Publicat per Dan a 08:50 7 comentaris\nQuan es parla de la colonitzaciò de Mart, o de la Lluna, sempre es té present els problemes tècnics que comporta, i tambè els riscos per la salut. Com va dir un tècnic de la NASA, una apendicitis no és massa greu a casa, però si la tens a Mart, pot ser molt seriòs. No se si als astronautes els hi extirparan l'apèndix de manera preventiva, però jo m'ho faria. Fins i tot una cama trencada pot ser un drama de vida o mort. I això per no parlar de l'exposició a les radiacions, sense una protectora capa d'ozò a sobre. A més hi ha la perdua de massa muscular, la descalcificació...\nPerò hi ha un problema molt seriòs que sovint passa desapercebut. És la pols.\nTant la Lluna com Mart son indrets amb molta pols. No hi ha vegetació per fixar el sól, ni rius que arroseguin i dipositin al fons del mar les petites partícules que hi ha arreu. A sobre, la pols es fica per tots els racons. Quan els astronautes de les missions Apol.lo tornaven a entrar al mòdul lunar desprès d'una passejada, arrosegaven pols a les sabates. Pols que va fer que el mòdul fes olor com a pòlvora i que desprès van respirar, causant alguna congestió nasal que per sort no va tenir més importància.\nPerò respirar pols durant molt temps no és cap tonteria. Hi ha malalties molt greus, com la silicosi o l'asbestosi, causades per la presència de pols als pulmons. I no cal que sigui tòxica (que de vegades tambè ho és). La sola presència de partícules dins els alveols pulmonars pot causar una inflamació crònica que pot degenerar en una fibrosi pulmonar. Una malaltia mortal.\nPer tant, a l'hora d'instal.lar-se caldrà preparar filtres, dobles càmaras, protocols de neteja per cada vegada que s'entri i es surti, anàlisis dels mocs i dels esputs dels astronautes i tot un seguit de mesures de prevenció. Tot, per culpa de la pols.\nPerò no tot és dolent. Amb mostres de pols lunar van trobar que posades a un microones s'escalfen extraordinariament i es fonen amb facilitat. Això és perquè contè partícules de ferro, i el ferro als microones s'escalfa molt. Però un cop fosa, la pols fa una pasta que s'endureix i pot servir com a material de contrucció.\nPotser a la Lluna, amb una pala per recollir pols i un microones es podrà muntar una fàbrica de maons ben barats!\nPublicat per Dan a 08:50 6 comentaris\nJa se sap que la qualitat moltes vegades es pot notar en els petits detalls. I això tambè es pot aplicar a la qualitat del medi ambient. Hi ha un detall petit, sencill, sobint desapercebut, però que és un bon indicador de un indret lliure de contaminaciò. Son els líquens.\nRecordeu algun liquen per una gran ciutat? A Barcelona ben segur que no. I prop d'alguna fàbrica? Ho dubto. De seguida que la contaminaciò ambiental augmenta una mica, els líquens desaparèixen. Per això sel's considera uns bons "bioindicadors". I per això els he observat amb enveja en algunes ciutats relativament grans del nord d'Europa, allà on tal com diu el poeta: "...diuen que la gent és neta i noble, culta, rica, lliure, desvetllada i feliç" i sembla que, a més, es prenen seriosament això de cuidar el medi ambient.\nDe manera que quan veien un líquen, podeu omplir els pulmons profundament. La seva presència vol dir que l'aire que respireu és ben net.\nDe fet, els líquens son en realitat una simbiosi entre dos organismes. Un alga i un fong. I aquesta uniò ha donat unes formes i uns colors que trobo preciosos. Però a més també ha donat lloc a algunes anècdotes. Sobretot perquè alguns líquens viuen incrustat en les roques. Segur que alguna vegada els heu estat observant a la muntanya. Unes taques de colors, o blanques i negres escampades sobre els blocs de granit.