Manifest del Col·lectiu de Dones en l'Església sobre el diaconat femení - Diari de Girona\nManifest del Col·lectiu de Dones en l'Església sobre el diaconat femení\nL'entitat creu que ha de ser «un inici» per avançar cap a un nou model d'Església més paritari i menys jerarquitzat\nl.f.g. 29.04.2017 | 00:14\nEl Col·lectiu de Dones en l'Església per la Paritat ha fet públic un manifest sobre el diaconat femení, en el que consideren que ha de ser «una guspira, un inici» per avançar cap a un nou model d'Església més paritària. Fa uns mesos, el papa Francesc es va mostrar disposat a debatre aquesta qüestió amb la creació d'una comissió específica.\nEn aquest sentit, el manifest assenyala que les dones sempre han servit en la comunitat eclesial i que ho continuaran fent. En la seva opinió, el diaconat, tal com es proposa, «és sols un reconeixement» en una estructura que, al seu parer, ha de canviar.\nEn segon lloc, apunten que si el diaconat femení resta ancorat en el diaconat ministerial, les dones continuaran «marginades i excloses» dels estats d'autoritat, negociació i decisió, «malgrat el potencial de llibertat que emergeix del missatge de Jesús».\nDes d'aquesta perspectiva, indiquen, el problema no és només atendre les necessitats pastorals de les comunitats cristianes, ni la preocupació els «serveis» que les dones poden realitzar -cosa que, assenyalen, hauria de decidir cada comunitat o Església local-, sinó que l'important és «revisar el paper que els laics en general i les dones en particular ocupen en aquests espais.\nFinalment, volen que el diaconat femení i fins i tot l'ordenació sacerdotal de les dones «no signifiqui senzillament una repetició dels models existents ni que, com qualsevol altre servei eclesial, vingui a reforçar l'estructura piramidal de l'Església». Això aniria, diuen, en contra de l' «Església d'iguals» que ells defensen.


Un concert commemora els 50 anys del mític grup Maunè i els seus Dinàmics a Figueres - Empordà\nUn concert commemora els 50 anys del mític grup Maunè i els seus Dinàmics a Figueres\nÉs un dels actes solidaris de la Marató, que es fa aquest dissabte a la Cate\nSÒNIA FUENTES 17.12.2016 | 06:00\nImatge del grup figuerenc EMPORDA.INFO\nLa música sempre va unida a la solidaritat actes tan participatius com la Marató de TV3 que es dedica aquest any a l'ictus i les lesions cerebrals i medul·lars traumàtiques. Cal destacar un acte especial que es fa aquest dissabte a la Cate, a les 19.00 hores. Es tracta del concert de Mauné i els seus Dinàmics, en homenatge a la formació fundada per Florenci Mauné a Figueres ara fa cinquanta anys, que va tenir una trajectòria curta però mítica, en ser el primer grup de música moderna en introduir la tenora com a instrument.\nLes entrades es poden recollir a discos Quim, al preu de 5 euros, i els fons obtinguts aniran destinats íntegrament a la Marató, explica Montserrat Mauné, filla del músic i impulsora del concert. "Amb 45 anys, el meu pare va patir una embòlia, i el grup es va desfer". "Em fa molta il·lusió que l´homenatge es faci dins els actes solidaris de la Marató" apunta.\nMaunè i els seus Dinàmics


Inici > La ciència constata que la felicitat no té preu\nUn estudi de l'ICTA-UAB i la Universitat McGill mostra que les societats on els diners juguen un paper mínim presenten nivells molt alts de felicitat.\nEl creixement econòmic acostuma a considerar-se una forma segura d'augmentar el benestar de les persones en els països menys desenvolupats. No obstant això, un estudi recent dirigit per l'Institut de Ciència i Tecnologia Ambientals de la Universitat Autònoma de Barcelona (ICTA-UAB) i la Universitat McGill de Canadà suggereix que hi ha bones raons per qüestionar aquesta suposició.\nLa investigació, publicada recentment a la revista PLOS ONE, analitza com les persones qualifiquen el seu benestar subjectiu en les societats on els diners juguen un paper mínim i que generalment no s'inclouen en les enquestes globals de felicitat. Segons els resultats, la majoria dels seus ciutadans expressen nivells de felicitat notablement alts, un fet especialment rellevant en les comunitats amb els nivells més baixos de monetització, on els diners juguen un paper mínim per obtenir béns i serveis ja que aquests s'obtenen a través de l'economia de subsistència. En aquestes comunitats, els autors de l'estudi van trobar que els ciutadans manifesten un grau de felicitat comparable al dels països escandinaus, que obtenen la qualificació més alta del món. Els resultats suggereixen que es poden aconseguir nivells alts de benestar subjectiu amb una monetització mínima, desafiant així la percepció que el creixement econòmic produeix un augment automàtic de la satisfacció vital entre les poblacions menys desenvolupades econòmicament.\nPer analitzar com la monetització afecta la sensació de benestar, els investigadors van conviure amb petites comunitats pesqueres amb diversos graus de monetització, a les Illes Salomó i a Bangladesh, dos països amb ingressos molt baixos. Durant uns mesos, amb l'ajuda de traductors locals, van entrevistar a 678 persones amb edats compreses entre els 20 i els 50 anys (mitjana d'edat de 37 anys), residents tant en àrees rurals com urbanes. Les entrevistes van ser dissenyades per obtenir informació sobre el que significava la felicitat per a ells, així com per conèixer millor els seus estats d'ànim, el seu estil de vida, les seves activitats domèstiques i relacionades amb la pesca, els seus ingressos i el nivell d'integració en el mercat.\nEls investigadors van descobrir que a les comunitats on els diners s’utilitzaven més, com en les zones urbanes de Bangladesh, els residents expressaven nivells de felicitat més baixos.\n"En els llocs menys monetitzats, veiem que les coses que més feliços els fan sentir són passar el major temps possible amb la seva família i estar en contacte amb la natura", explica Sara Miñarro, investigadora de l'ICTA-UAB i autora principal de l'estudi. "No obstant això, a mesura que augmenta la monetització, trobem que els factors socials i econòmics més reconeguts en els països industrialitzats juguen un paper més important. En general, els nostres troballes suggereixen que la monetització, especialment en les seves primeres etapes, en realitat pot ser perjudicial per a la felicitat".\nCuriosament, mentre que investigacions prèvies han determinat que la tecnologia i l'accés a la informació sobre societats llunyanes amb estils de vida diferents, a l’oferir-los estàndards amb els que comparar les seves vides, poden afectar a l’avaluació de les persones sobre els seu propi benestar, això no succeeix en aquests països.\n"El nostre estudi apunta possibles formes d'aconseguir la felicitat que no estan relacionades amb els alts ingressos i la riquesa material", explica Eric Galbraith, professor de Departament de Ciències Planetàries i terrestres de McGill i coautor de l'estudi. "Això és important, perquè si repliquem aquests resultats en altres llocs i identifiquem els factors que contribueixen al benestar subjectiu, podria ajudar-nos a eludir alguns dels costos ambientals associats amb l'assoliment del benestar social en les nacions menys desenvolupades".\n"Aquest treball se suma a la creixent comprensió que les fonts importants de felicitat no estan, en principi, relacionades amb la producció econòmica", afegeix Chris Barrington-Leigh, investigador a la McGill's Bieler School of the Environment. "Quan les persones se senten còmodes, segures i lliures per gaudir de la vida dins d'una comunitat forta, són feliços, independentment de si guanyen diners o no".\nA prop del 85% dels participants de l'estudi eren homes, una xifra desequilibrada a causa del fet que les normes culturals a Bangladesh dificultaven l'entrevista de dones. A les Illes Salomó, les respostes d'homes i dones no van ser significativament diferents, mentre que, a Bangladesh, els autors consideren que serà necessària més investigació per determinar si les normes socials relacionades amb el gènere influeixen en les associacions trobades en l'estudi.\n“Happy without money: Minimally monetized societies can exhibit high subjective well-being” by Sara Miñarro, et al in PLOS One . https://doi.org/10.1371/journal.pone.0244569 \nURL d'origen: https://www.sostenible.cat/noticia/la-ciencia-constata-que-la-felicitat-no-te-preu


Perdó - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\nEl cristianisme és potser la religió que més ha tematitzat el perdó, com es pot veure als passatges de:\nJesús quan demana el perdó per als que l'estaven crucificant\nquan diu de parar l'altra galta quan ens donen una bufetada\nJesús va dir que s'havia de perdonar "setanta set vegades" una ofensa\nEl fragment sobre la dona adúltera i la lapidació\nL'exaltació de la misericòrdia i la pietat\nEl fort lligam amb la confessió al catolicisme, en què obtenir el perdó és rebre la gràcia divina mitjançant un sagrament\nDe fet el cristianisme s'ha presentat sovint com la religió del perdó, oposant-se al judaisme i la llei del talió (ull per ull i dent per dent). Aquesta visió s'argumenta en el "manament nou" que diu Jesucrist que ha vingut a donar al món. Aquesta tesi no és objectiva, puix que la major part de les religions tenen com a missatge central l'amor envers el proïsme. Els romans, per exemple, tenien una deessa de la Clemència.\nEn psicologia s'exhorta al perdó perquè s'accelera l'oblit i la superació d'un episodi negatiu. No perdonar pot degenerar en obsessions i traumes, focalitzant la vida al voltant d'una futura reparació.\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Perdó&oldid=29376767»\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 30 gen 2022 a les 16:09.


