix el català amb menys possibilitats, amb més dificultats. Sovint molts d’aquests ciutadans i barris són els del antics immigrants, els dels anys 60 i 70. Hi ha una dinàmica social difícil d’aturar que contraposa el darrer amb el penúltim. S’instal·la la sensació que la nova immigració acapara les ajudes socials i una part dels serveis públics. Aquí és on campa la demagògia d’alguns. Tots coneixem com s’escampen rumors i informacions manipulades sobre aquest tema. Però ens equivocaríem, i alguns s’equivoquen encara, si consideren aquesta part de la població catalana racista o xenòfoba. No ho són. I és un error estigmatitzar aquells que, senzillament, pateixen per les seves condicions vida. No són racistes, són pobres. Són aquells que han vist com algunes condicions laborals es pervertien per la irrupció d’una nova mà d’obra desesperada per començar de nou, i que empresaris sense escrúpols contracten fora de la llei, són aquells que veuen amb temença que el seu veïnatge canvia radicalment amb nova gent, amb nous costums i hàbits, amb llenguatges que no comprenen. Hi ha un català pobre que ha vist com les xarxes de solidaritat s’han vist sobrecarregades, les velles formes d’autoorganització de les classes socials no funcionen. El sistema social espontani no funciona. En canvi, resten desconcertats perquè perceben molta xarxa a l’entorn dels nous immigrants.\n6. Immigració i cost dels serveis públics Per altra banda, són molts els exemples que els serveis públics vénen fent per a la integració: les aules d’acollida, els plans educatius d’entorn, les adaptacions en l’àmbit de la salut, l’impuls de la Llei de serveis socials per normalitzar el mercat laboral de la cura de persones, el programa treball als barris, les borses d’habitatge de lloguer amb mediació social... I malgrat el paper d’aquests serveis en la gestió de la immigració, val a dir que els serveis més costosos encara són poc utilitzats per la immigració. Existeix, avui, una important desproporció entre l’ús real dels migrants dels serveis públics i la percepció que hi ha. En l’àmbit de la salut, per exemple, el cost mitjà dels serveis emprats pels estrangers és aproximadament la meitat que el cost mitjà del conjunt de la població. L’explicació rau en dos fets concrets. D’una banda, la intensitat d’ús del sistema sanitari és major com més coneixement se’n té. Per exemple, una dona que coneix tots els riscos de l’embaràs farà més visites de seguiment, més proves i més controls que una que té una cultura sanitària bàsica o que desconeix les possibilitats del nostre sistema. De l’altra, el cost de l’atenció sanitària s’incrementa molt amb la presència de les malalties cròniques o de les afeccions greus, ambdues molt relacionades amb l’edat. I els migrants, de moment, són 11 anys de mitjana més joves que la mitjana. O en el cas dels serveis socials, els més costosos, com ara serveis a la dependència (120.000 famílies tenen avui un ajut que no tenien fa 3 anys), serveis residencials per a la gent gran, d’ajut a les persones amb disminucions físiques o psíquiques, tots tenen per usuaris xifres d’estrangers inferiors a l’1%. En aquesta mateixa línia hem pogut veure com la força emprenedora, el coratge empresarial de molts immigrants, gener recels per la substitució del comerç del barri, pels horaris comercials. Preval la sensació que només s’exigeix la legalitat al comerciant ja assentat de fa uns anys, aquest debat és viu al carrer en el conflicte dels horaris comercials i l’obertura de festius. Com la idea d’una certa pugna per l’espai públic que és de tots i ha de ser de tots. La cultura de carrer o simplement com va explicar l’exjugador del FCB, Thouram, que va immigrar de la Martinica a França: “vaig aprendre a jugar a futbol al carrer, perquè vivia al carrer, era millor la plaça que el pis on residia”, genera\n7. també desconfiança en uns veïns que han ocupat la plaça, el carrer, el descampat, el barri... Ho hem de dir perquè si no som capaços d’entendre la situació d’aquests catalans no podrem treballar per unir, per generar concòrdia, tolerància, és a dir, confiança dels uns amb els altres. Des de determinades alimares de la zona alta de Barcelona no es pot conèixer la situació que es viu avui a Catalunya. Hem de conèixer, respectar i actuar. Malgrat l’experiència d’altres èpoques, s’ha demostrat la dificultat per evitar la concentració de la nova immigració en zones determinades del país. En barris concrets o municipis sencers. La integració comença amb el disseny urbanístic i la capacitat per articular de forma complexa i mesclada la residència dels nous catalans. En uns anys de creixement i especulació ferotge, una part important de la nova immigració ha hagut d’anar als barris més humils, el poc poder adquisitiu hi obliga, i avui comencem a patir-ne les conseqüències, en casos com els de Salt. Un fet similar ha passat a moltes escoles amb fugides en massa d’una part de l’alumnat cap a escoles concertades o privades, qui s’ho pot pagar, o martingales permanents per poder-se matricular en un altre barri o municipi. Hem d’evitar, doncs, les concentracions, i no es fàcil. I de la política urbanística en general, podem passar a l'urbanisme religiós, com a exemple de les dificultats i els problemes. Si diem religió, estem dient costums, hàbits, cultura —civilització, com els agrada dir als francesos—. No crec que haguem de regular el vel, però és evident que la gent no ha d’anar a l’escola amb la cara tapada. Tots estarem d’acord que la dignitat de la persona i la seva capacitat per comunicar-se va per davant. Com hem de ser conscients que hi ha un intent d’immiscir religió en l’hàbit de la vida pública o civil. L’exemple de l’atac i agressió contra la Fàtima Gailhan és un indicador que hem de fer l’esforç de resituar la religió en l’esfera privada i que quan el fenomen religiós vol desbordar aquest àmbit es generen problemes. I podríem continuar, però a mi el que m’interessa avui és emfasitzar que aquests problemes tenen solució si treballem, si hi posem recursos i instruments, i malgrat que Catalunya no pot fer una política integral de control i regulació de fluxos migratoris, ara per ara en mans de l’Estat, una raó més per ser independents, hem de ser proactius i, de fet, en aquests darrers sis anys Esquerra ha tingut un paper crucial per articular una resposta a cada problema. A cada problema una o més solucions Des de 2004 hi ha pressupost assignat, abans hi havia molt d’aparador i zero recursos, molt clientelisme. Ara plans, recursos i avaluació.\n8. Des d’Esquerra hem volgut donar solució i solucions a tots aquests problemes. 1r. En primer lloc, hem impulsat el Pacte Nacional per a la Immigració. Què fa el Pacte? El pacte es basa en escoltar la gent i donar resposta a les seves preocupacions. La gent d’immigració en parla molt i diu moltes coses. Algunes de raonables i d’altres que són autèntiques barbaritats. Totes elles mereixen ser escoltades i mereixen respostes. Si les analitzem en conjunt podríem fer-ne tres grans paquets que ara expliquem tot donant només algunes de les mesures de resposta: En primer lloc, la gent diu “ha vingut molta immigració i molt de cop”, o “el procés no ha estat governat”. I l’eix 1 del pacte és “la gestió del flux migratori dins la legalitat i d’acord amb el mercat de treball”. Hi dóna resposta apostant per la mobilització, en primer lloc, de la gent que ja viu a Catalunya, immigrada o no, cap al mercat de treball. Per això emfasitza l’accés dels Reagrupats Familiars al treball, doncs no volem que joves i dones que viuen legalment a casa nostra es quedin tancats a casa i sense oportunitats. Posa en marxa un servei (la setmana vinent) per ajudar al Reconeixement de les titulacions universitàries dels estrangers. Engega els circuits integrals d’acollida i integració de la migració familiar. Es compromet amb el combat a l’economia submergida, mitjançant el traspàs de la inspecció de treball. Proposa cinc grans actuacions per a fer que el procés migratori sigui responsable amb el desenvolupament dels països d’origen. 2n. En segon lloc, els ciutadans ens plantegen qüestions relacionades amb la qualitat dels serveis públics i l’efecte que hi ha tingut l’increment de població. Per això posem en marxa la Llei d’acollida, que s’aprova demà, i que vol ser una eina per fer més autònomes les persones migrades i menys dependents dels serveis públics. Inclou un compromís d’inversió en els diferents serveis públics per a tothom, especialment en aquell àmbit on més s’ha notat l’increment per la immigració.