\nPerò això fa que quan un liquenòleg els vol recollir, s'ha d'emportar un fragment de la roca junt amb el liquen. I es veu que alguna vegada, anant de congrès, o desprès de fer un viatge per recollir mostres, en arribar a l'aeroport la policia es queda parada en trobar una maleta que pesa tant que "parece que lleve piedras". I quan l'obren i efectivament la troben plena de pedres (amb le liquen incrustat), li toca a l'investigador convèncer a un agent d'aduanes mosquejat que no, que no està boig, que aquelles pedres servéixen per augmentar els conèixement de la humanitat sobre les espècies, els nivells de contaminació, la evoluciò...\nUna feina dura això de ser liquenòleg!\nPublicat per Dan a 09:05 2 comentaris\nL'arqueologia sempre em comporta una contradicció respecte a que fer amb les restes dels antics edificis o monuments trobats. Per una banda, cal no afegir coses "noves" a les restes originals. Així s'evita l'alteració de les restes, les interpretacions errònies i el fet que es puguin malmetre. Però, per altre banda, m'encantaria poder veure com era l'edifici en el moment de màxim esplendor. Em desespera quan d'un temple important sols hi ha un forat al terra i l'expert t'explica que allà hi havia una columna..., que sustentava una viga..., on s'hi recolzava un sostre... Però jo sols veig un forat al terra!\nAquest conflicte queda ben palés a les runes del palau de Knossos, a Creta. És un lloc impresionant, inmens, complex. Un palau per on pots pasejar, entrar a les habitacions, observar el clavageram, admirar les delicioses pintures de dofins o de sacerdotesses amb serps, passar per entre columnes d'un roig intens. Tot bellísim, exquisit. I d'una complexitat tant gran que l'origen del laberint del minotaure sembla que va ser justament el palau del Minos. En tot cas, és un magnífic exemple de com era la primera potencia en la història de la Mediterrània.\nL'únic problema és que potser no era "exactament" com es pot veure.\nKnossos va ser excavat l'any 1900 per un arqueòleg aficionat. Un entusiasta milionari britanic anomenat Arthur Evans. En realitat l'havien descobert uns anys abans, però va ser Evans qui va treballar-hi fins fer-ne l'obra de la seva vida. I amb una mentalitat típicament victoriana, es va dedicar a reconstruir allò que anava descobrint. El que passa és que moltes vegades les reconstruccions es feien més amb un sentit estétic, o romàntic, que no pas científic. El resultat final es fantàstic, però no és gens segur que correspongui a l'original. I, de fet, Evans ha sigut molt criticat per les seves actuacions a Knossos. Cal dir, però, que en la seva època el que feia era el més normal del món. Com sempre, no podem criticar les actituds del passat tenint en compte les opinions del present.\nPerò quan vaig passejar per Knossos, em sentia transportat a l'any 1500 abans de Crist com en pocs llocs. Caminava per la via principal que portava al palau i podia notar com es devien sentir els viatgers quan arribaven al que era el gran centre de poder de l'imperi minoic. I, ja veia que la pintura dels dofins tenia sols uns pocs fragments originals i la resta era reconstrucció suposada. Però el resultat final era convincent. De manera que no vaig aconseguir lliurar-me del sentiment contradictori i en realitat encara el porto a sobre.\nAra ja hi ha una normativa internacional per evitar actuacions que puguin alterar les restes del passat. I em sembla una idea molt assenyada. Però que voleu! En el fons, me n'alegro que Evans encara no estigues sotmès a aquestes normes i fes una cosa, que comprenc que està malament.