LAMURAD | Journal of research in art and design Les cinc audàcies de Jaume Plensa – LAMURAD\nLes cinc audàcies de Jaume Plensa\nDiscurs de presentació de J. Plensa per Jèssica Jaques en l'acte de nomenament com a Doctor Honoris Causa de la UAB el 6 de novembre de 2018\nJaume, Plensa, artista, escultor, honoris causa, belles arts, art, Universidad Autónoma de Barcelona\nUn doctorat honoris causa honora no només el doctorand ans també el seu padrí, la seva padrina, en aquest cas. Dir-vos que estic molt agraïda per l’honor que m’atorga l’Autònoma en oferir-me l’oportunitat d’acompanyar l’escultor Jaume Plensa en el trànsit de fora a dins de la nostra acadèmia.\nUn doctorat honoris causa honora també la institució que el proposa, la qual, en un efecte de mirall convex, creix en incorporar a la seva llista de doctores i doctors algú amb qui aprendre que habita llocs altres a les ubicacions acadèmiques habituals.\nLa Universitat Autònoma de Barcelona ha pres la decisió d’iniciar un cicle de nomenaments de cinc doctors/doctores honoris causa designats per celebrar el seu cinquantenari tot proposant un artista, Jaume Plensa. Això significa reconèixer que l’art és un àmbit fonamental per a la nostra vida universitària, tant amb referència al seu passat com al seu futur. La UAB no té Facultat de Belles Arts, però té dos centres d’art i disseny (Eina, Centre Universitari de Disseny i Art de Barcelona, i l’Escola Massana, Centre d’Art i Disseny), el Departament d’Art i Musicologia, l’Espai B7/125 —en el qual, gràcies a la Dra. Teresa Camps, s’han produït quasi cinquanta anys d’accions artístiques i exposicions—, titulacions en literatura comparada i Cultura en Viu,1 el servei de producció, promoció i creació cultural de la UAB, que aviat celebrarà el vint-i-cinquè aniversari. Val a dir, tanmateix, que quan l’Autònoma disposa Jaume Plensa com a primer doctor honoris causa de la sèrie del cinquantenari,2 ho fa no només en veu d’aquests àmbits més implicats, sinó també per proclamar, amb tota la comunitat universitària, allò que Ernst Fisher, el 1959, caracteritzà com la necessitat de l’art.3 I és que el corpus d’obra de Jaume Plensa s’ubica precisament en la comprensió d’un art necessari i, alhora, sense un fi concret; un art que apareix com a emancipador i com a constructor de mons en compromís amb l’esfera pública, tal com fa la recerca universitària.\nJaume Plensa4 és un artista nascut a Barcelona que ha portat el seu art des del Mediterrani arreu, de manera que, si hom contempla el mapa d’ubicació de les seves obres, queda meravellat per la seva prodigalitat, que s’expandeix des de Frísia fins a Bangkok, des de Montreal fins a Seül, des de Barcelona fins a Tòquio. Plensa és escultor, dibuixant, pintor, gravador, poeta, instal·lador, escenògraf, dissenyador, artista gràfic, professor5 i un excel·lent conversador; és quasi enginyer, quasi arquitecte, quasi coreògraf i quasi músic, activitats totes que fa confluir en una autocomprensió com a escultor, dedicació a la qual atorga el privilegi de concentrar les altres. La raó és que Plensa, tot parafrasejant William Blake —un dels poetes que l’ha acompanyat des dels inicis en el seu procés creatiu—, considera que una escultura és un «pensament que omple la immensitat», en una expansió inesgotable cap a receptors desconeguts; podríem dir-ho d’una manera més radical: allà on Plensa instal·la una escultura, neix un món i un teixit social.\nEl 1921, fa vora un segle, Paul Valéry, poeta nascut a la vila mediterrània de Seta, escrivia un text estrany, que no era un assaig, ni un diàleg, ni un poema, ans tot això alhora i res d’això en concret. Es tractava d’Eupalinos o l’arquitecte,6 un escrit que reprenia el Fedre de Plató per fer dialogar un Sòcrates i un Fedre ja morts, tot flanânt a la riba d’un riu i discutint sobre l’acte de la creació com a exercici de construcció. Val a dir que Eupalinos, l’apel·latiu que dona títol a l’obra, va ser un enginyer i arquitecte de Samos que va arribar a construir un aqüeducte subterrani a partir de càlculs aritmètics i geomètrics apriorístics, i que era anomenat per la seva atenció constant i homogènia, en l’acte de la construcció, tant al conjunt com al detall més petit.\nEl 1921, dos anys i mig després del final de la Primera Guerra Mundial, en la qual moriren desenes de milions de persones en el més poderós acte de destrucció viscut fins aleshores de manera mediàtica, Valéry es preguntava, amb Eupalinos, amb Fedre i amb Sòcrates, de quina manera es podia entomar l’audàcia de construir des de la destrucció, com donar un nou origen a un món en ruïnes físiques, econòmiques i, sobretot, morals. Cap a la meitat del diàleg, hi ha un episodi que concentra la densitat semàntica i poètica d’aquest repte. S’emmarca en el trànsit de Sòcrates des de la seva minoria d’edat fins a la majoria, com s’esdevé normalment amb els nostres alumnes de primer de grau, i refereix a l’audàcia del coneixement davant quelcom que Sòcrates troba de sobte i que li planteja preguntes sense prometre’n la resposta:\nSòcrates: Vaig trobar una d’aquestes coses que escup la mar; una cosa blanca, de la blancor més pura; polida, dura, suau, lleugera. Brillava al sol, damunt l’arena llepada, llòbrega, espurnejada de guspires. Vaig agafar-la; la vaig desempolsegar d’una bufada i la vaig fregar amb el mantell; i la seva forma singular estroncà tots els meus altres pensaments. ¿Qui t’ha fet?, vaig pensar. No t’assembles a res i tanmateix no ets mancada de forma. ¿Ets un joc de la natura, oh cosa privada de nom i pervinguda fins a mi, gràcies als déus, enmig de les deixes que la mar ha rebutjat aquesta nit?\nFedre: Com era, de gran, aquesta cosa?\nSòcrates: Si fa no fa com el puny.\nFedre: I de què era feta?\nSòcrates: De la mateixa matèria que la seva forma: matèria de dubtes.\n[…] Vaig estar-me una estona i la meitat d’una estona mirant-me’l per tots els costats. El vaig interrogar sense esperar cap resposta… Que aquell objecte singular fos obra de la vida, o de l’art, o bé del temps, i un joc de la natura, això no podia distingir-ho… Llavors vaig tornar-lo a llençar al mar.\nFedre: L’aigua tornà a colgar-lo, i tu vas sentir-te alleugerit.\nSòcrates: L’esperit no s’allibera tan fàcilment d’un enigma.\nLes escultures de Jaume Plensa podrien ser com aquest objecte per més que les seves dimensions no ens permetrien d’agafar-les amb les mans, però sí bufar-les i acaronar-les mentre ens formulem les mateixes preguntes que Sòcrates davant l’objecte trobat. Podríem dubtar del seu origen, dels seus tempos, dels seus destins. Podríem considerar- les unes protoformes fetes des de la matèria dels dubtes, atès que, si bé tenen presència totèmica, deriven cap a la precarietat de l’angle visual en el qual l’escultura està a punt de desaparèixer engolida per la seva pròpia magnitud. En aquesta tensió entre aparició i desaparició, Plensa no vol que les seves obres donin respostes, sinó que plantegin preguntes que portin a sentir que la construcció de l’esfera pública és possible perquè les escultures li obren un lloc. Per a la nostra comunitat universitària, això implica tenir l’audàcia d’entomar les preguntes de cada generació d’estudiants i l’audàcia de la construcció col·lectiva del coneixement per a la seva transferència a destins a voltes conegudes, a voltes per conèixer. No és altre el compromís que ha generat el lema del cinquantenari de la UAB: «l’audàcia del coneixement».\nHem complert cinc dècades, com cinc són les audàcies que, al nostre entendre, el procés creatiu de Jaume Plensa planteja perquè puguem aprendre amb ell, finalitat de la celebració d’aquest acte i les seves implicacions en el futur de la UAB. He utilitzat la primera persona del plural perquè Les cinc audàcies de Jaume Plensa han estat pensades amb estudiants del projecte d’innvovació docent Artencurs, així que la meva veu avui és en realitat una veu polifònica i profundament agraïda a les seves contribucions. Val a dir que el text de Valéry és el nostre text fundacional, i que aquest projecte d’innovació docent va néixer en l’assignatura que el Dr. Miquel Molins i jo mateixa vàrem impartir durant tres cursos (entre 2014 i 2017) tot ajuntant en la mateixa aula, amb el mateix programa i els mateixos professors els alumnes de primer de grau d’Història de l’Art i els de Filosofia.\nLes cinc audàcies de Jaume Plensa es poden presentar segons la desconstrucció habitual que a Artencurs fem del terme coneixement en els mots: creativitat, recerca, originalitat-innovació, revolució i transferència. Hem afegit a cadascun d’aquests una audàcia Plensa, utilitzant aquí el cognom del doctorand com a adjectiu d’una actitud constructiva audaç. Els cinc termes que proposo són femenins, com ho és l’audàcia i com —segons Plensa— ho és la memòria i la temporalitat per venir; per això les seves escultures són majoritàriament retrats de dones en un primer moment I pronuncien en ultrasons el nom de «Laura», companya de vida i regenta dels espais, dels agents i dels temps de la producció artística.\n Creativitat. Audàcia Plensa: sentir amb l’esprit i pensar amb els dits\nPoques paraules han generat més estudis, afanys i inversions de temps i finançament públic i privat en la contemporaneïtat que creativitat, molt especialment en l’àmbit de les escoles d’economia i similars, així com en la neurociència i en la publicitat; sembla que el gran repte de la intelligentsia mundial consisteixi a desxifrar quelcom com «els secrets» d’aquesta facultat humana, com si se’n pogués desxifrar l’ADN de la mateixa manera que s’ha desxifrat el genoma humà. Tanmateix, quan pensem en creativitat pensem majoritàriament en les arts, possiblement perquè la creativitat que s’hi exerceix obre més preguntes que no pas en tanca, tal com les obria l’objecte trobat per Sòcrates a la riba. Això és degut al fet que l’art genera un tipus específic d’idees, que són les que Immanuel Kant va designar com a «idees estètiques». Segons l’autor de la Crítica de la facultat de jutjar (publicada el 1790), una «idea estètica» és\naquella representació produïda per la imaginació que fa pensar molt sense que, tanmateix, cap pensament determinat, val a dir, cap concepte, pugui resultar-li adequat ni, consegüentment, cap llenguatge pugui abastar-la ni fer-la intel·ligible. 7\nI, precisament per aquesta resistència a la cancel·lació de la seva força en un concepte, té la capacitat de «vivificar l’ànim»8 a través de l’esprit, entenent aquest en la seva significació francesa, és a dir, com l’enginy, la gràcia i la sensibilitat necessaris per engegar el poder emancipador de qualsevol procés creatiu, sigui productor o receptor.\nLes escultures de Plensa tenen esprit i n’irradien. En les seves grans dimensions, des del seu material i des del seu pes, generen una tensió entre el pensament, el sentiment i la parla o l’escriptura, que resulta emancipadora de definicions estanques i de prejudicis de recepció. Així, «fan pensar» des de la fisicitat més rotunda (són fetes de marbre, ferro colat, bronze, acer inoxidable, pols de marbre, vidre, fibra de vidre, resines de polièster, fusta) i amb els dits, tant els de l’artista com els del receptor, atès que Plensa insisteix que les seves obres són cossos i han de ser acariciades. I fan sentir amb l’esprit mentre vivifiquen l’ànim, que és allò que ens anima, que ens mou, que ens emociona; que, en fer-nos recórrer el seu voltant, ens fa sortir de casa amb l’audàcia del pas prest i la motxilla lleugera, ben conscients que aprendre és, d’antuvi, desaprendre.\n Recerca. Audàcia Plensa: la indisciplina\nLa recerca és una de les activitats pròpies de la nostra tasca universitària, en la qual, més que treballar-hi, hi habitem, com habitem en la docència. En les dues darreres dècades, s’ha generat, en una bona quantitat de centres de prestigi internacional, el debat sobre la recerca artística, sobre si l’art aporta coneixement d’una manera diferent a les altres formes de recerca i sobre com ho fa. De fet, a la UAB hi ha un màster dedicat a aquesta qüestió, concretament a la recerca en arts i disseny.9\nLes obres de Plensa tenen, d’una banda, un altíssim grau de recerca per a les arts, atès que plantegen uns reptes d’enginyeria i d’investigació en materials, la resolució dels quals ha innovat exponencialment el panorama de l’escultura pública contemporània. Tanmateix, i encara que ben admirable, aquesta recerca no és la més apassionant ni per a\nl’escultor ni per a nosaltres.\nQuin tipus de coneixement generen les obres de Plensa i com es pot compartir i expandir és quelcom que explica millor ell mateix. M’estimo més indicar aquí un aspecte molt propi de la manera segons la qual el nostre doctorand exerceix la recerca, que té molt a veure amb la filosofia i amb la poesia. Així, Plensa fa recerca des de la indisciplina, en el sentit que Jaques Rancière, el filòsof nascut a la ciutat mediterrània d’Alger i sorgit de les barricades parisenques del Maig del 68, utilitza aquesta paraula:10 indisciplina fa referència a l’actitud procedimental de generar discursos a partir de l’encreuament i del xoc —si s’escau— dels discursos tradicionals, per fer estellar el seu anquilosament i donar lloc a noves possibilitats creatives. El prefix in– d’indisciplina transcendeix per a Rancière la negativitat per anar a buscar el prefix inter-, en indagació profunda, a l’interior de cadascuna de les disciplines i allò que s’hi vol pertorbar, com el prefix intra-, tot buscant la tensió entre les disciplines fins a destorbar els seus consensos aparents.\nAixò és el que fa Plensa en la seva hibridació inicialment plàcida entre escultura i escriptura, entre escriptura i gravat, entre dibuix i instal· lació, entre formes i sons, entre brunzits i silencis, entre estatisme i moviment, entre performativitat i forma, entre interior i exterior. L’artista els tensa fins a tal punt que les obres resultants podrien admetre ubicacions en disciplines ben diferents sense que cap d’elles en doni raó suficient; es resisteixen a ser disciplinàries, interdisciplinàries o transdisciplinàries per esdevenir indisciplinades, híbrides, coreogràfiques,\noperístiques, holístiques, alquimistes, sinestèsiques.\nResulta engrescador fer avinent que una actitud de recerca semblant és la que es proposa en el Pla Estratègic 2030 de l’Autònoma, que insisteix a abandonar la semàntica disciplinària per generar unes dinàmiques des de la hibridació de coneixements postdisciplinaris.\n Revolució. Audàcia Plensa: la capacitat subversiva de la bellesa\nEl terme revolució remet a l’obra de Copèrnic Sobre les revolucions dels orbes celestes (1543),11 on no es plantejava únicament una revolució astronòmica, sinó també antropològica i epistemològica, amb la qual es feia possible l’adveniment (quasi dos segles i mig després) del terme audàcia com a acompanyant del terme coneixement, atès que la substitució del sistema geocèntric pel sistema heliocèntric desfocalitzà la fiabilitat dogmàtica del coneixement humà (ubicat, en el sistema geocèntric, al centre de l’univers) per deixar pas al reconeixement de la seva precarietat i transitorietat (amb la terra desplaçada, en el sistema heliocèntric, a un lloc no prioritari). És des d’aquesta cosmovisió i en l’avançament dels temps cap a la Revolució Francesa que el terme revolució s’incorpora al camp semàntic de l’audàcia del coneixement, des de la comprensió que una veritable aportació al coneixement — que és el que pretenem en les nostres tasques universitàries— ha de ser revolucionària, és a dir, ha d’alterar el curs del flux d’esdeveniments establerts pels coneixements anteriors per tal de millorar el seu compromís amb l’esfera pública.\nTransitant des de l’astronomia cap a la literatura, resulta adient recordar aquí que, a L’idiota, Dostoievski apunta en forma de pregunta sense resposta si «la bellesa salvarà el món». Plensa no parla de «salvació», però mostra en tot el seu corpus com d’emancipadora i revolucionària pot ser la bellesa, probablement de la manera més franca i desinhibida en tot el panorama de l’art contemporani, atès que, per a ell, la bellesa és un assumpte programàtic i que només es pot esdevenir en uns espais i uns temps desinteressats, és a dir, alliberats de les cuites dels temps i espais dels imperatius capitalistes de la productivitat i de l’eficàcia. Precisament, l’escultor pensa que la força de l’art rau en el fet que no serveix per a res i que la seva bellesa, diferent de les altres, pot expandir-se com un perfum, això és: sense permís ni direcció. Els temps de la bellesa poden ser —com deia Plató— d’aparició sobtada, però són d’aprehensió lenta, tal com són els temps de l’audàcia del coneixement que volem per a la UAB i que tant ens costa aconseguir, immersos en les urgències simultànies que generen els temps vertiginosos d’una digitalització del coneixement imprescindible però, tal volta, de gestió formativa complexa i, encara, balbotejant.\n Originalitat. Audàcia Plensa: l’originalitat del retorn al’origen\nL’economia creativa, disciplina de menys de dues dècades d’autoconsciència plena, té en el seu camp semàntic fundacional el terme innovació. En els discursos sobre les arts preferim parlar d’originalitat. La innovació posaria l’accent sobre l’aportació inèdita que un producte flamant fa respecte a una dimensió socioeconòmica concreta, mentre que l’originalitat el posa sobre l’afany inicial de l’artista de construir un (macro o micro) món nou, com Eupalinos construí l’aqüeducte i el temple amb els quals transformà el món que l’envoltava.