\n9. La immigració és una política multinivell i per això endreça, per primera vegada, la seva gestió amb els òrgans corresponents: Coordinació amb la societat: Taula Ciutadania i Immigració Coordinació amb els Ajuntaments: Comissió Mixta Generalitat-Món Local Coordinació entre diferents Departaments de la Generalitat (aquesta ja existia): Comissió Interdepartamental d’Immigració. Coordinació amb l’Estat: Subcomissió bilateral Estat-Generalitat. 3r. I en tercer lloc, però no menys important, hi ha tot el paquet de temes vinculats a la diferència, a la convivència entre persones de diferents cultures, llengües o creences. L’aposta del pacte, en el seu eix 3r. aquí és clara: “Integració en una Cultura Pública Comuna”, és a dir, afirmem la voluntat dels catalans i les catalanes, dels nous i dels que ja hi eren, de tenir un espai compartit de comunicació, un espai compartit de convivència, de reconeixement i de participació per tal que la nació catalana continuï sent el referent de tota la població que hi viu i treballa. I això comporta: Mesures per fomentar la participació a la vida pública, tant en el teixit associatiu (sindicats, associacions pares i mares d’alumnes, educació en el lleure, comerciants, cultura popular...), com des del punt de vista polític. No podem parlar d’una veritable participació en una cultura pública i comuna si no hi ha participació política. Per això demanem també equiparar el límit d’accés a la nacionalitat a països del nostre entorn com França, Regne Unit o EUA als 5 anys. Ningú demana que el que acaba de baixar de l’avió esculli el president de la Generalitat. Però sí que denunciem que no és acceptable, ni és bo per a la construcció d’un projecte nacional comú, que hi hagi 700.000 persones (els migrants que vénen de països que no són excolònies espanyoles) que trigaran entre 13 i 20 anys a tenir drets polítics mitjançant la nacionalitat. Els drets polítics, el dret a vot, és necessari per a bastir una societat cohesionada amb una cultura pública comuna. • Fer del català la llengua pública comuna, m’hi vull referir més endavant. • Conviure en la pluralitat religiosa i de creences, des del respecte al marc laic compartit. • Assegurar la igualtat entre homes i dones i incloure la perspectiva de gènere a totes les polítiques.\n10. • Donar un reforç especial a les polítiques del cicle de vida (infància, joventut, gent gran), doncs són les que més posen en comú les necessitats de totes les persones sigui quin sigui el seu origen. Aules d’Acollida i el Pacte Nacional per a l’Educació, plans d’entorn Si em diguessin, triï una prioritat per damunt de les altres, els en diria una, sense cap mena de dubte, que està per damunt de les altres. Cal que els nostres fills i filles, siguem d’on siguem els pares, tinguin èxit a l’escola L’escola ha viscut molts canvis en molt poc temps. Estem en el nostre màxim de població escolar, per causes internes i per la immigració. Al mateix temps, les demandes i exigències que es fan al sistema escolar són més cada dia, mentre que l’assumpció de les responsabilitats educatives de les famílies va a la baixa. En aquest context, val la pena remarcar la importància de les aules d’acollida i dels plans d’entorn, polítiques que porten el segell d’ERC. I la contribució que ha de suposar la Llei d’educació en el mig i llarg termini, pel que suposa d’increment de responsabilitat i d’autonomia dels centres i de les seves direccions. Cal tornar a posar èmfasi en el resultat acadèmic. La política social més emancipadora que hi ha és l’èxit escolar. Els nens i nenes que assoleixen titulacions acadèmiques tindran el patrimoni més important que els podem donar, per fer-los autònoms, per a la seva mobilitat social. I la seva mobilitat social és l’element clau per a la cohesió de la societat catalana del futur. Per això vull fer esment de tres mesures senzilles i efectives que hauríem d’implantar a totes les escoles: 1a. No és original, però funciona: reforç educatiu. De bon començament cal evitar que cap alumne s’endarrereixi. Les aules d’acollida han estat una gran eina per a la integració de l’alumnat nouvingut. Però, superada la primera acollida, continuen sent necessàries eines de reforç que no vagin en detriment del seguiment del currículum. Per exemple, aquest estiu passat vàrem fer, des de la Secretaria per a la Immigració, reforç de català en les vacances estivals per a un terç dels nois i noies arribats per reagrupament familiar i aquest estiu volem arribar a tota aquesta població.\n11. 2a. Reforçar l’educació en el lleure. El que passa a partir de les 5 de la tarda també educa i cal que remi en la mateixa direcció que el que passa abans de les 5. A Catalunya tenim nombroses experiències en aquest sentit en les que també hi volem fer participar la immigració. 3a. Implicar les famílies, tota la comunitat educativa, en la marxa de l’escola. Quan les mares i els pares es senten a prop de les escoles dels seus fills, quan remen en la mateixa direcció, quan porten l’hàbit d’estudi a casa, quan participen activament, el resultat acadèmic dels seus fills millora. Llei d’acollida Però també si, al mateix temps, apostem per l’autonomia de les persones i no per la seva dependència respecte dels serveis públics. De les persones migrades, també. Per això, mitjançant la Llei d’acollida de les persones immigrades proposem la creació d’un servei de primera acollida universal. La Llei d’acollida és, per a nosaltres, una caixa d’eines, que demà aprovarem al Parlament després d’haver superat un altre atac del PP en forma de recurs al Consell de Garanties Estatutàries. Una caixa amb les eines que fan més autònoma una persona quan arriba a un país que no és el seu. I, arreu del món, tothom té molt clar que aquestes eines són, bàsicament, tres: llengua, treball i coneixement de la societat d’acollida. Apostem per un sistema que actuï en l’àmbit local, amb lideratge de la Generalitat i participació del teixit social. Que també sigui present tant a l’exterior com a les empreses i que, tot i el seu caràcter optatiu, sigui útil per a les persones que l’utilitzen. Al Pacte Nacional ja varem fixar la demanda que en tots els tràmits on la legislació d’estrangeria demanés acreditar la integració, aquesta actuació corresponia a la Generalitat, atès que d’acord amb l’article 138 de l’Estatut n’és competent. I en les negociacions de la nova Llei d’estrangeria, tant des del Govern com des dels diferents grups catalans del Congrés hem fet pressió conjunta, liderada per ERC, per tal que així ho recollís. I, en part, ho hem aconseguit. Tenim ara un paper a fer, no tot el que voldríem, tant en el tràmit de l’arrelament com en el pas de la residència temporal a la de llarga durada, com en el de l’adquisició de la nacionalitat. I amb la Llei d’acollida serem els primers, altra vegada, en ocupar aquesta competència, de tal manera que el certificat a què donarà lloc passar pels\n12. serveis d’acollida, català inclòs, serà un document útil en tràmits tant importants com el d’arrelament o el de la nacionalitat. Traspàs de competències en la gestió de la immigració amb el nou Estatut I en aquesta legislatura hem avançat en competències importants en l’àmbit d’immigració. Malgrat les limitacions de l’Estatut, malgrat l’accidentat desplegament d’aquest Estatut, en Immigració hem fet la feina. Hem assumit les competències de les autoritzacions inicials de treball i de les modificacions de les autoritzacions de treball. Podem així gestionar aquests permisos des d’una proximitat real al mercat de treball, donant millor atenció a empresaris i treballadors i convertint-nos, davant de les persones migrades, en una institució que, a més de gestionar els serveis més amables de l’administració, participa també dels temes que més els preocupen. Hem assolit la Inspecció de treball, clau per a la reducció progressiva de la irregularitat. Hem assolit un paper clau en l’emissió dels informes que acreditin la integració, que desenvolupem i donem contingut amb la Llei d’acollida i que, per tant, faran útils i necessaris els processos d’acollida a l’hora de tramitar l’arrelament, el permís de llarga durada i la nacionalitat. L’any 2009, 20.400 persones van sol·licitar arrelament, 23.500 persones van renovar autoritzacions temporals i 18.000 van sol·licitar la nacionalitat. En tots aquests casos, no serà obligatori però serà un ajut importantíssim l’informe de la Generalitat que s’emetrà a partir dels serveis d’Acollida. I dir, també, quedi clar, que no en tenim prou. La immigració és tant important en la configuració del país que serem, que la Generalitat ha d’assumir competències plenes. Fons d’immigració de l’Estat Catalunya passarà de rebre 43 milions d’euros el 2009 a 15 el 2010. Combatem aquesta retallada, ho hem fet sempre i compensarem part d’aquesta retallada, aproximadament la meitat, amb Fons propis de la Generalitat.