\nPublicat per Dan a 21:40 2 comentaris\nEn general es considera que els dofins son uns dels animals més simpàtics que hi ha. La seva gran intel.ligència i el seu caràcter amistós els han convertit en tot un símbol. Sospito que el somriure que sempre mostren ajuda bastant a crear aquesta imatge. No cal dir que en realitat no somriuen sinò que simplement tenen la boca amb una estructura similar a la del somriure dels humans. Però psicològicament a nosaltres ens captiva. Potser els taurons tindrien millor fama si enlloc de tenir la boca en una posició que recorda la de algú emprenyat mostrés un somriure amable.\nPerò, a més, els dofins presenten alguns trets fascinants. Molts d'ells rel.lacionats amb l'adaptació al medi marí. I una de les que més gràcia em va fer va ser el descobrir com s'ho feien per dormir. Perquè una conseqüència de viure en un medi aqüàtic és que la seva respiració no és automàtica com en els humans, que respirem sense pensar-ho. Els dofins han de notar que tenen l'espiracle (el forat per on respiren) fora de l'aigua abans de fer una inspiració. Això ha fet que un acte reflex en els mamífers terrestres, passés a ser un acte conscient en els marins.\nPerò aleshores, quan dormen... com s'ho fan?\nDoncs amb una reprogramació del cervell d'allò més pràctica. Contra el que pugui semblar, quan dormim el cervell no descansa. De fet, està molt actiu. Un electroencefalograma mostra activitat de diferents tipus que ha permés classificar les diferents fases del son. En realitat, encara no sabem perquè necessitem dormir. Però no fer-ho porta ràpidament a estats patológics amb al.lucinacions i altres alteracions del comportament. De manera que, sigui quina sigui la funció del dormir, aquesta és imprescindible pel cervell.\nI el que han fet els cervells dels dofins ha sigut dormir per tandes. El cervell està dividit en dos hemisferis. Doncs bé, en els dofins primer dorm un dels dos hemisferis i després ho fa l'altre. Una curiositat és que quan un hemisferi dorm, l'ull de l'altre costat està tancat i a l'inrevés. I és que, per algun motiu, el cervell i el cos estan creuats, de manera que l'hemisferi dret controla la meitat esquerra del cos.\nD'aquesta manera l'animal pot respirar, nedar i vigilar.\nTambé han desenvolupat alguna altre adaptació. Per exemple, quan neix un dofinet, la mare passe molts dies sense dormir, assegurant-se que el petit no s'enfonsa quan dorm. A més neda de manera que arrosega a la cria mentre aquesta dorm.\nI finalment, una altre pregunta interessant: els dofins quan dormen, somien? De moment no hi ha una resposta definitiva, però d'això en podem parlar un altre dia.\nPublicat per Dan a 08:30 4 comentaris\nDiuen que prevenir és curar i això és una gran veritat. Però, ai! les costums i les modes tenen molt de pes. I tambè quan es tracta de salut. Per això hi ha metges que afirmen que seria molt fàcil evitar el 80% dels càncers de pulmó. N'hi ha prou amb deixar de fumar. Si la gent no fumés, ens estalviariem una enormitat en tractaments pel càncer, trasplantaments d'òrgans i morts prematures. Però, molta gent prefereix seguir fumant, i desprès acusar als metges de no fer prou per curar-li el càncer que ha anat alimentant durant tants anys.\nDe totes maneres el tabac crea adicció, això puc entendre-ho. No és tant fàcil deixar-ho (tot i que tampoc és impossible, molta gent ho aconsegueix). Però hi ha altres coses que em treuen de pollegera. Actituts que comporten el que la gent acabi enmalaltint i sembla que tant se val. O, encara pitjor, es nega la evidència. I recentment n'ha sortit un cas. Parlo de l'anorèxia i les models de moda.\nla "Asociación en Defensa de la Atención a la Anorexia Nerviosa y la Bulimia (Adaner)" ha fet notar que algunes models que van desfilar a la recent edició de la pasarela Cibeles eren noies que feien servir una talla 34 i que mostraven un aspecte clàrament per sota del que es pot considerar mínimament saludable.