\nEl 25 d’agost de 1753, Georges-Louis Leclerc de Buffon afirmava, en un discurs pronunciat a l’Académie Française, que «l’estil és l’home» (le style c’est l’homme). Hi ha un «estil Plensa» que travessa tot el corpus de l’artista des dels seus inicis fins a l’actualitat i que permet de reconèixer cada obra seva com «un Plensa». Aquest estil no té a veure amb l’originalitat de vegades precipitada i obsessiva d’algunes avantguardes, sinó amb «l’originalitat del retorn a l’origen» del tipus exercit per Cézanne respecte a Manet, per Picasso respecte a Matisse i per Brancusi respecte a Serra: una originalitat totèmica i atàvica, ara silenciosa, ara al bell mig de brunzits o de sons. Es tracta d’una originalitat que busca solucions simples a problemes complexos i que procura una transcendència cap als temps tant de les protoformes artístiques com dels receptors d’un futur que no arribarem a conèixer i que tanmateix coneixeran les nostres obres i se n’apropiaran.\nL’«estil Plensa» arrela fortament en un protoidioma creat per l’artista a partir de la hibridació de lletres de diversos alfabets del món, que deixen de ser lletres per esdevenir signes que es resemantitzaran en paraules noves. Configuren una protoescriptura que vol indagar sobre l’essència d’allò que ens fa humans més enllà de les diferències de lloc, cultura i temps de naixement i de vida, ubicats com estem tots entre aigües que flueixen entre fronteres sortosament ignorades pel seu flux, com les que mullaven els peus del Sòcrates d’Eupalinos o l’arquitecte. Plensa convida a romandre una estona entorn de les seves escultures com els ocells que reposen damunt de les astes allotjades a l’aigua propera a una riba, des d’on les aus tracen nous rumbs o tornen a traçar-ne d’antics. En la creació del seu protoidioma, l’escultor ha estat acompanyat sempre dels seus «amics» poetes: Dante Alighieri, William Shakesperare, William Blake, Charles Baudelaire, Oscar Wilde, Elias Canetti, Vicent Andrés Estellés, José Ángel Valente, de manera que, a les seves obres, poesia i poíesis tornen a confluir —com ho feren en les arts de la Grècia clàssica— en un tot configurat, alhora, per mots, traços i gestos.\nLa commemoració del cinquantenari de l’Autònoma ha exercit l’originalitat del retorn als seus propis orígens a fi d’arreplegar forces per continuar els cinquanta propers anys acarant els reptes que venen amb l’empenta i les empremtes del nostre naixement revivificades per noves\nmirades de persones que any rere any tenen divuit anys. L’originalitat del retorn a l’origen és notòria també en la cura que la nostra universitat té respecte de les titulacions de la Facultat que ens acull avui —la Facultat de Filosofia i Lletres—, una de les missions més preuades de les quals és explicar-nos el nostre passat i resignificar-lo des de la contemporaneïtat.\n Transferència. Audàcia Plensa: le partage du sensible des de l’abri\nImmanuel Kant, en el paràgraf que clou la primera part de la seva tercera crítica, disposava els estudis de les humanitats com a propedèutica per al cultiu de les facultats de l’ànim (és a dir, de l’esprit) en la seva disposició cap a l’exercici de la recepció (això és: de la cocreació) de l’art bell.12 Per a Kant, la recepció artística, lluny de ser solitària i passiva, exigia la responsabilitat de la continuació del procés creatiu en el compromís amb l’esfera pública. Això és el que, més de dos segles després, volgué condensar Jacques Rancière en la seva expressió mestra, le partage du sensible,13 que us proposo en francès perquè (com anteriorment hem vist amb esprit) en la llengua original diu més que en les possibles traduccions. Le partage du sensible és una expressió que, d’acord amb Plensa, abasta de manera adient el compromís amb l’esfera pública de les seves obres, atès que aquestes, amb llur presència, tornen a partir i a repartir espais i temps socials en dinàmiques receptives que s’expandeixen des del moment de la seva ubicació cap a apropiacions imprevistes i sempre sorprenents i corprenedores per a l’artista, que revisita —a voltes d’incògnit— aquestes ubicacions. Les obres són, així, un refugi o, millor, un abri, que en francès significa, alhora, refugi protector i de confort. Les escultures de Plensa neixen a l’abri de l’equip que treballa amb l’artista en un gran edifici de geografia propera, i tenen com a destí esdevenir un abri d’apropaments successius, tal volta remots i, en la majoria d’ocasions, incògnits.\nLes cinc audàcies de Jaume Plensa són cinc bastides per aprendre amb Jaume Plensa a continuar construint la nostra universitat a l’altura dels requeriments formatius contemporanis. El 1784, any en què Immanuel Kant formulà el seu sapere aude,14 vers d’Horaci que el filòsof s’apropià per caracteritzar l’esperit de la Il·lustració i rebesavi del lema de la UAB, es començaven a tensar les pells dels tambors de la Revolució Francesa, que el 1789 van redoblar en termes de «llibertat, igualtat, fraternitat». El 1968, any del naixement de la UAB, les mateixes paraules ensordien la Sorbona mentre «vivificaven l’ànim» de la comunitat universitària fundadora de l’Autònoma en els temps del tardofranquisme. Avui, les cinc audàcies de Jaume Plensa ens les retornen al pensament i a l’acció tot sentint amb l’esprit i pensant amb els dits, sent indisciplinades i indisciplinats, portant la revolució de la bellesa arreu i retornant a l’origen dans un partage des abris.15\nÉs per aquestes cinc audàcies que tinc el plaer, l’honor i el privilegi de demanar a la Rectora Magnífica de la Universitat Autònoma de Barcelona que s’atorgui el grau de doctor honoris causa a l’escultor Jaume Plensa.\nJèssica Jaques i estudiants del Projecte d’Innovació Docent Artencurs Tardor de 2018\nDiscurs de Jaume Plensa Suñé\nL’any 2000 vaig escriure un text on definia el que, amb els anys, ha estat el subjecte principal del meu treball, tant a l’estudi com a l’espai públic:\nCada ésser humà és un «lloc». Cada dona, home, nen, avi és un espai habitable en si mateix que es desplaça i desenvolupa; un «lloc» en temps, en geografia, en volum i en color.\nCiutats senceres edificades amb cossos obrint–se i tancant–se com portes. Llums que parpellegen.\nCada vegada que un ésser humà mor, una casa es tanca i es perd un «lloc».\nLa meva obra és la seva memòria. La fixació congelada de tants i tants cossos desenvolupant–se i desapareixent en la fugacitat de la llum.\nBé, dit això, podria semblar que la creació és un seguit d’estructures meditades que busquen un fi precís.\nLa contradicció, la fricció entre oposats, el dubte permanent, la dualitat, la impossibilitat de donar per acabada una obra… no són més que el reflex borrós de la pròpia imatge en el mirall. De tu i la teva ombra.\nHe parlat moltes vegades del cos i de l’ànima, del contenidor i el contingut. Del missatge i l’ampolla.\nUn dia, passejant per Milwaukee, el temps era tempestuós, plovia molt i el vent aixecava onades enormes al llac Michigan. Se’n podia dir un dia horrorós. De sobte, un ocell es va posar d’alt d’una de les astes de fusta que, clavades al fons del llac, emergeixen de l’aigua per marcar el camí a les barques. Tot estava regirat i en moviment: l’aigua, els núvols, els llampecs al cel, la pluja torrencial. Tot es bellugava! Tot menys l’asta de fusta on l’ocell descansava.\nVaig entendre que aquella imatge extraordinària definia perfectament el que per a mi és «escultura»: un «lloc» on sempre podem tornar. La mà de la persona que estimes; la casa de la mare que fa tants anys que hem deixat; el llibre que sempre volem rellegir… Un «lloc» en el\ntemps i en l’espai propi i personal que ens abraça i protegeix.\nL’escultura és el «lloc» on sempre podem tornar.\nA la casa on vaig néixer vivíem rodejats de llibres. El meu pare era un gran lector i, potser per això, la poesia m’ha pogut acompanyar sempre. El text era la substància fèrtil sobre la qual edificava somnis i imatges.\nEls poetes han estat les potes de la taula que ha sostingut el meu desenvolupament com a persona i n’he après molt: la tràgica pregària de Charles Baudelaire, la impossibilitat de dormir de William Shakespeare, l’arquitectura invisible de Dante Alighieri, l’ús de la imperfecció\nd’Elias Canetti, l’ànima i l’espai de José Ángel Valente, la quotidianitat fascinant de Vicent Andrés Estellés, l’eterna immensitat de William Blake, etc.\nParaules i paraules que, com notes musicals, escriuen la partitura de la nostra veu, la música del cos, la vibració del pensament.\nEncara recordo el piano vertical on sovint m’amagava de nen quan hi havia «tempesta» a casa. L’espai que deixava l’arpa a l’interior era de la mesura exacta del meu cos.\nMoltes vegades, el pare tocava el piano sense saber que jo estava arrupit a dins en un estat d’excitació extraordinari. Cobert de pols i amarat de l’olor del feltre i la fusta, l’instrument i jo vibràvem alhora!\nUna lletra sola potser no ens sembla gran cosa, però en relació amb altres lletres pot construir paraules, les paraules amb paraules esdevenen texts, texts amb texts fan pensaments, pensaments amb pensaments són cultura, etc.\nLa biologia del text, la lletra com a cèl·lula germinal que amb la seva memòria individual pot crear, col·laborant amb d’altres, organismes més complexos: alfabets com a nacions, texts com a continents, paraules com a ciutats…\nQuina metàfora tan precisa de l’ésser humà en relació amb la comunitat. El retrat d’una cultura a partir del seu alfabet. L’estret lligam entre específic i general, el pas de l’«un» al «tots».\nL’any 2004 vaig acabar el projecte de la Crown Fountain a Chicago, en el qual es van filmar en vídeo mil rostres de gent anònima de la ciutat, i d’aleshores ençà he continuat amb passió treballant el retrat.\nUtilitzant com a suport els materials clàssics de la tradició, he construït un univers de retrats de dones joves (crec que la memòria i el futur són femenins) que, amb els ulls tancats, ens conviden a mirar endins de nosaltres mateixos per redescobrir tota la quantitat enorme d’informació que guardem amagada inconscientment al nostre interior.\nRetrats que, com els de Chicago, ens representen a tots i a totes descrivint un estat de somni on la realitat interna i externa s’abracen al cap.\nEl cap, palau de la saviesa i casa del coneixement, és, també, el lloc més salvatge i fora de control del nostre cos, on si, malgrat nostre, dues idees es volen trobar, es trobaran i ho faran entre les cantonades fosques i humides del cervell.\nLa foscor i la humitat del nostre cervell on neix el somni i el desig.\nLa foscor i la humitat de la boca on neixen les paraules.\nLa foscor i la humitat de l’úter matern on neixen els infants.\nLa trilogia de la vida latent i modular del nostre cos, que abraça esperit i matèria i en fa un sol element.\nVoldria dir que l’art no serveix per a res, però que és per això que és tan important! La seva manca d’utilitat i de funció pràctica el fa imprescindible en la vida de l’ésser humà.\n«Art» o, diguem–ne, «bellesa»; crec que parlem del mateix.\nConceptes difícils d’explicar però que tots podem reconèixer.\nLa mort, el dolor, la incertesa, el neguit davant allò que ens espanta de la vida semblen tremolar confrontats a la bellesa.\nPerò, què és la bellesa?\nEn una entrevista de fa anys, definia la bellesa com el gran vincle que ens uneix a tot i a tots, el gran «lloc» on la memòria de tota la gent es troba. Quelcom que portem clavat al clatell. Un esglaiament!\nIntroduir la bellesa dins del món quotidià de la gent. Des dels carrers fins a les places, des dels teatres fins als museus, he procurat portar a les comunitats espurnes de llum per il·luminar el seu dia a dia, el nostre dia a dia en comú.\nA poc a poc, amb la lentitud d’una vida, he anat escampant la meva obra arreu del món tot procurant, tal com deia un vell professor, que l’alumne no s’adoni que està aprenent i que, quan se n’adoni, ja sigui massa tard perquè ja sabrà!\nDiuen que quan Rodin va rebre l’encàrrec de fer l’escultura en homenatge a Balzac, li van preguntar quina informació podia necessitar per engegar el projecte. Rodin tan sols va demanar de parlar amb el sastre de l’escriptor, que de segur seria la persona que millor coneixia el cos de Balzac.\nHistòria fascinant, parlar amb el sastre de Balzac, amb el sastre de Rodin; però encara més fascinant parlar amb el sastre del sastre, que de segur coneix l’Univers.\nTot i ser fill de Barcelona, nascut davant del mar, no suro!\nAquest fet era una preocupació per a la meva mare, que em portava a les piscines municipals a seguir cursets per aprendre a nadar sense, malauradament, cap resultat positiu.\nAixò que per a mi i els meus familiars era un gran defecte es va esvair de sobte el dia que els amics de Jerusalem em van portar al mar Mort: va ser una festa, una celebració! Flotava i nedava com un peix. Inoblidable!\nMoltes vegades he utilitzat aquesta petita història personal com a metàfora de l’ésser humà. Tant ent de professor a l’École Nationale des Beaux Arts de París i a la School of the Art Institute de Chicago, com en tantes i tantes conferències, he volgut valorar la importància que cadascú de nosaltres trobem el «nostre mar», el «nostre lloc» on els defectes es tornen virtuts, on tot sembla a favor i ens ajuda a créixer, on la dificultat de viure esdevé l’aventura més extraordinària i excitant.\nL’aigua ha estat sempre present en la meva vida i en la meva obra; el mar, els rius, la pluja, els oceans, les llàgrimes…\nSempre he considerat l’aigua el gran espai públic. Tal vegada, el més preciós i perfecte de tots els espais que en podem dir públics. La seva simbologia ens diu que mai no podrem contemplar la mateixa aigua dues vegades seguides, que el seu moviment perpetu li treu qualsevol posició geogràfica precisa. L’aigua sense pertànyer a ningú fa part de tots nosaltres!\nCrec impossible separar art i vida, bellesa i natura, llum i foscor, somni i desig, esperit i matèria, ànima i cos.\nDes de sempre la meva obra ha buscat el silenci, el silenci com un desig que el nostre cos, obstinadament, ens nega.\nSi la vida ens va tatuant permanentment la nostra pell amb missatges escrits amb tinta invisible, també ens va tatuant un silenci invisible.\nEl soroll del món és tan intens que cal fabricar físicament el silenci perquè existeixi. Un silenci poderós que ens permeti des de nosaltres escoltar i entendre els altres, que ens permeti rescatar la imatge de tots aquells que han quedat atrapats pel soroll en els plecs de la indiferència.\nCada matí, quan obro la porta de l’estudi, un terratrèmol sacseja el meu cor. Un terratrèmol que, trencant parets i finestres, ho deixa tot obert; escampa els anhels i els somnis pertot arreu aixecant núvols de vent que barregen la meva pols amb la pols dels altres, la meva vida amb la vida dels altres.\nParaules, rostres, espais, llums, silencis…\n2 Plensa és, a més, doctor honoris causa per la School of the Art Institute de Chicago (2005).\n3 Von der Notwendigkeit der Kunst (Frankfurt: Sendler, 1953). Traducció al castellà de Jordi Solé\nTura (Barcelona: Altaya, 1999).\n5 Jaume Plensa ha estat professor a l’École Nationale Supérieure des Beaux-Arts de París i coopera regularment amb la School of the Art Institute de Chicago com a professor convidat.\n6 L’original es troba a Paul Valéry, OEuvres, vol. ii, p. 79-147 (París: Gallimard, 1960). La traducció al català és de Jordi Llovet (Barcelona: Quaderns Crema, 1982). El fragment que se cita a continuació a les pàgines 93-99.\n7 § 49 d’Immanuel Kant, Kritik der Urteilskraft (KU), vol. v de l’edició de l’Akademie der Wissenschaften: Kants gessammelte Schriften (Berlín: Georg Reimer, 1907), p. 165-485. La traducció catalana és de Jèssica Jaques: Crítica de la facultat de jutjar (Barcelona: Edicions 62, 2005), p. 318.\n10 Jacques Rancière, «Penser entre les disciplines. Une esthétique de la connaissance», Inaeshetic 0 (2008): 81-102. Traducció al castellà d’Alejandro Arozamera a Brumària, document 268.\n11 De Revolutionibus orbium coelestium (Núremberg: J. Petreium, 1543). N’hi ha una traducció parcial al català (Prefaci i Llibre I), feta per Enrique Rodríguez Galdeano i Víctor Navarro Brotons (Barcelona: Institut d’Estudis Catalans – Eumo, 2000), i també una traducció completa al castellà, duta a terme per Carlos Mínguez i Mercedes Testal: Sobre las revoluciones: de las orbes celestes (Madrid: Editora Nacional, 1982).\n12 Immanuel Kant, KU § 60, p. 382 de la traducció al català.\n13 Jacques Rancière, Le partage du sensible. Esthétique et politique (París: Éditions de la Fabrique, 2000). Traducció al castellà: El reparto de lo sensible (Barcelona: Prometeo Libros, 2014).\n14 Immanuel Kant, «Beantwortung der Frage: Was ist Auflärung», Berlinischen Monatsschrift (1784), H. 12, p. 481-494; Ak. viii, 35-42. Traducció al castellà de Roberto Aramayo: «Contestación a la pregunta: ¿Qué es la Ilustración?». Isegoría 25: 287-291. Assumpta Cros aconsella traduir amb molta gràcia i precisió l’expressió sapere aude per “gosa saber!”.\n15 Durant aquesta tardor i els propers hivern i primavera, hom pot considerar aquestes cinc audàcies de Jaume Plensa a les exposicions que es duran a terme, respectivament, al Macba i al Palacio de Cristal del Reina Sofía de Madrid: «Jaume Plensa» (1 de desembre de 2018 – 22 d’abril de 2019) i «Invisibles» (16 de novembre de 2018 – 3 març de 2019).