\n13. Aquest Fons du la marca d’ERC. Va ser ERC qui en va proposar la seva creació amb la primera investidura de ZP, sempre que ERC ha influït en els PGE ha pujat i quan han comptat amb el suport de la dreta catalana s’han congelat o s’han disminuït. La meitat d’aquestes partides són per a reforç escolar i l’altra, principalment, per a finançar ajuntaments i consells comarcals. En l’àmbit del reforç educatiu, ha permès implantar centenars d’aules d’acollida arreu del territori per a la incorporació de l’alumnat estranger i d’incorporació tardana, implantar desenes de plans educatius d’entorn que faciliten l’apropament de les famílies nouvingudes a l’escola i la interrelació amb el barri, reforçar la formació d’adults (que, entre d’altres, permet als pares i mares contribuir a l’èxit escolar dels seus fills i filles), elaborar materials d’acollida i sensibilització o contractar professorat de reforç en aquells centres amb més alumnat d’origen estranger. (Segons càlculs del Departament d’Educació, a la pràctica aquesta retallada representarà reduir 140 aules d’acollida (ara n’hi ha al voltant de 1200), perillen gairebé tots els plans educatius d’entorn (95 actualment) i es perdran 13.000 beques de menjador. ) Pel que fa al suport als Ajuntaments, només el 2009 la Secretaria per a la Immigració va traspassar als ens locals 17,7 milions d’euros. La partida més important es destina a reforçar les plantilles de treballadors i treballadores especialitzats, que faciliten l’acollida i la integració de les persones nouvingudes: mediadors interculturals que fomenten la convivència, agents cívics que vetllen perquè es compleixin les ordenances de civisme o per mitjançar en escales de veïns, traductors i intèrprets, agents d’acollida. Permeten estructurar els serveis de primera acollida, amb els circuits necessaris per al seu bon funcionament; promouen la formació dels professionals dels serveis públics, garanteixen l’accés als serveis i als recursos en igualtat de condicions i permet reforçar-los quan es detecten situacions de competència per escassetat o manca d’oferta. A més a més, es financen altres projectes d’integració, d’enfortiment del teixit associatiu i d’apropament entre cultures per garantir la cohesió social. Actuacions que es fan mitjançant la concertació amb els agents socioeconòmics i les entitats del sector. El 2009 el Departament va finançar 488 projectes amb una inversió d'1,8 milions d’euros.\n14. Una idea republicana per als nostres fills Pensem que la política d’immigració que fem avui ens ha de permetre mirar als ulls dels nostre fills i néts, el dia de demà. Perquè estem parlant de drets de persones. Nous catalans sense prejudicis. Una idea republicana de construcció de la nació La idea de ciutadania és un concepte central per al republicanisme. Per a nosaltres significa “esdevenir ciutadans iguals en drets i deures, compromesos amb la societat en la que vivim”. Partícips d’un espai comú, públic, compartit, regit per les normes democràtiques i, al mateix temps, titulars de drets que emanen del respecte al pluralisme i a la diversitat. Hi ha països que han posat tot l’accent en la cohesió menystenint la diversitat cultural i lingüística. Són els que anomenem assimilacionistes. I han aconseguit que molts dels seus ciutadans no només no es comprometessin amb l’interès comú, sinó que a més en siguin obertament refractaris. Hi ha països que han posat tot el pes en el dret a la diversitat i han desatès la construcció d’espais compartits, són els que han apostat pel multiculturalisme. I la manca de cohesió, la cronificació de les desigualtats, els problemes de convivència i la manca de compromís en l’esdevenidor col·lectiu han estat els símptomes del seu fracàs. Catalunya ha d’apostar pel camí del mig, per l’equilibri just entre cohesió i diversitat. El republicanisme defensa el compromís amb el que és de tots i totes i, al mateix temps, la llibertat entesa com la no dominació, la llibertat per ser i expressar-se sense perjudicar la llibertat del veí. Sense cohesió social ni civil no hi ha nació possible i menys un estat independentment. La primera de la tasca dels catalans, fer nació vol dir fer cohesió. La Catalunya pura és enemiga de la Catalunya lliure. Som una societat diversa, sí, però no volem ser una diversitat de societats aïllades entre si. Volem viure junts i juntes, volem ser un poble.\n15. Hem viscut una transformació extraordinària, sí. Però no és la primera vegada que ens passa. L’any 1931 teníem un 31 % de persones nascudes fora de Catalunya, el 1972 un 38% i, avui, un 36%. La meitat d’aquests darrers vinguts de la resta de l’Estat espanyol i l’altra d’altres estats. Segons l’Anna Cabré, la demògrafa de referència, si només hi fóssim els fills i els néts dels que ja hi eren al 1900 seríem escassament 2,7 milions de persones. I som, al Principat, 7,5 milions d’habitants. Una Catalunya de 2 milions i mig d’habitants seria, avui, un racó trist i avorrit d’Europa al qual ningú no prestaria atenció. La llengua és el nostre transport, una llengua comuna, una cultura per enriquir. Ampliarem la bossa de catalanoparlants. Hi ha qui pensa que la immigració ha estat un problema per a la nostra llengua. Però als països d’on la gent migra, allà sí que tenen un problema, doncs són països que, sovint, també abandonen la seva llengua. Aquest no és el cas del català. Una llengua que ha patit persecució i repressió, una llengua que pateix, avui encara, molts problemes derivats, sobretot, de la manca d’un Estat que li doni suport. Però una llengua que és parlada avui per més nous parlants que cap altra llengua a Europa (en percentatge), una llengua poc parlada amb els avis (un 29% dels principatins) i molt més parlada als fills (un 41%, destacant que un 5,6% dels nascuts a l’estranger parlen català al seus fills i un 10,6% dels nascuts a la resta de l’Estat). Una llengua que suma parlants. La llengua d’un país al que la gent s’hi apunta. Així és el nostre país, un país d’incorporació, un país de projecte, un país de futur, un país de persones més unides pel que volen ser i pel que seran els seus fills que no pas pel que varen ser els seus avantpassats. Som un país d’immigració, un país de persones que volen ser catalanes. A vegades catalanes i prou, sovint catalanes i una altra cosa. Un país on la identificació nacional té un espai compartit, però que deixa espai i veu amb bons ulls que ningú renegui del que també varen ser els seus pares.\n16. Som un poble Els Països Catalans han viscut una transformació molt important. És cert, com també ho és que no és la primera vegada. Deia en Paco Candel, qui amb la seva vida exemplificà el model de Catalunya d’incorporació i integració, en la seva gran obra Els Altres Catalans que “als immigrants d’avui els passarà com als immigrants d’ahir i els de sempre, que seran catalans. Qui ho dubta!” Sabem que un procés així no és ni ha estat fàcil. Que la gent ens planteja demandes, dubtes i inquietuds. I han de ser escoltats i mereixen una resposta seriosa, serena, amb visió. Lluny del sensacionalisme o de la curta volada. Aquest tema requereix visió i estratègia de país. Per això hem fet el Pacte Nacional per a la Immigració. Per això cal que parlem clar a la gent. Per això els diem que cal entendre la immigració com un fet estructural, que els migrants han vingut perquè els ho va demanar el nostre mercat de treball i que es quedaran. Que el tema és la integració i no hi ha alternativa a la convivència. Que cal gestionar els fluxos des de la legalitat i d’acord amb el mercat de treball. Que cal redimensionar els serveis públics perquè ningú percebi una pèrdua associada al canvi demogràfic. Que la integració és un procés en dues direccions. Nosaltres hem de fer l’esforç d’acollir i entendre. Els nous catalans i les noves catalanes han de fer un esforç, també, per apropar-se a la societat d’acollida. És un conjunt de polítiques i actituds que no són fàcils, però que valen la pena. Que necessiten de les eines d’un Estat per a fer-les possibles. Que són una bona raó per fer de la Independència un objectiu necessari i compartit amb la nova ciutadania. Volem viure junts i ser un sol poble. Aquest és un país de suma. Un país que no s’explica si no és amb la incorporació dels que han vingut de fora. Un país que és i que vol ser.\n17. I que, per poder ser, fa una aposta justa i equilibrada per la defensa de l’espai compartit i, al mateix temps, per la llibertat i el pluralisme. Que per poder ser sap que necessita un Estat propi, per fer possible aquest projecte incorporador, per ser una societat diversa, sí, però no una diversitat de societats aïllades entre si. És així de clar i de senzill: volem ser un poble, som un poble, és el nostre dret i la nostra proposta. Moltes gràcies.\nSlic porque los cms no son gestores documentales\nClases unidad 2 año 2011clase1\nVie Pratique Santé - Luxomed