\nReconec que jo de talles no hi entenc un borrall. Quan miro una etiqueta i em trobo amb cinc talles diferents per Europa, USA, UK i no se on més, passo i simplement pregunto al dependent si m'anirà bé. Però de l'aspecte si que puc opinar, he mirat les fotos de les noies que van desfilar i al.lucino. D'una d'elles miro les cames i no puc evitar el recordar les classes d'anatomia. Distingeixo el fèmur, la ròtula amb totes les seves parts i uns quants feixos musculars. No tots, perquè just per sobre del turmell, sembla que no hi ha gens de carn. I mirant altres fotos d'altres desfilades es pot arribar a trobar coses increïbles.\nA mi em sembla que això es podria considerar una incitació a l'anorèxia. I això és un tema molt seriós. I a sobre, la directora de la pasarela diu que les noies gastaven talla 38 o 40 i que no presentaven en cap cas "delgadez extrema" i que transmetien "imagen de salud". Home! ja he dit que jo de talles no hi entenc, per tant no ho discutiré. Però dir que transmetien imatge de salut és insultant per la intel.ligència. A mi, aquelles cames em semblen malaltisses. Més que imatge de salut, o despertar-me atracció m'entren ganes de convidar la noia a un entrepà de pernil d'urgència. Que no ho saben que, com deia l'avi: malgrat les modes, als homes ens agraden les dones una mica plenetes i el vi una mica dolç?\nIgual que s'està prohibint la propaganda del tabac, em sembla que caldria prohibir la propaganda de l'anorèxia. Que bàsicament és el que fan quan trien aquesta mena de noies en aquestes passareles. I ja se que elles no en tenen cap culpa. Son els que decideixen el tipus de noia que desfilarà els que tenen la responsabilitat.\nNo deu ser tant difícil disenyar vestits per noies reals, amb pit i cadera (talla no-se-quant).\nPublicat per Dan a 08:25 12 comentaris\nPublicat per Dan a 08:10 3 comentaris\nPer quin motiu han de ser tant complicats? I és que una característica de la ciència és que, en general, resulta difícil de comprendre pels que no son experts. D'entrada, els temes son realment complexos i en algunes ciències estan molt lluny de la nostra experiència de cada dia. A més, les noves teories estan sustentades en altres de més antigues, que es basen altres, que alhora... Això fa que per entendre la darrera versiò calgui tenir coneixements de totes les anteriors.\nPerò sobretot és el llenguatge allò que fa de barrera entre els científics i el que s'anomena "el gran públic". Un text científic està farcit de paraules tècniques incomprensibles pels no iniciats. I a sobre, alguns s'hi recreen, fent el text com més obscur i difícil, millor. Però d'això se n'arriba a abusar fins extrems ridículs i el 1996 l'Alan Sokal, un jove físic de la Universitat de Nova York se'n va fartar. I va decidir gastar una broma.\nEl seu objectiu van ser la filosofia postmoderna. Una branca de la sociologia en la que s'estava fent servir cada vegada més els avenços científics per fer construccions filosófiques dubtoses. Dubtoses en el sentit que la interpretaciò que feien de les teories científiques eren, com a mínim, tendencioses i, sovint, incorrectes. Però com que el llenguatge era sempre tant obscur, qui podia notar-ho?\nEl que va fer en Sokal va ser escriure un artícle completament inventat i sense sentit. Literalment absurd. Però tant ple de paraules complexes i hermétiques, que "sonava" a molt erudit. El va titular: "Transgrediendo los límites: Hacia una hermenéutica transformativa de la gravedad cuántica" i el va enviar a la revista Social Texts, que el van acceptar sense problemes, segurament encantats de que finalment un físic entrés en el seu camp. Però quan inmediatament en Sokal va anunciar que tot l'article era un sense-sentit es va muntar un bon merder. Aquí hi ha una traducció al castellà i si el llegiu i no enteneu res, tranquils. Realment és que no te cap ni peus el que diu.