Viaranys: Cases Rei Sanç - Camí dels Colls de Gran Dia\nCases del Rei Sanç\nPer aquesta excursió, partim del coll de Sóller, carretera Ma-11A. Al no ser una ruta circular, prèviament hem deixat un vehicle a la carretera Ma-11 de Palma a Sóller, prop del Km 16, punt on finalitza.\nGran part de la ruta discorre per terreny privat on es practica la caça major. Està prohibit el pas als senderistes. Avui no hi ha caça i tenim permís de la propietat per poder-hi transitar.\n(WP-01) Coll de Sóller - 0,00 km - 00 minuts - 497 m d'altitud.\nA les 8,55 h, iniciem la caminada pel costat del restaurant anomenat "Dalt des Coll", a partir del camí que hi ha al darrere d'una barrera metàl·lica. Es tracte d'un camí carreter, que en suau ascens, s'endinsa dins l'alzinar. Passem pel costat d'un forn de calç i deixem un camí a la dreta. Més endavant, després de passar per una altra olla de forn de calç, deixem a la dreta un altre camí.\n(WP-02) Cruïlla - 0,603 km - 15 minuts - 541 m d'altitud.\nAra el camí es força pedregós i cada cop més espatllat pels despreniments. Poc a poc va guanyant alçada, mentre albirem entre els arbres, les valls de Bunyola i Biniforani i la serra i vall d'Alfàbia. Al cap de pocs minuts, arribem a un rotlo de sitja, on el camí finalitza.\n(WP-03) Rotlo de sitja (fi del camí) - 1,081 km - 30 minuts - 591 m d'altitud.\nA les 9:30 h reprenem la marxa orientats a nord, a través d'un comellar flanquejat pel puig del Rei Sanç cap a l'oest i es Mirador a l'est. Avancem en lleugera pujada costa a través sense masses dificultats. Passem pel costat d'un profund avenc i, un xic més amunt, per una enorme esquerda. Travessem una petita clariana de bosc i, anem a raure a un difuminat camí.\n(WP-04) Camí - 1,400 km - 55 minuts - 634 m d'altitud.\nEl seguim cap a l'esquerra i atenció, poques passes més endavant, anem en direcció nord. Seguint aquest esvaït sender, travessem una paret seca i seguim per un clar de bosc en tendència a l'esquerra, fins assolir una paret seca amb reixeta situada just als peus del penyal des Caixal (649 m). Entrem en els terrenys de la possessió del Teix i entronquem amb la pista que puja de les cases del Teix a les casetes del rei Sanç, cap a on ens dirigim. Seguim aquesta pista que en pujada ens mena a les cases esmentades. Són les 10:37 h, en arribar-hi.\n(WP-05) Cases Rei Sanç - 2,706 km - 1 hora i 40 minuts - 77 m d'altitud.\nDesprés d'una breu pausa, seguim la pista que es dirigeix sud/sud-oest cap al Pla d'en Fideu. Un cop hi arribem, fem una parada per descansar i recuperar energies.\nA les 11:13 h reprenem la marxa baixant per la pista que dúiem i, uns vuit minuts més tard, just al costat d'una tanca de filat, l'abandonem per l'esquerra.\nProsseguim vorera del reixat, passem pel costat d'un forn de calç (a l'esquerra) i avancem voltant el vessant del puig de sant Pere, procurant no perdre alçada. El terreny és cobert de càrritx i no massa dificultós. Trobem restes de tirany i algunes fites que seguim. A la dreta, sota nostre, queda el torrent de n'Angelè. Més endavant, iniciem un descens i traspassem un tàlveg amb algunes antigues marjades.\nA les 11:45 h arribem a les ruïnes d'una barraca de roter.\n(WP-06) Caseta ruïnes - 4,390 km - 2 hores i 50 minuts - 727 m d'altitud.\nContinuem baixant orientats a sud-est, passem pel costat d'un abandonat coll de caça i franquegem una paret de partió per un ensorrament.\n(WP-07) Paret - 4,509 km - 3 hores - 684 m d'altitud.\nAra el descens és més precipitat. Hem de trobar les restes del camí de ferradura que feien servir els caçadors de tords, anomenat dels Colls de Gran Dia, el qual ens ha de permetre baixar fins a la vall de Biniforani.\nCamí dels Colls de Gran Dia\nUn cop travessada la paret, progressem en sentit sud fins situar-nos damunt els penya-segats. Llavors, trobem una primera xemeneia amb restes de margets, voltem a l'esquerra i tot seguit fem un gir de cent-vuitanta graus i localitzem una altra canal, amb alguns recolzes sostinguts per marges laterals molt desfets, que ens permeten superar el penya-segat. Baixem per una pala bastant vertical orientats a sud i ja trobem fites que ens menen en sentit est, per damunt els espadats.\nEl camí és bastant aeri, mentre tenim vistes de Bunyola i, als nostres peus, la vall de Biniforani.\nMés endavant el camí desapareix engolit per les esllavissades i arribem a un rotlo de sitja dins l'alzinar.\n(WP-08) Rotlo sitja - 5,169 km - 3 hores i 40 minuts - 497 m d'altitud.\nContinuem sense rastre del camí. Baixem cap al sud amb fort pendent per dins l'alzinar. Finalment, després de creuar unes marjades d'oliverar, arribem a una barrera que dóna accés a una pista a prop de Biniforani Vell (WP-10).\n(WP-09) Pista - 5,872 km - 4 hores i 20 minuts - m d'altitud.\nAgafem camí ample passant pel costat d'un enorme safareig i de camps de cítrics (S'Hort), mentre donem un darrer cop d'ull al torrent encaixonat i als escarpats penya-segats que hem recorregut en el nostre descens. Immediatament, franquegem la barrera oberta de la possessió de Biniforani Vell i, per camí asfaltat acompanyats de camps d'oliveres, sortim a la carretera de Palma a Sóller al costa de les cases de s'Alqueria d'Avall. A pocs metres tenim el vehicle.\n(WP-10) - Carretera Ma-11 de Palma a Sóller - 8,096 km - 5 hores - 200 m d'altitud.\nObservacions: L'itinerari discorre per finques privades, per tant no es pot realitzar sense permís. El track pot servir per localitzar el descens del camí dels Colls de Gran Dia.\nPublicat per Josep Ferrer i Nos a 9:52\nUna bona volta, ben entretinguda, per paratges poc caminats i amb bones vistes. Encara que conec tot el territori trepitjat, però no fent aquest recorregut. És una molt bona opció per variar els nostres recorreguts. Llàstima de les prohibicions de pas per tota la zona. Altre cop una bona publicació Josep. Enhorabona... i salut.\n5 de juliol de 2017 a les 16:27\nNo coneixia la contrada de les cases del Rei Sanç. Aprofitarem que teníem permís per donar-hi un tomb.\nPer la davallada, crec que trobàrem les restes del camí dels Colls.\n6 de juliol de 2017 a les 10:41