Club Atletisme Gavà: El CAG es prepara per un 2018 apassionant\nEl CAG es prepara per un 2018 apassionant\nEl 2018 ha començat i els nostres grups de tecnificació i alguns d'escola ja han iniciat els entrenaments de cara a preparar aquests set mesos apassionants d'atletisme en tots els nivells.\nI és que el Club Atletisme Gavà vol encarar amb total fiabilitat la temporada de Pista Coberta i també les competicions que s'organitzaran des del CAG.\nPer començar, els dos grups masculins i femenins participaran en el Campionat de Clubs sub-20, el dia 14 de gener a Sabadell. Serà la primera vegada que ambdós coincidiran en aquest torneig.\nEl Miquel Doménech en l'últim campionat català\nA més, els llançadors tenen quatre interessants jornades amb el Criterium de Llançaments, començant el mateix 14 de gener i continuant fins a finals de febrer, que acabarà amb el campionat de llançaments d'hivern de Catalunya el 18 de febrer a l'estadi Serrahima.\nLa Pista Coberta acabarà a mitjans de Març, amb la disputa del campionat d'Europa de Veterans (Màster) a Madrid. Abans, tindrem un campionat del Món a Birmingham el 2 de març, i el campionat d'Espanya a València el 18 de febrer. El 4 de febrer viurem el Campionat absolut català, amb diverses opcions del nostre club per tenir-hi participants en diverses proves. També viurem el Meeting Internacional d'Atletisme el dia 13 de febrer. Fa dos anys, tres dels nostres atletes hi van prendre part. Pel que fa als campionats de Catalunya, el 28 de gener tindrem el Promesa (sub-23), el 25 de febrer el junior (sub-20), el 4 de març el juvenil (sub-18), i el cap de setmana del 10 i 11, tindrem l'infantil (sub-14) i el cadet (sub-16).\nL'Arnau Sala al control de Proves Combinades de Gavà\nEn Proves combinades, el 24 de febrer tindrem el campionat sub 14-16-18 a Sabadell. Molt abans, la segona setmana de gener, viurem el campionat Absolut (amb les categories sub-23 i sub-20), amb diversos atletes nostres del grup de Combinades.\nA banda de les competicions que viurem fora de casa, a la ciutat de Gavà tindrem també diverses cites interessants. El CAG organitza, juntament amb els patrocinadors i l'Ajuntament vuit proves oficials que serviran perquè els nostres atletes gaudeixin de la Bòbila i dels carrers i parcs de Gavà.\nLa primera cita arriba el 20 de gener, amb la jornada d'atletisme escolar, la segona del circuit, on tots els grups de l'escola fins a cadet hi podran participar. Dos mesos després el 17 de març, gaudirem del Gran Premi de Marxa 'Ciutat de Gavà', un dels més importants del panorama català i on les noies de la Maria Vasco podran demostrar la seva vàlua. A l'abril arribaran dues proves destacades de l'escola: 'Llençar al carrer', previst pel primer cap de setmana, i el ja tradicional Trofeu del Baix Llobregat 'Fira dels Espàrrecs', el 28 d'abril, on els millors atletes escolars de la comarca es reuneixen a Gavà\nPreparats per un gran any\nEntrant a la primavera i al bon temps, viurem la Milla 'Ciutat de Gavà', el cap de setmana del 19 i 20 de Maig, amb els nostres atletes de Fons i Open preparats per emportar-se els premis. La setmana següent serà el torn dels màster, amb el 'Meeting de Veterans', amb el que serà la prèvia del campionat de Catalunya.\nI per acabar, dues de les cites que més il·lusió ens fan: Viurem la segona edició de la 'Reunió de Velocitat' el cap de setmana del 16 de juny, amb més presència d'atletes, més infraestructura i molta més emoció. I finalment, el 'Criterium de Llançaments de Gavà', amb presència d'atletes de renom nacional, a principis de juliol.\nEstem ja preparats per un 2018 apassionant i el volem viure amb tu!\nEtiquetes: Absolut, Agenda, Aleví, Benjamí, Cadet, Club, Fons, Infantil, Junior, Juvenil, Lliga, Lliga Open, Mitja Marató de Gavà, Prebanjamí, Prebenjamí, Ruta, Sènior, Trofeu Espàrrec, Veterans Publicat per Club Atletisme gavà


La Jana i el desig invisible – Georgina Esteva\nJa el tenim aquí, La Jana i el desig invisible ja està a les llibreries! Estic molt contenta, és un llibre que em fa especial il·lusió perquè és una història que fa volar la imaginació i que transporta a mons irreals i fantasiosos, i això em fascina! És el tipus de llibre que m’agradava llegir quan era petita. És una història que vaig escriure ja fa temps i que parla de la determinació per aconseguir allò que realment un vol, més enllà de les dificultats. La Jana és una nena decidida, valenta, segura d’ella mateixa, però això no vol dir que el seu camí sigui fàcil. Vol aconseguir pujar dalt de la Muntanya Sagrada, fet que tothom considera impossible. La gent del poble es mostra resignada, les normes impedeixen pujar-hi i no cal parlar-ne més, però la Jana ho veu diferent. El que més m’agrada de la Jana és aquesta manera particular de veure les coses, de qüestionar-les. M’agrada que sigui ella, sense influències, sense complexes, sense pensar què diran els altres. Decideix seguir el seu impuls, allò que internament la guia, i és gràcies a aquesta manera de ser i de fer que s’aventurarà a perseguir el seu somni.\nSi teniu ganes de llegir aquesta història plena de fantasia i aventura, podeu comprar el llibre a l’Editorial Gregal.\nPrevious Post: Educem Granollers 2019\nNext Post: Booktrailer “La Jana i el desig invisible”


Don Francis, el protagonista de "We love Lloret", ara demana perdó - Diari de Girona\nDon Francis, el protagonista de "We love Lloret", ara demana perdó\nDesprés de ser considerat persona "non grata" per l'Ajuntament, el també propietari d'un local d'oci nocturn al municipi es disculpa\nlloret de mar | ddg 21.08.2012 | 02:00\nImatge del protagonista del programa i propietari d´un local d´oci nocturn a Lloret de Mar, Don Francis. carles colomer\nDon Francis, el protagonista del programa alemany We love Lloret, finalment ha demanat perdó per la imatge que ell mateix donava al ?reality emès al canal ProSieben. Segons les declaracions recollides per la Xarxa Audiovisual Local, el propietari també d'un local d'oci nocturn a la ciutat de Lloret de Mar ha demanat disculpes, i ha assegurat que "ell no té res a veure amb el contingut" que es mostrava en el programa d'Alemanya. Don Francis ha explicat que "vaig estar contractat per la cadena ProSieben", però recordant que "jo no sóc el director del canal de televisió", sinó que es tracta simplement de la seva figura de: "Comediant, artista i protagonista" del reality.\nL'amfitrió durant l'emissió de We love Lloret ha dit que "l'Ajuntament de Lloret està enfadat amb mi, i jo vull demanar disculpes", insistint en el fet que "el programa no és el meu projecte". El mateix Don Francis ha afegit que "visc a Lloret i no vull molestar la gent que també habita en aquesta ciutat". Pel protagonista, "jo no he editat les imatges i ara tenim unes escenes no desitjades". En aquesta línia, ha confirmat que "falten per emetre unes seqüències en què els participants del programa van d'excursió per la natura".\nLa polèmica, sobre el programa We love Lloret va sorgir quan la cadena alemanya Prosieben, que és privada, va emetre el reality que es va gravar en aquest municipi de la Selva. Les imatges, que es van poder veure entre el passat mes de juliol i durant aquest agost, en sis episodis diferents, mostraven un grup de vuit joves (quatre nois i quatre noies) que s'emborratxaven i sortien per locals d'oci a Lloret de Mar. D'aquesta forma, el programa alemany presentava la ciutat com el "paradís de l'alcohol i del sexe". Un conjunt d'escenes que des de l'Ajuntament es van criticar i es van titllar de "distorsionades" amb la realitat.\nA part, un dels protagonistes del reality va ser Don Francis. Ell es va convertir en l'amfitrió del total de vuit nois i noies durant l'estada per Lloret i també ja es considera una figura coneguda a la ciutat, perquè és el propietari d'un dels locals d'oci nocturn del municipi. Per aquest motiu l'Ajuntament va decidir declarar, com a persona "non grata", Don Francis. Pel fet de mostrar una imatge "poc ajustada" de Lloret de Mar. I que, segons el consistori, "va contra el model de turisme" que es vol potenciar.\nL'emissió del programa We love Lloret també va aixecar crítiques i molèsties entre els responsables de la Fecasarm, federació que aglutina els locals d'oci nocturn. Així, des d'aquesta mateixa organització es va decidir repartir, durant el cap de setmana passat, polseres que portaven com lema la campanya dedicada a promoure el civisme durant la nit anomenada "Maximum fun, minimum disturbance!" (Màxima diversió amb les mínims molèsties).\nEl CAC també va participar en la queixa per aquest programa, enviant una carta al consell audiovisual de Berlín.