\nA mi, sincerament, m'encanta que encara quedi sentit de l'humor per fer aquestes coses. A més, malfio molt dels que abusen del llenguatge incomprensible. La ciència ha de poder ser entesa per tothom. Desprès de tot, la majoria de les persones son raonablement intel.ligents i capacitades per fer l'esforç de comprendre conceptes encara que siguin una mica complexos.\nI si no es així, la culpa és únicament dels científics, que fracassen a l'hora de transmetre els seus descobriments.\nPublicat per Dan a 20:10 5 comentaris\nHi ha noticies que desperten sentiments contradictoris. Per una banda penses "que bé que algú faci alguna cosa" però per una altre et dius "Deu meu, que malament anem si ens cal això!". Doncs una cosa així m'ha passat quan he llegit que el govern de Noruega pensa fer el banc de llavors definitiu pel "dia del Judici final".\nPerò, que és un banc de llavors? Doncs una bona manera de fer alguna cosa per preservar la biodiversitat, almenys la dels vegetals. Molts jardins botànics recullen llavors, tantes com poden, i les guarden desecades i congelades (criopreservades) de manera que en un futur estigui garantida la possibilitat de tornar a plantar plantes de totes aquestes espècies.\nAixò és una iniciativa que pot garantir la biodiversitat en el futur, però tambè és molt important per mantenir espècies de vegetals útils pel consum humà que es van deixan de banda, especialment en paisos pobres i pels petits agricultors. D'aquesta manera poden tenir accés a llavors fora del circuit de les grans multinacionals.\nPerò els bancs aquests son cars de mantenir, i poden tenir un nombre limitat de llavors. Fins i tot algun d'especialment ambiciós, com el "Millenium Seed bank" d'Anglaterra, contindrà "sols" 24000 llavors de plantes diferents. Us semblen moltes? Doncs no, tant sols hi ha les de la Gran Bretanya (menys del 10% del total d'espècies vegetals).\nPerò sembla que a Noruega volen fer un gran banc on hi guardaràn mostres de totes les llavors presents en els bancs que ja hi ha (uns 1400 arreu del món). La gràcia és que ho faran en una gran cambra cuirassada, subterrània i al nord del país, a les illes Spitzbergen, sota el terreny gelat. Això hauria de resistir millor que la resta dels bancs i permetria tenir un reservori d'aquest material genètic en cas de catàstrofes globals.\nÉs una bona iniciativa, molt millor que no fer res. Però insistèixo: és trist que ens facin falta iniciatives així.\nPublicat per Dan a 01:00 7 comentaris\nAlguna vegada ja vaig comentar que el tema dietas em posa com nerviós. És que normalment m'empipa llegir masses tonteries juntes. A veure! de vegades si que cal fer alguna dieta. I una dieta sana és bàsica per mantenir un bon estat de salut. Però és que arriben a dir cada cosa...\nPer exemple, en una web hi ha un llistat de dietes. Hi trobo les dietes de l'entrepà, la de la NASA, la del prèssec, la de la Clínica Mayo, la del te roig, la depurativa, la balancejada... Totes afirmen ser exactament la que necessites, la que et farà sentir millor, la que et permetrà perdre "aquells quilos de més", i tant sols en tres setmanes!!.\nPotser el mateix fet que n'hi hagi tantes de diferents ja hauria de ser un bon indicador de que no serveixen per gaire res. Si alguna fos realment efectiva, tothom la faria servir i no se'n parlaria més. La meva avia va fer moltes dietes en la seva vida. Perquè? Doncs perquè cap va funcionar. Oh! Si! D'entrada si que li feien perdre alguns quilos, però sempre els recuperava molt rapidament. Quines coses. Sembla que al cos no li feia gràcia que l'intentessin enredar.\nI el fet que li expliqués com funcionava el metabolisme energètic..., els mecanismes de compensació..., l'equilibri nitrogenat..., tot allò que explicava perquè les dietes no funcionen ni poden funcionar, no servia de res. Ella coneixia algú que tenia un amic a qui li havia anat tant bé... I, és clar, els altres cinc-cents als que no havia anat bé eren tant sols un detall anecdòtic que no calia ni esmentar.