En aquest paquet d'activitats es pretén descobrir la complexitat dels colors i la seva influència en l'obra de Joan Miró. S'inicia amb exercicis basats en el llibre "L'arc de Sant Martí i els colors", de l'Editorial Santillana, i conclou amb una visita virtual al món de figures geomètriques i colors de Miró.\nJoan Miró i els colores\nEn aquest paquet d'activitats es pretén descobrir la complexitat dels colors i la seva influència en l'obra de Joan Miró. S'inicia amb exercicis basats en el llibre "L'arc de Sant Martí i els colors", de l'Editorial Santillana, conclou amb una visita virtual al món de figures geomètriques i colours de Miró.\nJoan Miró - Colors i formes


Celebrant els 50 anys de l’Institut de Ciències de l’Educació de la Universitat de Barcelona – Lo Campus diari\nData publicació 11 novembre 2019 per redacció\nL’efemèride es va celebrar (07/11/2019) a l’Aula Magna de l’Edifici Històric, en un acte presidit per la vicerectora de Docència, Sílvia Burset; la directora general d’Universitats de la Generalitat de Catalunya, Victòria Girona; el subdirector general d’Innovació i Formació del Departament d’Educació de la Generalitat de Catalunya, Jesús Moral, i José Maria Gutiérrez, en representació dels antics treballadors de l’ICE. També hi van participar Xavier M. Triadó i Carme Panchón, director i directora adjunta de l’Institut, respectivament, així com l’investigador i professor de la UB i director de la Càtedra de Neuroeducació UB-Edu1st, David Bueno.\nL’ICE ha estat en constant evolució en aquests cinquanta anys. Entre el 2011 i el 2012 es va fer un intens i ric debat sobre el canvi de model i d’orientació de l’Institut, que va desembocar en una nova via de treball. El juliol del 2018, el Consell de Govern de la UB va aprovar el canvi de denominació d’ICE, que va passar a anomenar-se Institut de Desenvolupament Professional – Institut de Ciències de l’Educació (IDP-ICE). Va ser un canvi important, però la seva funció continua sent la mateixa: ajudar a la formació del professorat del Departament d’Educació, del professorat de la nostra Universitat i dels diversos col·lectius que es dediquen a tasques educatives.\nDavid Bueno es va referir a una de les grans claus del cervell humà: la capacitat d’aprendre coses noves durant tota la vida. Va explicar la plasticitat neuronal, com el cervell emmagatzema els aprenentatges i com aquests mateixos aprenentatges condicionen el seu funcionament futur. I també va parlar d’evolució, de quins processos ens han dut a tenir aquesta característica. «Aprendre en el decurs de la vida (allò que els anglesos en diuen long life learning) no és només una possibilitat, sinó un imperatiu biològic. La qüestió està en com l’aprofitem», va concloure Bueno.\nEn cloenda, Xavier M. Triadó, director de l’IDP-ICE, va destacar el valor de l’equip humà que integra el centre, que va definir com «un conjunt de persones apassionades per l’educació i l’aprenentatge que fan possible un projecte sòlid i robust, buscant sempre la continuïtat de les línies iniciades fa cinquanta anys, i que ara toca millorar i adaptar a les noves realitats». Triadó va parafrasejar Albert Einstein, a qui s’atribueix la frase «procura no ser una persona d’èxit, procura ser una persona de valor», perquè, segons va dir, «per a un docent no n’hi ha prou de saber (tenir el coneixement específic de cada àrea), sinó que també cal millorar la didàctica —i diria que també psicologia— per saber transmetre uns coneixements que els estudiants incorporen, que els fan pensar, i fins i tot, els fan canviar». Per acabar, va agrair a tots els presents la seva dedicació a la formació dels formadors, que és, va subratllar, la drecera per millorar tota la formació.♦\nFOTOGRAFIA: L’investigador i professor de la UB i director de la Càtedra de Neuroeducació UB-Edu1st, David Bueno, va impartir una conferència.


Quina és la diferència entre un dipòsit i un fons d'inversió? | Bankinter\nSón moltes les persones que quan volen invertir els seus diners no entenen del tot quina és la diferència entre un dipòsit i un fons d'inversió.\nSi tradicionalment els dipòsits a termini fix com ara els dipòsits a la vista eren el vehicle més comú per a aquells que volien fer créixer els seus diners, des de fa uns quants anys els fons d'inversió han anat guanyant protagonisme.\nAquestes són les diferències principals entre un dipòsit i un fons d'inversió:\nNaturalesa del producte\nAquesta és la diferència principal que hem de tenir en compte. En els dipòsits, qui inverteix els seus diners es pot dir que els presta a l'entitat bancària a canvi que els hi retorni en la data fixada pel contracte juntament amb una rendibilitat prèviament establerta.\nEn els fons d'inversió, la gestora mou els diners segons s'ha definit prèviament, però el banc no els inclou al seu balanç sinó que el titular de la seva participació en un capital és l'inversor.\nTermini de liquiditat\nUna altra peculiaritat fa referència al termini en què l'inversor pot tornar a disposar dels seus diners.\nEn els dipòsits a termini fix, en cas que l'inversor vulgui retirar els diners abans de la data establerta al contracte, el normal és que hagi de pagar una penalització.\nEn el cas dels fons d'inversió (excepte en alguns casos específics com els fons garantits) es pot retirar la inversió en qualsevol moment ja que la liquiditat és diària, per la qual cosa hi ha més flexibilitat.\nEn el cas dels fons, és possible traspassar els diners d'un fons a un altre sense necessitat de tributar per fer-ho fins que es reemborsin els diners. A més, en fer la declaració de la renda és possible compensar pèrdues i guanys d'altres inversions.\nL'evolució econòmica de les darreres dècades i la caiguda dels tipus d'interès han fet que la rendibilitat dels dipòsits disminueixi en conseqüència, per la qual cosa en algunes ocasions són poc rendibles o no ho són gens.\nEn el cas dels fons d'inversió, no hi ha una rendibilitat assegurada com en els dipòsits però aquests es mouen al ritme del mercat, per la qual cosa l'evolució és diària depenent del perfil i de la cartera triada.\nEn aquest punt és important tenir en compte que els dipòsits compten amb una cobertura de 100.000 euros en cas de fallida de l'entitat bancària, avalada pel Fons de Garantia de Dipòsits.\nEls fons d'inversió no compten amb aquesta cobertura, però en invertir en diferents actius es pot perdre una part més gran o perdre en funció de la participació.\nMentre que en el món dels dipòsits més enllà del termini o la rendibilitat no hi ha moltes més variables per decidir-te per uns i altres, en el cas dels fons d'inversió hi ha multitud de criteris perquè el client es decideixi per una oferta o una altra.\nTant si són dipòsits com fons d'inversió, a Bankinter comptem amb múltiples opcions per a tots aquells estalviadors interessats a fer créixer els seus diners.


Estratègia…de l’avantatge competitiu a l’avantatge transitori\nResum: L’estratègia corporativa en la indústria de l’esport es troba en crisi. Molts dels plantejaments a llarg termini han deixat de ser vàlids en temps actuals. En el present article es proposa revisar els principis de les reflexions estratègiques...\nSis competències per a líders estratègics\nResum: ”Com més imprevisible és la situació, més gran és la possibilitat de treure’n profit.” Contemplant aquesta tesi de Nathan Robinson, el següent itik genera explica detalladament les sis competències principals que permeten...\nCom competir amb els productes i serveis gratuïts\nResum: Hi ha moltes maneres de respondre, correcta o incorrectament, a l’amenaça d’un producte o servei gratuït de la competència. Per no equivocar-se, l’organització ha de valorar l’amenaça a partir de tres factors: l’habilitat de la...\nLa indústria de l’esport: de sistema complicat a sistema complex\nResum: La indústria de l’esport passa per moments difícils degut als canvis continus en les interaccions i la reducció de la predicció (sistemes complexes). Per tant, és important crear equips de treball amb perfils diferenciats per analitzar les...\nEquips multidisciplinars amb diferents maneres de raonar\nResum: La contractació de professionals per ocupar càrrecs directius, càrrecs intermedis i l’equip de treballadors és una tasca complexa. Les persones poden tenir diferents formes de pensar, i cal trobar el perfil de treballador adequat segons les necessitats...\nEls 5 diagrames més famosos en gestió\nResum: Els 5 diagrames més famosos de la historia de la gestió van canviar la manera de planificar de moltes organitzacions. Segons quina sigui la taxa de creixement i la quota de participació de l’organització al mercat, aconseguirem un tipus de producte o un altre....\nEstratègies socials a les organitzacions esportives\nResum: Les plataformes socials són una bona forma de trobar nous consumidors i fidelitzar els actuals. Podem utilitzar una estratègia social, on cal focalitzar els objectius a les necessitats dels clients, per rebre beneficis a canvi, o bé una estratègia digital per...\nLa gestió de costos compartida\nResum: En tot centre esportiu la gestió dels RRHH és un punt clau per a l’èxit. Aquests poden marcar la diferència en vers la competència, per tant, és important adoptar una estratègia per fomentar la implicació, compromís i...\n4 eines de gestió per a organitzacions esportives\nResum: El nostre entorn està en constant canvi, per tant, com a gestors d’organitzacions esportives hem de conèixer les diferents eines disponibles per tal d’assolir els objectius desitjats. Les eines que es tracten a l’article són: benchmarking, drets de...\nResum: En la línia de l’article 34, aquest ens ofereix quatre eines innovadores més per a fixar els preus i sortir de la monotonia preestablerta. Els mètodes esmentats són:...\nNoves formes de fixar preus I\nResum: Vivim en una cultura de fixació de preus tradicional basada en el marge de benefici o en relació a la competència. L’article proposa mètodes alternatius que ben utilitzats poden produir més guanys de l’espera’t. Són exemples:...\nResum: Les organitzacions esportives necessiten fer una avaluació de les seves estratègies. L’stress-test és un mètode d’avaluació d’estratègies que mostra el seu funcionament davant de situacions inesperades o sota fortes...\nLa comparació coma eina de millora II\nEn l'anterior itik genera, s'ha presentat la metodologia utilitzada per la Diputació de Barcelona en el projecte "Cercles de Comparació Intermunicipal (CCI)" com a instrument de millora. En el present article es comentaran alguns indicadors per comprendre la seva utilitat. Seguidament,...\nLa comparació com a eina de millora I\nEn anteriors articles s'ha parlat de la importància i funcionalitat dels indicadors de gestió com a instrument de valoració d'alguns aspectes. Perquè aquests siguin efectius cal que estiguin mesurats regularment i així poder avaluar el resultat i les tendències....\nLes web 2.0 com a estratègia de comunicació\nLa revolució digital ha propiciat el desenvolupament d'un tipus de webs anomenades 2.0 que són les referents a les xarxes socials o els blogs, aquelles estratègies que es duen a terme per augmentar la interacció en l'organització i els clients. En aquest article es presenten els diferents tipus de 2.0 i...\nAnàlisi de l’entorn per millorar la meva estratègia\nEl mercat és un element dinàmic que continuament va experimentant canvis. Com ha responsables d’una organització esportiva, hem de conèixer en quin entorn actuem, sobre quines persones i organitzacions tenim afectacions i alhora ens afecten. En el seguent article veurem dos models...