..:: HdR.cat - 22 abril ::..\nDidier Auriol i Denis Giraudet, que no estaven nominats per Toyota per puntar, van fer un recital de pilotatge .\nEl dimecres 22 d'abril de 1998 finalitzava a la localitat gironina de Lloret de Mar el 34è Ral·li Catalunya - Costa Brava, ciutat des d'on 115 dels 125 equips inscrits van emprendre el camí des de la rampa de sortida cap als 400,71 km cronometrats de recorregut distribuits al llarg de 19 proves especials tres dies abans, és a dir el diumenge 19 d'abril. El ral·li català era la cinquena prova del calendari del campionat del món de l'especialitat i entregava punts en els certàmens de pilots, marques, FIA 2-Litres i producció. 46 equips dels 115 participants van aconseguir superar la cita celebrada integrament sobre asfalt.\nAmb el segon podi consecutiu aconseguit per Loix-Smeets, els belgues es reivindicaven com estrelles emergents.\nLa primera jornada del ral·li tenia lloc el dilluns 20 d'abril i aquesta es celebrava entre les províncies de Girona i Barcelona amb un total de 7 trams cronometrats en el seu programa de 121,53 km de distància competitiva i pels que només s'hi passava una vegada.\nLa pujada a La Trona obria les hostilitats vers el cronòmetre en l'edició i en ella els belgues de Ford Bruno Thiry i Stéphane Prévot hi esdevenien els homes més ràpids i per tant els primers líders de la prova, malgrat que el pilot duia una faixa a conseqüència d'unes molèsties lumbars, Richard Burns i Robert Reid el seguien a 4 dècimes de segon, mentre que Carlos Sainz i Luis Moya tancaven el podi provisional per 2 dècimes de segon de marge vers el Peugeot 306 Maxi dels germans Gilles i Hervé Panizzi, fent bons així els auguris que en la cita catalana els FIA-2 Litres podien posar en compromís als World Rally Car.\nDidier Auriol i Denis Giraudet s'imposaven en la següent prova especial, Alpens - Les Lloses, per davant de fins a 3 cotxes de la classe FIA-2 Litres. Els francesos de Toyota, que havien patit una punxada en la cronometrada anterior i havien completat el tram amb el vuitè millor registre, recuperaven de cop 7 posicions i passaven a liderar la classificació provisional mentre que a l'entrada del reagrupament de Ripoll Richard Burns i Robert Reid, i Bruno Thiry i Stéphane Prévot els seguien a 2 i 3 dècimes de segon respectivament.\nAls Colls de Santigosa i de Bracons, Didier Auriol i Denis Giraudet es refermaven en el seu lideratge en marcar-hi dos escratxs més consecutius, mentre que en el segon d'ells el Peugeot 306 Maxi de Gilles Panizzi i Hervé Panizzi, així com el Citroën Xsara KitCar dels càntabres Jesús Puras i Carlos del Barrio, desplaçaven a fora del podi als britànics i belgues que abans s'hi havien assentat.\nSortint de les assistències de Manlleu, els líders encara marcarien un altre millor temps, el quart consecutiu per als pilots de Toyota, mentre que els càntabres de Citroën s'enfilaven fins a la segona posició i els seus companys d'equip francesos, Philippe Bugalski i Jean-Paul Chiaroni, guanyaven també una plaça per esdevenir els tercers deixant a les portes del podi als seus compatriotes de Peugeot Gilles Panizzi i Hervé Panizzi.\nL'orografia de l'especial de Cladells no era gens bona per als cotxes de dues rodes motrius i aquests perdien terreny i posicions, ans el contrari del que passava a l'especial de Sant Feliu a Tossa, on Jesús Puras i Carlos del Barrio marcaven el seu primer escratx a l'edició per davant dels seus companys d'equip francesos, i aquests pujaven fins la segona posició provisional. Didier Auriol i Denis Giraudet eren els tercers pilots més ràpids en aquesta prova especial i Bruno Thiry i Stéphane Prévot els quarts, el que valia als pilots de Ford per a superar a Gilles Panizzi i Hervé Panizzi en la classificació i esdevenir així en els tercers classificats provisionals.\nCompletats els 7 primers trams de l'edició i quan passaven 3 minuts de 2 quarts de 7 de la tarda, els participants començaven a fer entrada al parc tancat de Lloret de Mar, on Didier Auriol i Denis Giraudet eren els líders de la taula provisional per 16,8 segons de marge vers Jesús Puras i Carlos del Barrio i per 21,3 segons de diferència en relació a Bruno Thiry i Stéphane Prévot. A 1,6 segons de la darrera posició de podi s'hi trobava el Peugeot 306 Maxi de Gilles Panizzi i Hervé Panizzi, mentre que Richard Burns i Robert Reid, a bord del debutant Mitsubishi Carisma GT Evo V, eren cinquens a 26,5 segons dels líders i a 3,6 segons dels seus predecessors, amb el què la classificació resultant estava molt comprimida.\nTanmateix alguns dels favorits a podi o victòria es veurien endarrerits al llarg d'aquesta primera etapa, com era el cas dels Subaru Impreza S5 WRC de Colin McRae i Nicky Grist per problemes de suspensions i el de Piero Liatti i Fabrizia Pons amb un turbo que no acabava de treballar del tot bé. Carlos Sainz i Luis Moya, els ídols de l'afició local i companys d'equip dels líders provisionals, eren vuitens a 44,2 segons d'aquests després de deixar-se una quinzena de segons a Cladells en patir-hi una virolla primer i després quan el seu Corolla WRC se n'anava tot recte, deixant palesa la manca de compenetració entre màquina i pilot.\nEn la segona jornada el ral·li es desplaçava fins a la provincia de Tarragona, on l'asfalt molt més abrasiu que el de les comarques del nord, la calor i la successió de viratges lents, a priori feien que les condicions no fossin tan favorables per als FIA 2-Litres. En total s'hi programaven un conjunt de 6 proves especials de 172,92 km de distància amb dos regarupaments per a les assistències a Cornudella de Montsant i un altre a Tivissa per tal de generar així 2 bucles de 2 trams i 2 més d'una única especial.\nFreddy Loix i Sven Smeets així com Tommi Mäkinen i Risto Mannisenmäki s'imposaven en la primera prova especial sabatina, mentre que Jesús Puras i Carlos del Barrio, pràcticament els únics pilots que amb un cotxe de dues rodes motrius seguien el major ritme dels World Rally Car, es veien obligats a abandonar la competició en trencar el motor del seu Citroën després d'haver foradat el càrter. L'abandonament dels càntabres va permetre a Gilles Panizzi i Hervé Panizzi prendre momentàniament la segona plaça provisional en superar a Bruno Thiry i Stéphane Prévot.\nEls dos Peugeot 306 Maxi oficials i presents a la cita, el dels germans Panizzi i el de François Delecour i Daniel Grataloup aturaven el cronòmetre abans que ningú en la següent prova especial i separats per tan sols 2 dècimes de segon, mentre que Bruno Thiry i Stéphane Prévot, es veien superats per Richard Burns i Robert Reid per un estret marge, si bé per darrera tenien trepitjant-lis els talons els seus compatriotes de Toyota Freddy Loix i Sven Smeets.\nDesprés d'un reagrupament de 20 minuts per a les assistències a Cornudella de Montsant, els Toyota Corolla WRC tornaven a esdevenir la referència, i novament el millor temps passava a ser obra de Didier Auriol i Denis Giraudet que es començaven a escapar de la resta del parc tancat. Freddy Loix i Sven Smeets marcaven el segon millor temps en aquesta tercera prova especial i els belgues guanyaven d'una tacada 3 posicions per tal de situar-se per darrera de la parella francesa líder.\nMalgrat donar un cop a la part posterior del seu Mitsubishi Carisma GT Evo V abans de disputar-se l'especial reina de la jornada i del ral·li, Richard Burns i Robert Reid recuperaven una posició en el podi en detriment de Gilles Panizzi i Hervé Panizzi, mentre que Bruno Thiry i Stéphane Prévot, afligits per uns problemes de frens, passaven a estar a l'abast de Carlos Sainz i Luis Moya, sisens provisionals des de la primera prova especial de la jornada.\nSortint de Tivissa es celebraven els respectables 45,57 km cronometrats de La Figuera - Escaladei, on els líders Didier Auriol i Denis Giraudet amb una altra victòria parcial de tram, seguien posant segons de per mig amb la resta de participants. Carlos Sainz i Luis Moya, tot i arrossegar una punxada que els portava a completar l'especial amb la seva goma sobre els ferros, aturaven el cronòmetre amb el tercer millor registre a 5,5 segons dels seus companys d'equip francesos i els espanyols pujaven fins la quarta plaça a 1,3 segons dels britànics de Mitsubishi i amb Philippe Bugalski i Jean-Paul Chiaroni, 7 dècimes de segon més ràpids que ells en aquesta prova especial reina, els pressionaven encara més per darrera.\nLa jornada es completava amb una segona passada per l'especial de La Riba, la qual inaugurava l'etapa i en la que novament Freddy Loix i Sven Smeets esdevenien els homes de referència en la taula de temps. En aquesta ocasió Tommi Mäkinen i Risto Mannisenmäki es quedaven a 1,2 segons del temps dels belgues de Toyota, però tot i així els finlandesos superaven als seus companys britànics en la classificació per restar en la quarta posició provisional, doncs Carlos Sainz i Luis Moya feien el mateix moviment enviant a Richard Burns i Robert Reid a la cinquena posició.\nDesprés d'un llarg enllaç per autopista des de la demarcació de Tarragona fins a Lloret de Mar, els pilots començaven a entrar a la ciutat de La Selva a partir de 3 quarts i mig de 10 de la nit amb Didier Auriol i Denis Giraudet en la primera posició per 41,6 segons de marge amb Freddy Loix i Sven Smeets. Carlos Sainz i Luis Moya tencaven un triplet per a la marca nipona a 59,0 segons del temps dels seus companys d'equip francesos, si bé els espanyols tenien a 3 dècimes de segon als finlandesos Tommi Mäkinen i Risto Mannisenmäki, els quals de mica en mica s'anaven fent més a les reaccions del seu flamant Mitsubishi Lancer Evo V. Richard Burns i Robert Reid eren cinquens a 1 minut i 4,7 segons dels líders i Philippe Bugalski i Jean-Paul Chiaroni sisens a 2,4 segons dels britànics dels tres diamants vermells, pel que des de la tercera fins a la sisena posició, tot podia passar de cara a la darrera jornada del ral·li.\nA 2 quarts de 7 del matí es donava sortida als participants, els quals per davant no tenien una altra cosa que una repetició de la primera jornada llevat de l'especial de Cladells, és a dir, en el programa hi figuraven 6 proves especials d'una corda cronometrada de 106,26 km.\nFreddy Loix i Sven Smeets marcaven el millor temps en la segona passada per La Trona per 8 dècimes de segon de marge amb Didier Auriol i Denis Giraudet, mentre que Tommi Mäkinen i Risto Mannisenmäki, amb un tercer millor temps a final de tram, prenien idèntica posició en la general provisional en detriment de Carlos Sainz i Luis Moya. En la següent prova especial, els líders marcaven un altre escratx, mentre que els nous inquilins del podi aturaven el cronòmetre just per darrera seu, refermant-se en la posició i demostrant així que la compenetració era encara millor amb la seva màquina. Tanmateix aquestes dues primeres proves especials van posar de manifest que els cotxes de 2 rodes motrius i motor atmosfèric els costava molt més posar en compromís als turbo de 4 rodes motrius en trobar-se l'asfalt molt més brut després de la jornada competitiva del dilluns.\nNovament un reagrupament a Ripoll de 20 minuts per a les assistències i acte seguit els participants havien d'afrontar el Coll de Santigosa i el de Bracons. Tommi Mäkinen i Risto Mannisenmäki marcaven el seu primer escratx en solitari en el primer d'ells, mentre que Carlos Sainz i Luis Moya desllandaven el seu Toyota Corolla WRC i baixaven fins la setena posició provisional en cedir una mica més d'1 minut en l'incident. Al Coll de Bracons es repetia el resultat d'Alpens, és a dir, escratx per a Didier Auriol i Denis Giraudet i segon millor temps per a Tommi Mäkinen i Risto Mannisenmäki, que d'aquesta manera feien cap al reagrupament de Manlleu a només 4,7 segons de la segona posició de Freddy Loix i Sven Smeets.\nEls belgues van estar a l'alçada de les circumstàncies i responien a la perfeccció marcant un millor temps a la represa de l'activitat als trams, així com un registre més baix que no pas els seus rivals finlandesos de Mitsubishi en la darrera cronometrada del programa, alhora que Didier Auriol i Denis Giraudet hi aconseguien el seu novè i últim escratx del ral·li.\nQuan eren 2 quarts de 4 de la tarda del dimecres 22 d'abril, el 34è Ral·li Catalunya - Costa Brava tancava edició amb l'inici de l'entrada dels participants al parc tancat de lloret de Mar, on hi arribarien a entrar un total de 46 equips participants. Sense cap mena de dubte la victòria corresponia a Didier Auriol i Denis Giraudet, els autèntics llebrers del ral·li. Els francesos cobrien els 400,17 km cronometrats del programa amb un temps de 4 hores 18 minuts i 36,9 segons, el que resultava un marge definitiu de 53,4 segons amb Freddy Loix i Sven Smeets, que pujaven per tercera vegada en la seva carrera a un podi, segon consecutiu després del marcat a Portugal i d'1 minut i 9,4 segons sobre els finlandesos Tommi Mäkinen i Risto Mannisenmäki, que d'aquesta manera brindaven el primer podi al flamant Mitsubishi Lancer Evo V.\nTommi Mäkinen i Risto Männisenmäki feien debutar el Mitsubishi Lancer Evo V amb un podi .\nEn la categoria FIA 2-L ben d’hora va quedar palès que els SEAT Ibiza KitCar poc o res tenien a dir davant els cotxes homòlegs francesos del grup PSA, és a dir el Peugeot 306 Maxi i el Citroën Xsara KitCar, en quan aquests s’imposaven consecutivament en els primers trams del dia, i quan la punta de llança de la marca catalana, els finlandesos Harri Rovanperä i Risto Pietiläinen s’havien de retirar per una averia de motor al Coll de Bracons.\nGilles Panizzi i Hervé Panizzi s’imposaven en les dues primeres proves especials dels dos bucles matinals, mentre que Jesús Puras i Carlos del Barrio i els seus companys francesos Philippe Bugalski i Jean-Paul Chiaroni ho feien en les segones especials d'aquests bucles, amb el que s’arribava al reagrupament de Manlleu amb els germans provençals de Peugeot i els càntabres de Citroën separats en només 7 dècimes de segon.\nL’estira i arronsa d’ambdues formacions es va perllongar en les tres proves especials que restaven en la primera jornada del ral·li, i amb un canvi de parella líder a la conclusió de cada prova especial, Jesús Puras i Carlos del Barrio feien entrada al parc tancat de Lloret de Mar com els primers classificats i els seus companys de formació, Philippe Bugalski i Jean-Paul Chiaroni, en la tercera posició a 13,4 segons del seu temps.\nCom deiem anteriorment, en un aterratge molt violent d’un salt, Jesús Puras i Carlos del Barrio trencaven el càrter del seu Xsara KitCar i es veien obligats poc després a abandonar la competició amb el seu motor sense oli. Així Gilles Panizzi i Hervé Panizzi tornaven a prendre el lideratge de la classe. Si bé els pilots de Peugeot s’imposaven en les dues primeres proves especials de la jornada disputada per les carreteres tarragonines, Philippe Bugalski i Jean-Paul Chiaroni ho feien en les següents i aquests passaven a comandar la taula general de temps al terme de la penúltima prova especial del dia, retronant a Lloret de Mar amb un marge de 17,0 segons vers els germans Panizzi.\nEn la tercera jornada de l’edició, Gilles i Hervé Panizzi reaccionaven imposant-se en les 5 primeres proves especials de l’etapa, malgrat tot, una penalització de 10 segons que aquests rebien, així com el pobre bagatge en forma de segons que aquests obtenien al seu esforç, no van posar nerviosos a Philippe Bugalski i Jean-Paul Chiaroni que celebraven la seva victòria en la classe a la ronda catalana per un marge de 15,7 segons.\nEn clau de campionat, donat que Citroën no estava inscrit al certamen FIA 2-L, la victòria finalment corresponia a Peugeot, que amb els 10 punts que sumava a la cita catalana, es distanciava encara més de la marca local, SEAT, al capdavant del campionat.