Fadir té a punt una trobada motera benèfica a Roses - Empordà\nFadir té a punt una trobada motera benèfica a Roses\nLa Fundació d'Ajuda al Discapacitat de Roses atén una mitjana de 520 usuaris\nMAIRENA RIVAS 29.04.2018 | 09:47\nManel Pons i Manel Pulleiro, president i tresorer de Fadir. GERARD BLANCHÉ\nManel Pons i Manel Pulleiro, president i tresorer de Fadir.\nManel Pons, el president, i Manel Pulleiro, el tresorer, són dos dels motors de Fadir, una fundació que ja té 15 anys d'història. És el primer col·lectiu de discapacitats que forma part d'ACRA (Associació Catalana de Recursos Assistencials).\nManel Pons, ara jubilat, es va dedicar a treballar durant molt de temps en el tercer sector. A Roses, en concret, ha estat vinculat des de sempre en entitats de caràcter social. Fa deu anys, li van proposar entrar a formar part de Fadir i no s'ho va pensar dos cops. "Creia que podria aportar quelcom i treballar juntament amb els meus companys per tirar endavant i consolidar el projecte, primer com a secretari i, posteriorment, com a president", explica. Manel Pulleiro, empès per "una necessitat", va entrar a l'entitat fa quinze anys. "La meva filla Marta patia una discapacitat física i psíquica i necessitàvem ajuda i assessorament", ha dit.\nQuina és la principal funció de Fadir?\nDes de la fundació, ajudem els socis amb discapacitat en tot allò que puguin necessitar. En tractar-se d'una fundació relativament petita, ens podem adaptar a les necessitats dels nostres socis per així poder-los oferir un servei més personalitzat.\nQuants usuaris ateneu i quin tipus de servei els oferiu?\nEstem atenent una mitjana de 520 usuaris i més de 5.000 serveis a l'any.\nQuins són els serveis?\nTransport adaptat per al desplaçament a centres hospitalaris i als centres de dia, a més d'activitats de lleure. També fem el repartiment de càtering a domicili, repartiment d'aliments frescos, tallers, cursos, xerrades i assessorament al soci en l'àmbit social.\nPer què és important l'existència d'una entitat com la vostra en un municipi com Roses?\nEn tractar-se d'un poble "gran, però un poble" la majoria de serveis o centres de referència són a Figueres. Per tant, a Roses, aquestes persones necessitaven un lloc al qual poder-se dirigir o fer qualsevol consulta.\nTots els usuaris són de Roses?\nLa majoria són de Roses, però també tenim socis de Cadaqués i de Llançà principalment.\nFa pocs dies s'ha celebrat la Fideuada Solidària. Com valoren l'experiència?\nLa fideuada popular és una activitat que ja fa molts anys que fem i que la gent ens demana. Tot i que aquesta última vegada vam tenir pluja, estem molt satisfets pel gran nombre d'assistents que ens va voler acompanyar.\nAra ja preparen una altra proposta benèfica, la trobada motera. Com l'han enfocat i què poden dir a la gent per a animar-la a participar?\nAquesta serà ja la quarta edició de la trobada motera. Després de buscar la millor situació, la tornarem a fer al Port Esportiu de Roses, els dies 12 i 13 de maig. Aquest any volem potenciar el concert benèfic del dissabte 12 al Port. Comptarem amb un parell de grups molt canyeros, com són D-Gremlings i els Superfluid, antics Dirty Jobs. El concert començarà a les vuit del vespre.\nTambé s'ha dissenyat una ruta per a les motos?\nSí. La ruta anirà cap al cap de Creus i, a més, durant la trobada podreu trobar botigues de motos i paradetes d'accessoris al Port Esportiu. També muntarem servei de barra, farem barbacoa, hi haurà la música en viu i tot, com sempre, benèfic.\nAmb els diners que es recapten en aquest tipus d'iniciatives, què feu bàsicament?\nAmb l'aportació de les activitats, bàsicament, podem mantenir la fundació, els vehicles per oferir el servei de transport i el manteniment del local social, així com cobrir les despeses de professionals que tenim a la fundació, psicòlegs i fisioterapeutes.\nQuina és l'aportació més gran que heu pogut rebre i a què l'heu destinada?\nUna de les aportacions més grans que vam aconseguir va ser de 38.000,00 euros i els vam destinar a la compra d'un vehicle adaptat. Després, hem rebut donacions importants per a la compra d'un vehicle més petit per fer el repartiment de càtering o per a la compra d'aliments per repartir entre els socis.\nQuè creuen que els faria falta per donar un millor servei als usuaris?\nPrecisament, en aquests moments, ens estem tornant a plantejar la possibilitat de posar en marxa el projecte del pisos tutelats per als socis que volen o necessiten viure sols.\nCompten amb prou voluntariat?\nActualment, creiem que n'hi ha prou, tot i que, depenent de l'activitat, ens trobem que hem de demanar als mateixos voluntaris que portin amics, perquè hi ha ocasions en què ens en calen una quarantena.


Un jutge admet una demanda d'un veí per l'alta contaminació de Barcelona\nEl Jutjat contenciós administratiu 6 de Barcelona va admetre a l'octubre una demanda presentada per un veí de l'Eixample contra l'Ajuntament pels elevats nivells de contaminació a la ciutat, ha informat el Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC).\nEl demandant, Román Martín Valldeperas, demana al jutge que ordeni a l'Ajuntament prendre mesures per frenar la pol·lució i que es fixi per exemple un sistema de peatge d'entrada a la ciutat com ja fan en altres capitals europees, segons publica aquest dimarts 'La Vanguardia'.\nL'escrit es va admetre el passat 3 d'octubre i actualment s'està a l'espera de rebre documentació abans que el jutge es pronunciï sobre si dóna la raó al particular o no, ha informat el TSJC.\nEn la seva demanda, que ara haurà de contestar el consistori barceloní abans que el jutge analitzi el cas, demana que els nivells de contaminació s'ajustin a la directiva europea que fixa una concentració màxima de diòxid de nitrogen (NO2) de 40 micrograms per metre cúbic , un nivell que s'ha sobrepassat des de 2010.\nEl demandant ressalta que a l'àrea metropolitana de Barcelona moren cada any de forma prematura unes 3.500 persones per infeccions relacionades amb la contaminació, i aporta documentació que constata com es depassen els límits europeus de màxims de pol·lució.\nAquest veí va enviar prèviament un escrit a l'Ajuntament per demanar informació sobre la contaminació a la capital catalana, però va veure insuficient la resposta i posteriorment va presentar el 3 de maig passats un recurs d'alçada davant el consistori que va quedar sense resposta, explica el citat diari.\nDesprés d'aquest silenci administratiu, aquest particular va optar per recórrer al contenciós administratiu per incompliment de la directiva europea en matèria de qualitat ambiental.


Els CDR davant la resposta a la sentència (Editorial)\nEls CDR davant la resposta a la sentència\nÉs molt important el pronunciament contra la violència dels CDR després de les detencions\n3 min. Barcelona 10/10/2019 21:50\n651x366 Manifestació en solidaritat amb els CDR empresonats / CDR GÒTIC-RAVAL Manifestació en solidaritat amb els CDR empresonats / CDR GÒTIC-RAVAL\nL'ARA pren avui la decisió excepcional de publicar una entrevista amb un col·lectiu, els membres de la coordinadora nacional dels CDR, sense revelar les seves identitats. Ho fem, òbviament, després de prendre totes les mesures per assegurar la seva autenticitat i per l'innegable interès informatiu que té després de la detenció de nou dels seus membres acusats de planejar accions violentes i a les portes de la sentència del Procés.\nDes d'aquest punt de vista, considerem de màxima importància el pronunciament explícit en contra de la violència de la cúpula dels CDR, que arriben a dir, en referència a les detencions, que "en els termes en què s'ha basat el darrer muntatge policial, que parla d'explosius i de posar en risc la vida d'altres persones, en cap cas el col·lectiu avalaria l'acció". En un moment en què algunes forces polítiques i mitjans de comunicació malden per identificar l'independentisme amb el terrorisme dibuixant paral·lelismes inexistents entre la situació que es viu a Catalunya i el que va passar a Euskadi quan ETA va estar activa, és molt important deixar clar que el moviment és i serà pacífic i no-violent, tal com va reconèixer el mateix Miquel Iceta, líder el PSC, en una entrevista a l'ARA dimecres.\nTambé és rellevant llançar aquest missatge en vigílies de la sentència del Procés, que, si es confirmen els pitjors auguris, serà un moment d'alta emotivitat i gran indignació per a una part molt significativa de la societat catalana. Aquesta indignació s'haurà de fer evident a través de l'exercici de drets fonamentals, com el de manifestació o el de vaga, que són vies legítimes (i legals) de protesta. La resposta a la sentència és previsible que sigui massiva i és desitjable que mantingui l'esperit cívic, és a dir, que segueixi com sempre els paràmetres pacífics que han caracteritzat el sobiranisme, evitant caure en la trampa dels que busquen una excusa per arrasar l'autogovern i per estendre el perímetre de la repressió. Per això tots els col·lectius implicats en les mobilitzacions, des de les entitats com l'ANC o Òmnium Cultural fins a col·lectius anònims com els CDR o Tsunami Democràtic, haurien d'evitar entrar en el terreny absurd de competir per veure qui la fa més grossa i actuar de forma coordinada i intel·ligent.\nSón les accions inatacables des del punt de vista democràtic, com ho va ser el referèndum de l'1-O, el que situa el sobiranisme en una posició d'avantatge i de connexió amb la majoria ciutadana. En canvi, iniciatives com la de llançar fems a les portes dels jutjats, que van portar a terme alguns CDR el mes de febrer passat, difícilment ajuden a sumar suports o simpaties. L'important és que ningú pugui entelar el que ha estat una de les principals banderes del moviment independentista, i que el que es faci contribueixi a acostar una solució que passi per un referèndum. Esperem, en qualsevol cas, que arribi un dia en què no calgui publicar entrevistes anònimes perquè ningú se senti amenaçat per la repressió de l'Estat.


Amrâth Hotel & Thermen Born-Sittard Born Països Baixos - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA Fer un comentari al lloc web\nVeure tots els 3 allotjaments a Born.\nAmrâth Hotel & Thermen Born-SittardLangereweg 21, Born, Born, Països Baixos, 6121 SB - Veure al mapaPuntuació dels comentaris5,7Basada en1comentariAmrâth Hotel & Thermen Born-SittardVeure més fotosVestíbulVeure més fotosVeure totes les 26 fotosPuntuació de la ubicació 6,0Veure al mapa6,0UbicacióParticularitats que li encantaranWi-Fi gratuït en totes les habitacionsbarjardíascensor\nSobre l'allotjamentDescripcióL'Amrâth Hotel Born Sittard Thermen és un hotel balneari ubicat al sud dels Països Baixos, al costat de la bonica zona boscosa de Limbrichter Bos.\nEl complex de benestar presenta un estil modern i s'hi pot accedir des de l'hotel. Els clients tenen un descompte en el preu de l'entrada.\nL'Amrâth Hotel Born Sittard Thermen també disposa d'un restaurant, lloguer de bicicletes i diversos espais de reunió. A més, els clients tenen un descompte per a l'entrada als banys termals.Mostrar mésCaracterístiquesAccés a InternetWi-Fi gratuït en totes les habitacionsZones públiques amb Wi-Fi Desplaçamentaparcament de cotxeslloguer de bicicletes Coses a fer, maneres de relaxar-sejardíMassatgespaÀpats, begudes i refrigeribarRestaurants màquina venedoraservei d'habitacions Serveis i comoditatscaixa fortaservei de bugaderia magatzem d'equipatgezona de fumadors Accésascensorrecepció [24 hores]s'admeten animals de companyiaDisponible a totes les habitacionsempolles d'aigua de cortesia Mostra MenysPolítiquesEls llits supletoris depenen de l'habitació escollida. Consulti la capacitat de l'habitació individual per obtenir-ne més informació.Al reservar més de 5 habitacions, poden aplicar-se diferents condicions i suplements addicionals.Mostrar mésAvís importantLa tarifa amb descompte dels banys termals és de 15 EUR per persona. No inclou les tovalloles, els barnussos ni les sabatilles.\nEls preus dels llits supletoris no inclouen l'esmorzar.\nEls nens menors de 12 anys no poden accedir al centre de benestar.\nNo es permet l'ús de banyador al centre de benestar.\nL'últim dimarts de cada mes és el Dia de la Dona al centre de spa Thermen Born. Aquest dia no es permet l'entrada d'homes a l'spa.\nA partir del 8 de juliol del 2014, cada 2n dimarts de cada mes es permet portar banyador al centre de benestar. Mostrar més\nAllotjaments a Born


Fira del Vapor a Sant Vicenç de Castellet - Fires, festes, oci i llocs per visitar.\nDurant tot el cap de setmana es pot gaudir d'un munt d'activitats recordant la sirena de la fàbrica tèxtil, els oficis de l'època, com els picapedres i teixidors; el mercat de pagès, la granja, els carruatges i vehicles antics, l'hora del vermut, diferents escenaris amb representacions i actuacions històriques, cercaviles, exposicions antigues (mossos d'esquadra, modelisme ferroviari), concurs d'aparadors, concurs de fotografia, concurs de vestuari, parades d'artesania, etc..... i en especial les festes i els balls a l'envelat i l'Ateneu, tot amb l'ambientació d'aquells moments.\nPer Sant Vicenç podràs passejar, veure i escoltar com es vivia en un municipi de principis del s.XX a la Catalunya Central, caracteritzats per l'arribada del ferrocarril, la força de la indústria i el món rural, que va fer conèixer Sant Vicenç de Castellet com el poble de la pedra, cotó i vapor.\nMés informació: www.firadelvapor.cat