\nAmb Puras-Del Barrio fora de cursa, Bugalski-Chiaroni van donar la victòria a Citroën.\nEn la categoria de producció la primera etapa del ral·li va ser un tan anómala, amb els temps estimats a l’ordre del dia. De fet només es va poder celebrar amb total normalitat la primera i la darrera prova especial del dilluns, sortint clarament beneficiat dels incidents els sud americans Gustavo Trelles i Martin Christie en entrar al parc tancat de Lloret de Mar amb un marge de més d’1 minut amb els austríacs Manfred Stohl i Peter Müller.\nAl llarg del dimarts el marge es va anar incrementant paulatinament en les dues primeres proves especials i de manera molt desorbitada en la següent, quan la parella centre europea patia una punxada i en haver-se d’aturar a canviar una roda, aquests cedien més de 5 minuts amb els líders i dues posicions a la taula provisional, sent així superats pels uruguaians Gabriel Mendez i Carlos Villete i pels argentins Roberto Sánchez i Edgardo Galindo, qui a la seva vegada formaven un grup molt compacte.\nA partir de llavors Manfred Stohl i Peter Müller es van posar mans a la feina per recuperar un lloc a la dutxa de cava del podi de Lloret de Mar, mentre que Gustavo Trelles i Martin Christie, malgrat no tenir cap necessitat de córrer en gaudir d’un marge de més de 5 minuts amb els segons classificats, aquests van seguir incrementant el gap fins establir-lo en més de 7 minuts al terme de la segona jornada del programa, mentre que els austríacs es quedaven a 8,5 segons del seu objectiu particular.\nManfred Stohl i Peter Müller s’imposaven consecutivament en les dues primeres proves especials del dimecres i amb aquests dos escratxs dels austríacs aquests recuperaven la segona posició perduda la jornada anterior. A partir de llavors poc o res més va passar i les posicions es van mantenir fins al retorn a Lloret de Mar.\nEn clau de campionat, amb aquesta Gustavo Trelles sumava dues victòries en dues participacions al certamen, però Manfred Stohl, que ja n’acumulava 4 amb un saldo d’una victòria i 3 segones posicions, es mantenia al capdavant de la taula provisional amb 11 punts de marge vers el pilot uruguaià, campió de les dues darreres temporades.\nAbsent a les primeres cites, l'urugaià Gustavo Trelles iniciava fort el seu camí en el campionat de producció amb la segona victòria consecutiva.\nEl pilot madrileny Carlos Sainz, tot i no puntuar a la ronda catalana en acabar-lo en la setena posició, es mantenia en el lideratge provisional de la general, si bé ara el marge era de 4 punts i per davant del britànic Richard Burns, a qui els tres punts aconseguits li permetien superar a la taula a un esgotat confés Juha Kankkunen. Per darrera del pilot de Ford, s’establia un triple empat a 14 punts entre Colin McRae, Didier Auriol i Tommi Mäkinen, obrint encara més el campionat.\nEn el campionat de constructors només Mitsubishi aconseguia situar els seus dos cotxes en la zona de punts, doncs Didier Auriol i Denis Giraudet no havien estat nominats per aportar-los en l’estructura que gestionava Ove Andersson, amb el què l’equip dels tres diamants vermells sumava un punt més que no pas els homes de Toyota a l’esdeveniment i trencaven per aquest marge la igualada que aquestes dues marques mantenien al capdavant de la taula provisional a la sortida del Ral·li de Portugal. Tanmateix per darrera les posicions restaven immòbils en quan ni Ford ni Subaru sumaven cap punt al ral·li.


Els sindicats creuen que el cens poblacional fet per l'INE perjudicarà els immigrants\n25 setembre 2020 11:15\nPensen que l'objectiu final del recompte servirà per «criminalitzar» tothom que no sigui comunitari\nBIEL MOLL | 09 gener 2004\nEls sindicats opinen que el cens de població que l'Institut Nacional d'Estadística (INE) està fent dificultarà la situació dels immigrants que no siguin comunitaris. Tot i no tenir els papers en regla, un estranger extracomunitari es pot empadronar i així tenir accés als serveis socials, com per exemple la targeta sanitària o l'escolarització dels infants.\nDes de l'INE, es detecta que la persona es troba empadronada en dos municipis diferents a l'hora, i també que entren i surten del país sense donar constància a les autoritats. Amb l'objectiu de tenir un registre efectiu dels moviments migratoris, l'Institut Nacional d'Estadística ha decidit obligar tots els immigrants a donar compte de la seva situació real. En cas contrari, se'ls donarà de baixa del padró municipal.\nLa tinent de batle de l'Ajuntament de Palma, Catalina Terrassa, declarà que «les persones que l'any 2004 encara no han omplert el qüestionari de l'INE no perdran els seus drets socials i no tindran cap problema a l'hora de renovar la targeta sanitària o la targeta ciutadana. A més, parlam de 5.000 persones, i Palma és una ciutat amb prop de 400.000 habitants, i en els últims cinc anys la població de la ciutat ha crescut en unes 15.000 persones. Per això, 5.000 és una xifra relativament important».\nPer a Pep Juárez, secretari General del sindicat CGT creu que «és una mesura xenòfoba i típica dels períodes preelectorals. L'argument econòmic, és a dir, controlar la situació dels immigrants per equilibar la balança entre cotització a la Seguretat Social i serveis rebuts, no té molt de pes, perquè comparada amb altres despeses no té importància. El que de ver pretén aquesta mesura és tenir controlats els immigrants per poder-los expulsar».\nTambé el secretari general del sindicat USO, Rafel Pons, coincidí amb Pep Juárez quan a l'objectiu final del cens, «que no és altre que saber a cada instant on són tant els immigrants com l'escola dels seus fills. I a mi això em sembla una vulneració dels drets humans, perquè la policia pot utilitzar els infants, quan els pares els van a cercar a l'escola, per trobar un il·legal».\nD'altra banda, Marlene Perea, secretària general de la Federació d'Associacions d'Immigrants de les Illes Balears (Faib), defensa que «a mi em preocupa que els cossos de seguretat tenguin accés a les dades dels padrons, dels censos i de la Seguretat Social». Pensa que tota persona té dret «a la privacitat».


⚡ Última hora: Es doblen els contagis per coronavirus a Catalunya\nEs doblen en un dia els contagis de covid-19 a Catalunya: 745\nSalut ha notificat tres nous morts per la pandèmia\nper Júlia Navarro dimarts, 14 de juliol 2020 - 13:38h | Actualitzat a 14/07/2020 14:18h\nCatalunya ha sumat 745 nous positius per covid-19 respecte al balanç de fa 24 hores, segons les últimes dades del Departament de Salut. Són 444 casos més que els sumats en l'anterior balanç. Això situa la xifra global de positius en 77.364. De tots els casos nous, 209 corresponent a la regió sanitària de Barcelona ciutat, 197 a la de Lleida —151 de les quals al Segrià— i 129 a la regió metropolitana sud. Pel que fa a les morts, les funeràries n'han reportat tres de noves, una menys que en l'anterior balanç, i la xifra total és de 12.624. Fins ara, hi ha hagut 4.186 ingressats en estat greu, tres més que fa 24 hores, i actualment en són 45, una menys que en l'últim balanç.\n151 nous positius al Segrià\nA Vilafranca, 1.500 multes en 3 mesos per no respectar les mesures de seguretat\nLa Policia Local de Vilafranca del Penedès ha posat 1.500 denúncies per no respectar les mesures per evitar la propagació de la covid-19. Són les sancions imposades des que va esclatar la pandèmia fins a mitjans de juny. Principalment corresponen a incompliments del confinament i de les franges horàries o per no seguir les mesures de seguretat sanitària. A partir d'aquesta setmana, l'Ajuntament ha assegurat que endurirà el control sobre l'ús de la mascareta. Segons han anunciat el govern municipal i la Policia Local, els agents tenen com a «prioritat» supervisar que tothom porti ben posada la mascareta i està previst que sancionin qui no ho faci, sense previ avís. Des de dijous passat, la policia ha posat cinc multes per aquest motiu.