Medi Ambient organitza una xarrada-taller sobre aus insectívores a Benicarló - Diari Millars, informació local en valencià.\nLa Regidoria de Medi Ambient, juntament amb l’entitat Ecologistes en Acció i el col·lectiu Alambor, ha organitzat una xarrada per al proper divendres 20 de maig al voltant de les aus insectívores i el seu control en els medis urbà i rural. També s’ha previst un taller d’elaboració de nius artificials.\nL’Ajuntament de Benicarló, a través de la Regidoria de Medi Ambient, continua treballant per buscar solucions a la problemàtica dels mosquits i ha organitzat una xarrada sobre aus insectívores centrada en el paper que tenen aquestes aus en el control dels insectes, tant en el casc urbà com en el medi rural.\nLa xarrada, que compta amb la col·laboració d’Ecologistes en Acció i el col·lectiu Alambor, tindrà lloc aquest divendres 20 de maig a les 20.00 hores als baixos de la Cambra Agrària (plaça de la Constitució, 6) i inclourà un taller d’elaboració de nius, tant per a falciots com per a ratpenats com també per a diferents espècies de mussols.\nDonada l’elevada demanda d’aquest tipus de xarrades i tallers, la Regidoria de Medi Ambient ha previst noves edicions per als mesos d’octubre i novembre.\nPost més nousCastelló ofereix més de 1.600 places en els programes de la campanya d’animació estival\nPost més vellsAlmassora remet informe favorable al Consell per a assumir els costos de la direcció d’obra del Regina Violant


Al mig de l'entrada de la cuina... - Endrets - Geografia Literària dels Països Catalans\nAl mig de l'entrada de la cuina...\nObra:Escrits inèdits I (p. 107-112)\nIndret:Can Tona. Porta lateral\nAl mig de l'entrada de la cuina o d'altre aposento si n'hi ha de més gran en la masia, solen apilar, los mossos, en ample munt, si hi caben, les espigues totes de l'anyada. Quan és a jóc l'aviram, remuga a l'estable la vacada, i en lo corral mengen les ovelles, i el gos ramader que les vetlla va queixalejant, asseient-se al peu de la porta, lo crostó de pa moreno que son pastor li ha allargat del que ell menjava al barrar-la, los de la casa i del veïnat —pus [doncs] és costum antiga l'aidar-s'hi a tornajornals—, terra enllà, o en brèvoles posts, escambells, trossos de tió per seti, l'enrotllen [al pastor]. Cada u s'arreplegava amb los seus: los vells se n'anaven amb l'avi de la casa; los de mitja edat, amb lo seu fill; i mentres nostres mares s'asseien a prop de la mestressa i parlaven tal vegada de nosaltres, los ajogassats vailets, deixant la tova falda en què creixérem, amb més desig de joguinejar que de fer feina, ens aplegàvem entremig dels vells i de la fadrinalla per a fer contar rondalles als uns i cantar cançons als altres...; i els fadrins, que com les abelles al sortir del rusc de matinada se deixen caure en les rebolledes de romanins o camps de fajol, s'asseien instintivament en la banda de les minyones, donant-los amb aire pagès i falaguer la bona nit... Tot tornant-los-el [el salut], elles rialloses los feien lloc a prop llur o els allargaven seti, i, a prop de sos mocadors vermells bellugant-se, les barretines semblaven poncelles encarnades d'una mateixa clavellina, que feia bellugar i moure lo mateix aire de l'amor.\nMentrestant los bovers diuen a l'amo lo tros que llauraren aquell dia, i li parlen de la collita que s'hi espera. Ell amb plaer en recorda les anyades més bones que hi vegeren sos ulls i els de sos pares, i repeteix amb plaer sos dits i adagis. Les velles, que s'adonaren del festeig de ses fioles amb lo mosso de la masia, se parlen a cau d'orella de son prometatge, tal vegada no somiat encara, i ja calculen quin diumenge començaran d'amonestar-se i quin dissabte podran tastar confits i tocar les arracades. Les noietes de pocs anys s'enraonen, al costat de ses mares, unes amb altres de ses joguines i nines duites [portades] de fira, del mocador de carmesí, de la germana gran. I... nosaltres passem l'estona, ara plorant, ara rient, abraçant-nos amics; nos tiram espigues uns als altres; eixordem a crits al trobar la vermella, i fem ressonar pels racons de la fumada cuina los crits alegres i gatzara.\nL'un parla d'en Joan de l'Os, l'altre del Farell de la m[untanya], encara més valent, pus se'n duia sencers los pins a Barcelona; i d'aquí ve el que no pagàs dret lo carbó de rabassa. L'un conta les fetes de la bruixa de Prats; altre, la de Vall C; i no manca una vella —potser que no sabia per experiència— que recorda com les de Pedraforca surten a ballar a la nit de Sant Gil; i un de més ençà retrau los encantats [bruixots] del Gorg Negre i lo que amb ells passà a en Pere Mas. Pus veus aquí que, passant-hi una vegada, vegé un cabronet que en sortia i se li atansava com pera fer-li festes; ell que pensà: "Malviatge!, el pastor l'haurà deixat estar pel llop, al pobre cabridet"; se'l posà a l'espatlla. Lo dia que ens ho contava lo vell de la casa, a entrada de fosc, vegérem entrar los bocs del ramat que s'acorralava i acostar-se'ns manyacs. Podeu pensar: llançàrem un crit i, sens adonar-nos del pastor ni de les ovelles, correguérem a amagar-nos a sota l'escó, a on amb prou feines nos vèiem segurs, encara, dels encantats.


Mercedes Pérez Berlanga va rebre el premi Emprenedor Incorpora de la Caixa\nL'obra Social "la Caixa" ha concedit el reconeixement Emprenedor incorpora a Mercedes Pérez Berlanga. La veïna d'Alboraia ha sigut premiada, així, per la seua activa labor dins del marc de Reconeixements 10 anys del Programa Incorpora de "la Caixa" a la Comunitat Valenciana.\nMercedes és la propietària de la Goya, més que fils. La tenda d'indumentària valenciana va obrir fa uns 9 mesos en Alboraia, per la qual cosa la concessió del premi suposa tot un reconeixement a l'esforç dipositat. Així ho assegura Mercedes, que es mostra "molt agraïda i orgullosa" pel reconeixement d'haver emprés "en aquests temps" i "per la materialització d'un projecte que va començar a pensar-se fa anys".\nLa premiada ha volgut remarcar que la distinció l'hi dedica al seu pare, que va ser la figura que va introduir a Mercès en el sector faller i va faltar no fa molt. Per a ella, el reconeixement de "la Caixa" també inclou a la resta de la seua família, especialment el seu marit, dels quals ha rebut un gran suport.\nL'acte de repartiment de premis es va dur a terme el passat 15 de febrer en el Saló Alfonso el Magnànim del Centre Cultural La Beneficència de València, on va assistir l'alcalde d'Alboraia, Miguel Chavarria i el regidor de Desenvolupament Econòmic de la localitat, Sebastián Torres. L'esdeveniment ha reconegut les millors actuacions del sector empresarial en l'àmbit laboral d'aquelles persones que estiguen en situació o en risc d'exclusió social durant els últims 10 anys en els quals el programa ha estat en actiu.


F FO 4 Imatges 2 Col·laboradors 157 Visites Bústia de suggeriments\nFoment del Turisme TUR Els foments del turisme són entitats privades que tenen com a objectiu social l’atracció de turistes cap a la seua demarcació, i amb aquesta finalitat donen a conèixer la seua cultura, paisatge i climatologia, alhora que difonen les característiques de la seua oferta turística.\nAquestes associacions s’han mantengut a les Balears amb aquesta denominació, mentre que a la resta d’Espanya són conegudes amb el nom de centres d’iniciatives i turisme.\nEl 6 d’agost de 1933 l’alcalde d’Eivissa, Joan Ferrer Hernández, presidí una reunió en la qual es va nomenar una comissió encarregada de redactar el projecte de reglament del futur Foment del Turisme. El dia 13 del mateix mes d’agost s’aprovà el reglament i es va constituir la primera junta directiva, que va presidir Ignasi Wallis. El reglament es va inspirar fonamentalment en el que regia el Foment del Turisme de Mallorca, fundat el 1905 amb resultats positius. El 12 d’octubre de 1933 va quedar definitivament constituït el Foment. Des del moment de la seua constitució fins a mitjan anys seixanta, foren característiques singulars del Foment que cap dels seus directius tenia vinculació empresarial amb el turisme i que el finançament era atès, en la seua major part, per la junta directiva.\nDurant la primera etapa, que va concloure l’any 1947, es varen produir llargs períodes de silenci motivats per la Guerra Civil i per la Segona Guerra Mundial. No obstant això, el convenciment que el turisme podia aportar riquesa que permetria sortir de la depauperada situació econòmica insular, va portar els seus entusiastes directius a desenvolupar una sèrie d’iniciatives en defensa dels valors que entenien que podien ser la base d’una promoció a l’exterior.\nEl 1947, durant la presidència de Cèsar Puget Riquer, es procedí a la que els propis directius denominaren refundació, tant per reiniciar l’activitat social, llargament paralitzada, com per adequar els seus estatuts a la nova legislació vigent a Espanya, que condicionava i vigilava qualsevol activitat social. L’activitat de l’entitat es va polaritzar entorn de l’obertura de l’illa cap a l’exterior, mitjançant serveis regulars de transport, específicament amb la línia directa marítima a Barcelona, i més tard amb l’adequació i obertura de l’aeroport militar al tràfic civil, així com en la promoció turística, especialment a Catalunya.\nEls primers anys seixanta començaren les participacions en fires i congressos. La presència en aquestos certàmens es limitava a l’exposició de grans fotografies murals i actuacions de grups folklòrics, però era rara la distribució de fullets generals i inexistents els específics d’establiments turístics. Durant aquesta etapa, es feia cada vegada més palesa la intervenció del Foment del Turisme en temes d’interès insular, suplint la inexistència d’un organisme administratiu que representàs l’illa.\nEls darrers anys de la presidència de Puget, començà a produir-se dins el Foment una transformació de llarg abast, que consistia, primordialment, en l’associació dels empresaris d’hoteleria i agents de viatges que imposaren un tractament professional a les campanyes de promoció turística i a aquelles activitats dirigides a facilitar l’arribada de turistes —feina en la qual va destacar la influent intervenció del delegat insular de turisme Ramon Farré Palaus. Una importància singular va tenir per a l’illa d’Eivissa l’aval que els directius del Foment, a títol privat, presentaren al Ministeri de l’Aire per respondre econòmicament de les exigències dels propietaris dels terrenys i edificacions expropiats per a la imprescindible ampliació de l’aeroport.\nFins al 1979, any en què es va constituir el Consell Insular d’Eivissa i Formentera, el Foment dedicà una part important de la seua activitat a la defensa d’interessos generals, com accions contra la plaga de moscards a la zona de ses Salines, l’oposició a la construcció de sitges i d’un carregador de sal al port d’Eivissa, així com la permanent petició de millores en les infraestructures, comunicacions i cursos de formació per a professionals. S’amplià l’àmbit d’assistència a fires, campanyes de promoció amb vista al turisme interior i estranger, col·laboració amb els operadors turístics —impulsant viatges promocionals— i atenció a periodistes, tant especialitzats com d’informació general. Entre les accions realitzades dins de l’illa, destinades a suplir o ampliar l’oferta complementària i també a aconseguir un ressò exterior, es poden esmentar les següents manifestacions impulsades i desenvolupades pel Foment del Turisme: Setmana Cultural, Moda Adlib, Plaça d’Art, Festes de Primavera —en època de prohibició de desfilades de carnaval—, Festival Grundig, etc.\nEl 1994 el Foment va iniciar una nova etapa, després de la finalització de la campanya extraordinària motivada per la forta crisi que patia el sector, i la disposició del Consell Insular —que havia rebut competències en matèria de turisme— i l’Ibatur al finançament de les campanyes de promoció, i del projecte d’una campanya específica a Alemanya que s’havia de portar a termini en quatre anys. Es va modificar l’organigrama a fi de donar-li una estructura amb què poder afrontar l’enorme augment de treball que s’apropava. Desaparegué la Secretaria General i es va crear la figura de gerent, amb plena responsabilitat administrativa i executiva. En aquesta nova etapa els pressupostos de promoció —finançats per l’Administració pública— s’incrementaren de manera extraordinària i permeteren continuar totes les accions que es portaven a terme anteriorment i les específiques segons aconsellava la conjuntura.\nEntre les múltiples distincions rebudes al llarg de la seua història, destaquen les plaques de Bronze, Plata i Or concedides pel Ministeri de Turisme d’Espanya. [EnRF/ErRF]\nEnric Ramon Fajarnés [EnRF], Ernest Ramon Fajarnés [ErRF]


L'Univers Jove se supera i acull a més de 800 visitants - Ripollès Digital\nL'Univers Jove se supera i acull a més de 800 visitants\nAlumnes del Ripollès, la Cerdanya i Osona han pogut veure més de 60 estands\nDimarts, 5 de març de 2019 a les 12:41h\nMolta activitat aquest matí a l'Univers Jove de Ripoll | Xevi Pujol\nEl saló de l’ensenyament del Ripollès s’ha tornat a superar. Es calcula que l’Univers Jove haurà acollit enguany a més de 800 alumnes del Ripollès, la Cerdanya i Osona. Ho ha fet amb nombre rècord d’estands, un total de 62, d’aquestes comarques i també de la Garrotxa, el Pla de l’Estany, el Vallès i fins i tot Andorra i la Catalunya Nord. Fins a 17 universitats, centres de formació professional i propostes d’orientació laboral s’han reunit en una de les fires d’ensenyament més importants de Catalunya.\nNorma Pujol, Directora General de Joventut de la Generalitat, ha assistit a l'Univers Jove i ha destacat que «valorem moltíssim totes aquelles iniciatives que es fan en territoris d'entorn rural, perquè si et mostren tots els recursos que tens al territori és molt més possible que els puguis utilitzar». També el president del Consell Comarcal, Eudald Picas, i l'alcalde de Ripoll, Jordi Munell, han expressat la satisfacció pel creixement de la fira.\nLes propostes educatives han arribat també des de punts de l’altra banda de la frontera a la cinquena edició de la fira. Com és el cas, per exemple, de la Universitat d’Andorra, que ha posat en valor la duració de 3 anys que tenen els seus graus. O també el centre de formació de la Cambra dels Oficis de Ribesaltes, a la Catalunya Nord, que ofereix formació dual, amb classes i pràctiques, i amb un sou per als alumnes.\nJoventut del Ripollès i el portal Adolescents.cat s’han encarregat de la dinamització de l’espai. Els alumnes s’han passejat pels diferents estands, i han pogut demanar informació sobre les opcions que més els cridaven l’atenció.\nEl Consell Comarcal del Ripollès, l’ajuntament de Ripoll i l’associació Leader Ripollès Ges Bisaura han estat els organitzadors de l’esdeveniment, que es duu a terme durant aquest dimarts al pavelló municipal de Ripoll.


Els germans corsos :: Libelista\nMentre viatja per Còrsega, la primavera del 1841, Alexandre Dumas fa coneixença amb la família Franchi, els dos germans bessons de la qual, Lucien i Louis, mantenen un estrany enllaç: fins i tot allunyats, poden sentir físicament les emocions i els dolors de l’altre. Després d’haver estat iniciat per Lucien en les tradicions corses, Dumas torna a París, on fa la coneixença de Louis, que hi estudia dret. Volent reconfortar el jove, que travessa una crisi sentimental, el convida a un sopar. Louis accepta, perquè sap que la dona que estima en secret hi anirà. Però el sopar surt malament... ------- Els germans corsos és una novel·la d’una rara sobrietat en la producció de Dumas, que empra aquí amb vivacitat el seu talent extraordinari de director d’escena i d’autor de diàlegs. Si s’ha acusat Dumas de desviar-se o d’allunyar-se de l’assumpte principal de les seves obres, sens dubte no és el cas d’aquesta obra curta, conduïda a un ritme gairebé cinematogràfic (ha estat objecte de nombroses adaptacions cinematogràfiques d’ençà de l’any 1898). La concisió és sorprenentment eficaç, probablement perquè Dumas encara escriu sota la influència del dramaturg.


La PDE cedeix una part del seu fons documental a l’Arxiu Històric Comarcal de les Terres de l’Ebre – Plataforma en Defensa de l'Ebre\nActivitats Documents General Notícies\nLa PDE cedeix una part del seu fons documental a l’Arxiu Històric Comarcal de les Terres de l’Ebre\nSegons el text escrit per Gustau Moreno a Marfanta.com\nLa Plataforma en Defensa de l’Ebre (PDE) va cedir ahir al vespre part del seu fons documental a l’Arxiu Històric Comarcal de les Terres de l’Ebre. La signatura del conveni de cessió va fer-se a la seu del Consell Comarcal del Baix Ebre, amb la presència del president comarcal, Lluís Soler; l’alcalde de Tortosa, Ferran Bel; el portaveu de la plataforma, Manolo Tomàs; la presidenta de la Coordinadora Antitransvasaments, Matilde Font, i el director de l’Arxiu Històric, Albert Curto.De la mateixa manera, també hi havia alcaldes, regidors i consellers comarcals del Baix Ebre, així com alguns activistes de la mateixa PDE.\nEn total, la documentació que la PDE diposita a l’Arxiu Comarcal consta, aproximadament, de 30 vídeos VHS; 50 DVD/CD amb 12.000 fotografies d’actes; 400 cartells originals digitalitzats; un centenar d’enregistraments amb vídeos de debats, documents, congressos i mobilitzacions, i també 10 arxivadors amb documents, dietaris i escrits. En aquest sentit, el president del Consell Comarcal del Baix Ebre, Lluís Soler, va afirmar que aquest llegat “és una font de riquesa patrimonial que forma part de la història més viva del nostre territori. Una història que, amb aquesta cessió, també formarà part de les futures generacions”. A més, Soler va agrair també la PDE el seu paper en la solidificació de la “identitat ebrenca” entre la ciutadania del territori. De la mateixa manera, el president del Consell Comarcal del Baix Ebre va aprofitar l’acte per reivindicar la defensa d’un cabal ambiental òptim al tram final del riu Ebre.\nPer la seua banda, el portaveu de la PDE, Manolo Tomàs, va remarcar que era un moment “especial i emocionant ” per al moviment social, ja que la documentació cedida quedarà per a la història i serà “una font de consulta per a la població i per als futurs historiadors”. En aquesta mateixa línia es va expressar la presidenta de la Coordinadora Antitrasvasaments, Matilde Font. A més, Font va apuntar que “quan la gent del territori es posa en moviment es poden aconseguir grans coses”. Finalment, l’alcalde de Tortosa, Ferran Bel, també va voler agrair el paper de la PDE i va apuntar que “forma part de la història del nostre país, del nostre territori i dels nostres municipis”.\nUn cop feta la cessió, l’Arxiu Comarcal elaborarà un inventari curós de tota la documentació transferida, segons va detallar el seu director, Albert Curto. L’Arxiu Històric Comarcal de les Terres de l’Ebre permetrà la consulta, sense autorització, de tota aquesta documentació, exceptuant la de caràcter més privat, com ara la correspondència, la impressió dels correus electrònics, les notes internes, les actes de les assemblees i altres tipologies afins. En aquest cas, caldrà una autorització específica per part dels representants dels que han cedit els documents en cada moment.\nVídeo PDE a YouTube\nEl futur dels arrossars (article revista Opcions)\n4a conferència. "Problemàtica del riu Ebre en el seu tram final"\nArxius Selecciona el mes Febrer 2020 Gener 2020 Desembre 2019 Novembre 2019 Octubre 2019 Setembre 2019 Maig 2019 Abril 2019 Març 2019 Febrer 2019 Gener 2019 Desembre 2018 Novembre 2018 Octubre 2018 Setembre 2018 Juny 2018 Maig 2018 Març 2018 Febrer 2018 Desembre 2017 Novembre 2017 Octubre 2017 Setembre 2017 Maig 2017 Abril 2017 Març 2017 Febrer 2017 Gener 2017 Novembre 2016 Octubre 2016 Agost 2016 Juliol 2016 Juny 2016 Maig 2016 Abril 2016 Març 2016 Febrer 2016 Gener 2016 Novembre 2015 Octubre 2015 Setembre 2015 Agost 2015 Juliol 2015 Juny 2015 Maig 2015 Abril 2015 Març 2015 Febrer 2015 Gener 2015 Desembre 2014 Novembre 2014 Octubre 2014 Agost 2014 Juliol 2014 Juny 2014 Maig 2014 Abril 2014 Març 2014 Febrer 2014 Gener 2014 Desembre 2013 Novembre 2013 Octubre 2013 Setembre 2013 Agost 2013 Juliol 2013 Juny 2013 Abril 2013 Març 2013 Gener 2013 Desembre 2012 Novembre 2012 Octubre 2012 Setembre 2012 Agost 2012 Juliol 2012 Juny 2012 Maig 2012 Abril 2012 Març 2012 Febrer 2012 Gener 2012 Desembre 2011 Novembre 2011 Octubre 2011 Setembre 2011 Agost 2011 Juliol 2011 Juny 2011 Maig 2011 Abril 2011 Març 2011 Febrer 2011 Gener 2011 Desembre 2010 Novembre 2010 Octubre 2010 Setembre 2010 Agost 2010 Juny 2010 Maig 2010 Abril 2010 Març 2010 Febrer 2010 Gener 2010 Desembre 2009 Novembre 2009 Octubre 2009 Setembre 2009 Juliol 2009 Juny 2009 Maig 2009 Abril 2009 Març 2009 Desembre 2008 Novembre 2008 Octubre 2008 Setembre 2008 Juliol 2008 Juny 2008 Maig 2008 Abril 2008


«El Llagostera era la prioritat» - Diari de Girona\n«El Llagostera era la prioritat»\nPitu fa el primer entrenament i és presentat com a nou jugador blaugrana al costat de Raúl Fuster · El saltenc, que firma fins al juny de 2018, vol conduir l'equip d'Oriol Alsina «el més amunt possible»\njordi roura llagostera 26.01.2017 | 10:43\nOriol Alsina i Isabel Tarragó amb els seus nous reforços: Raúl Fuster (esquerre) i Pitu (dreta). marc martí\nPitu Comadevall, un dels grans ídols de l'afició del Llagostera, va fer ahir el seu primer entrenament i va ser presentat en la nova etapa que ha obert al club després del seu pas pel Pune City de l'Índia. Pitu, que firma fins al juny de 2018, va assegurar que tenia d'altres ofertes sobre la taula (una de temptadora de l'Albacete), però que la seva «prioritat» era jugar amb els blaugrana. El saltenc va explicar que «avui mateix he tornat a reviure moments passats només d'arribar a Llagostera. Estic content. A partir d'ara soc un més de la plantilla, amb ganes de treballar per dur l'equip el més amunt possible».\nPitu, que va ser presentat al costat d'un altre dels reforços d'hivern del conjunt d'Alsina, Raúl Fuster, considera que a la plantilla hi ha «molta qualitat i competència». Segons ell arriba amb la sensació de no haver marxat «perquè al cap i a la fi he estat poc temps a fora». Pitu va destacar que «la voluntat de les dues parts» havia facilitat l'acord. El debut del saltenc en aquesta nova etapa queda condicionat a l'arribada del trànsfer internacional aquests pròxims dies. Amb els fitxatges de Pitu i Raúl Fuster, i el retorn de Javi Chica, que finalment no se'n va a l'Estoril, a la Primera Divisió portuguesa, els blaugrana hauran de donar dues baixes. Tot apunta que una d'aquestes serà Ratti.\nEl migcampista va considerar que el futbol de l'Índia no té comparació amb el que es juga a les lligues espanyoles. En aquest sentit va apuntar que «he vist més nivell en la sessió d'avui aquí a Llagostera que en tots els partits que vaig fer allà». Físicament va dir que «em trobo molt bé» després d'haver estat treballant pel seu compte des de la seva tornada de l'Índia, abans del Nadal.\nRaúl Fuster, per la seva banda, va explicar que «vinc a fer pujar el nivell de competència de l'equip i a ajudar en tot el que toqui. Tinc ganes de començar a competir». El lateral es va mostrar convençut que «hi ha plantilla per fer grans coses». Aquest jugador, de 31 anys, ha arribat lliure després d'haver-se desvinculat del Ponferradina. El club espera tenir la seva fitxa apta per tal d'estar a disposició d'Oriol Alsina aquest dissabte contra l'Hèrcules a Palamós.\nPer altra banda, el secretarti tècnic Gerard Escoda ha confirmat que el lateral Javi Chica complirà el seu contracte després de descartar fitxar per l'Estoril, de la primera divisió portuguesa. Una clàusula li hauria permès sortir del club, on havia arribat fa un parell de setmanes, per anar a una categoria superior, però després de viatjar a Portugal per negociar, on arribava avalat pel tècnic, no va quedar convençut (l'entrenador és molt discutit pels mals resultats) i va optar per tornar al conjunt blaugrana.\nEl Llagostera s'ha exercitat avui al camp Municipal després de descartar fer-ho a Palafrugell per la pluja. Oriol Alsina ja prepara la visita de l'Hèrcules.