Les dones ocupen només un 20% de les direccions d'hospitals de la xarxa pública\nUn estudi constata que en els centres de gestió directa per part de l'administració hi ha una rotació excessiva dels gerents, amb una mitjana d'estada inferior a un cicle polític\nNomés entre el 15 i el 20% dels càrrecs de direcció general dels hospitals de la xarxa pública a l'estat espanyol són assumits per dones. Així ho constata un estudi de la Societat Espanyola de Directius de la Salut (SEDISA) i la Societat Catalana de Gestió Sanitària (SCGS), presentat aquest divendres a Barcelona. El president de la SCGS, Pere Vallribera, considera "paradoxal" la situació tenint en compte l'elevada presència de dones en els equips directius. L'estudi també detecta una "rotació excessiva" de directors gerents en els hospitals gestionats directament per l'administració, cosa que "desestabilitza les organitzacions de forma molt important", subratlla Vallribera a l'ACN.\nTot i que l'estudi és d'àmbit estatal, les dades corresponents als perfils dels directors gerents dels hospitals es poden traslladar a l'àmbit català, ja que són molt similars amb les generals. Vallribera assenyala que si bé aquesta minoria de càrrecs de direcció general ocupats per dones que reflecteix l'estudi "no afecta només els hospitals, sinó tot l'àmbit empresarial", en el cas del sector hospitalari és "paradoxal" perquè "en molts casos hi ha més dones que homes en els equips directius", però les dones no fan l'"últim salt" a les gerències.\n"La meva interpretació és que és més per manca de voluntat de les dones que no perquè hi hagi un fre o una discriminació", ha afirmat el president de la SCGS, que ha puntualitzat, de tota manera, que no disposen d'indicacions clares de les causes d'aquest sostre de vidre. Vallribera afegeix que tot i que sembla que en els darrers anys el percentatge de dones directores generals d'hospitals està pujant, de moment no s'atreveixen a afirmar que sigui una tendència.\nAltres dades que mostra l'estudi sobre el perfil dels directors generals d'hospitals és que el 89% tenen formació universitària en Medicina. Molt enrere queden altres titulacions com Econòmiques, Empresarials, Enginyeria o Dret.\nPel que fa als càrrecs previs, el 40% dels enquestats van ser gerents en altres centres; el 25% van treballar en la direcció mèdica de l'hospital i el 15% van ser directius en serveis regionals de salut.\nMenys de 4 anys en els centres de gestió directa\nTambé s'ha analitzat la rotació i temps de permanència en el càrrec. La rotació és especialment significativa en aquells centres gestionats directament per l'administració, que en el cas de Catalunya és l'Institut Català de la Salut (ICS) i, en la resta de l'Estat, són els servis provincials de gestió directa. "En els hospitals amb altres fórmules de gestió, ja siguin públiques o privades, la mitjana d'estada creix considerablement", apunta Vallribera.\nAixí, dels 64 centres dels quals es coneixen les dades, el temps de permanència mitjana és de 4,4 anys. En els centres de gestió directa, l'estada mitjana no arriba als 4 anys, mentre que en els hospitals concertats, és d'aproximadament 7 anys.\nTot i que aquest estudi no tracta l'eficiència hospitalària, preguntat per aquesta qüestió en relació amb la rotació dels directors, el president de la SCGS ha assenyalat que si bé establir una "relació directa seria agosarat, segur que l'estabilitat directiva és una de les variables que més incideix en l'eficiència i el bon funcionament dels hospitals".\nEn canvi, l'estudi mostra que a nivell estatal el 54% dels directors gerents de la xarxa pública són designats directament, el 10% per concurs públic i el 27% a través d'un procés de selecció per part de l'òrgan de govern de l'organització. Per a la SCGS, la selecció de directius ha de ser "transparent" i s'ha de realitzar "en funció de la formació, coneixements, aptituds i experiència".\nAquesta informació s'ha presentat en el marc de la jornada 'Models de gestió dels hospitals de la xarxa pública', que ha tingut lloc aquest divendres a la seu de l'Acadèmia de Ciències Mèdiques i de la Salut de Catalunya i Balears, on es troba adscrita la SCSG, una societat científica que compta amb més de 500 socis, entre directius, clínics, planificadors i investigadors.\nSocietat Espanyola de Directius de la Salut


El Magnànim editarà en abril “Poemes inèdits" de Joan Fuster - Institució Alfons el Magnànim\nEl Magnànim editarà en abril “Poemes inèdits" de Joan Fuster\nLa Institució Alfons el Magnànim-Centre Valencià d’Estudis i d’Investigació editarà este més d’abril el llibre Poemes inèdits de Joan Fuster, una vegada ha signat els drets amb els hereus de l’escriptor de Sueca. L’edició està ja molt avançada i s’espera que siga una de les novetats més importants del Magnànim de la 53ena Fira del Llibre de València. Després de la publicació el darrer any de Notes d’un desficiós, Poemes inèdits es convertirà en el quart llibre de Fuster editat pel Magnànim i en la desena publicació relacionada amb l’escriptor de Sueca.\nL’estudi introductori està escrit per Salvador Ortells Miralles, especialista en l’obra poètica de Joan Fuster, i ofereix per primera vegada una visió global de la poesia fusteriana coneguda en relació a la poesia inèdita. En definitiva, aquest llibre és un motiu immillorable per rellegir un autor rellevant en el panorama poètic valencià contemporani, però també en l’àmbit de la poesia en valencià del seu temps. En paraules d’Ortells, “tot i que una part de la seua poesia ha estat publicada en diversos poemaris, llibres collectius, revistes i antologies, la seua poesia no és tan coneguda com caldria, ja que ha estat eclipsada per la seua excellent i abundant producció assagística i periodística”. Amb aquest llibre es contribuirà a divulgar la poesia fusteriana que “és prou important com per no menystenir-la”.\nFuster va publicar entre 1948 i 1954 vuit poemaris: Sobre Narcís (1948), 3 poemes (1949), Ales o mans (1949), Ofici de difunt (1950), Va morir tan bella (1951), Terra en la boca (1953), Poemes per fer (1953-54) i Escrit per al silenci (1954), publicat pel Magnànim. A més, cal afegir una quantitat gens menyspreable de poemes publicats durant la postguerra, en valencià i castellà, en la premsa valenciana –Levante, Las Provincias, Verbo, Víspera, Esclat, Pensat i Fet, i Festa d’Elig–, en revistes catalanes i de l’exili antifranquista –Ariel, La Nostra Revista, Pont Blau i Las Españas–, i en volums collectius: Homenatge a Xavier Casp (1949), Calvari líric (1949), Llibre de la vellesa (1954), Corona poètica en llaor de Sant Vicent Ferrer en el V Centenari de sa Canonizació (1955), Corona literària oferta a la Mare de Déu de Montserrat (1957) i Eucarística (1960).\nEl rellançament de la collecció Poesia del Magnànim\nPoemes inèdits s’editarà dins de la històrica collecció Poesia que el Magnànim edità de 1990 a 1996, dirigida aleshores pels poetes Marc Granell i Eduard J. Verger. En la collecció històrica, al costat de poetes valencians, s’editaren poemaris bilingües original-valencià ni més ni menys que de Hans Magnus Enzenberger, Derek Walcott, Ingeborg Bachmann, Erick Fried, Paul Éluard o Salvatore Quasimodo, entre d’altres. Ara estarà dirigida pel també poeta i editor Vicent Berenguer i, enguany, junt a Poesia inèdita de Fuster, es publicarà Ciutadà. Poema líric nord-americà de la poeta estatunidenca Claudia Rankine. Com un homenatge a aquell període, el Magnànim ha decidit reprendre el disseny històric de la collecció, tal com es pot observar en les cobertes dels llibres de Fuster i de Rankine.\nJoan Fuster i Ortells (Sueca, 1922-1992) ha estat un dels escriptors i intellectuals valencians més rellevants del segle XX. Entre la gran varietat de gèneres literaris que conreà, destaquen la historiografia, l’articulisme periodístic, la traducció, el dietarisme, l’aforisme, la crítica literària i, també, la poesia. Fou reconegut, sobretot, per la seua producció assagística, que es caracteritza per la diversitat temàtica i la multiplicitat d’interessos, i que conté títols emblemàtics com Nosaltres, els valencians, Diccionari per a ociosos i El descrèdit de la realitat.\nSalvador Ortells Miralles (Sueca, 1977) és llicenciat i doctor en Filologia Catalana. Ha publicat nombrosos estudis i articles sobre l’obra literària de Joan Fuster, entre els quals destaquen la coordinació del volum collectiu Joan Fuster, llibre a llibre. Diccionari bibliogràfic (2015), l’edició de l’antologia Joan Fuster recitable (2016) i la tesi doctoral La poesia de Joan Fuster (2017). En l’actualitat és director de l’Espai Joan Fuster i professor associat del Departament de Filologia Catalana de la Universitat de València.


Alícia participa els dies 14 i 15 de març a les 'XVI Jornades Nacionals de nutrició pràctica' que tenen lloc a la Facultat de Medicina de la Universidad Complutense de Madrid. El congrés, organitzat pel SEDCA i SPRIM, constitueix una trobada de referència internacional pels professionals de la salut i l'alimentació, i compta amb la participació de nombroses societats científiques.\nAmb un interès educatiu i divulgatiu, les Jornades reuneixen cada any els experts més prestigiosos en matèria de nutrició on exposen els últims avanços científics i comparteixen els seus coneixements amb metges de família, endocrins, cardiòlegs, pediatres i farmacèutics entre altres.\nA través de diverses taules rodones, conferències i tallers, els ponents donen veu als diferents temes d'actualitat i rellevància. En aquest cas, Alícia, amb l'aportació de la Dra. Elena Roura, presentarà els hàbits alimentaris dels adolescents participants en el programaTAS.\nEl programa TAS, patrocinat per Kraft Food Foundation, té l'objectiu de millorar la qualitat de vida dels nens i joves i dotar-los dels coneixements, habilitats i destreses necessàries per evitar futures malalties provocades per un mals hàbits alimentaris.