\nEm sap greu. Certament el cós te un marge de variació de tres o quatre quilets, amunt i avall. Però més enllà ja no es pot modificar amb cap dieta que no sigui un atemptat per la salud. I cal vigilar, perquè algunes dietes mereixerien ser denunciades. Son realment perilloses.\nSi no tens cap malaltia, la dieta ideal és sencilla: menjar una mica de tot i molt de res. Fer-ho de la manera més plaent possible i amb les persones amb qui millor t'hi trobis. Tambè es podria resumir amb un..."fer servir el sentit comú".\nI per tenir un cos més atractiu en plan model de calendari, doncs el que fan les models: fotos retocades!\nPublicat per Dan a 21:00 7 comentaris\nTothom sap que en ciència, l'idioma de treball és l'anglés. Els treballs, els experiments, les revisions d'altres treballs, tot s'ha de publicar en una revista en llengua anglesa si es pretén que aquell treball tingui reconeixement internacional. Quan es va a un congrés internacional, sempre serà en anglés, i sense traducció a cap idioma. S'espera que tothom domini l'anglés.\nAixò és un problema més important del que pot semblar a simple vista. Perquè molts cops cal defensar el teu treball argumentant amb altres col.leges que tenen dades diferents a les teves, o que defensen teories oposades o que simplement no veuen clara la teva interpretació dels fets. I si estàs discutint en anglès amb un lituà per exemple, doncs no passa res, tots dos fem el que podem. Però com et toqui amb un americà de Little Rock, que parlarà de pressa, amb un acent tancat, fent servir construccions complexes i que no ha de patir per expresar allò que vol dir, doncs simplement tens totes les de perdre. I és que la ciència, com totes les activitats humanes, també té un important component de política, de diplomàcia i de relacions públiques.\nPerò l'anglés no és l'idioma de referència en tots els ambits! Encara queda un reducte en que un anglòfon està en igualtat de condicions que la resta del mon a l'hora de presentar el seu treball. Quan m'ho van dir, em va costar de creure. Però és cert. Els botànics mantenen dempeus la flama de la civilitzaciò enfront els bàrbars del nord. Perquè en les revistes de botànica, quan es fa la descripció d'una nova espècie de vegetal, les normes internacionals especifiquen que cal fer-ho en... Llatí!!!\nSi senyor; Llatí! Qui va dir que el llatí era una llengua morta? Avui encara es publiquen revistes que tenen un apartat escrit en la llengua de Virgili (la resta en anglès, off course). La conseqüència és que hi ha webs dedicades a facilitar les traduccions botàniques de l'anglés al llatí (i a l'inrevés). Així que la propera vegada que pateixi intentant explicar en anglés un resultat experimental extraordinari, de manera que realment sembli extraordinari, recordarè que els botànics anglesos encara deuen passar-ho pitjor intentant expresar-se en llatí i recordant com anaven les declinacions.\nEl més divertit és que encara avui es poden llegir textos científics recents però amb un encantador aire neoclàssic. Per exemple un que he trobat en una publicaciò del 2005: Planta amphibia; cormus globosus, trilobatus; radices 3–7, dichotomes; squamae et phyllopodia absentes; folia subulata, apice attenuata, 24–26 cm longa, basi 8–13 mm lata... Està ben clar, no?\nNo hi ha res com una bona teoria de una conspiració. I si és a nivell mundial, millor que millor. Segur que tots n'heu sentit alguna tipus "Expedient X". Però la meva preferida és la de la "Alternativa 3", més que res perquè reconec que durant molts anys em va tenir ben intrigat.\nEn el meu descàrreg he de dir que jo era molt jovenet. Però un dia, en el programa del doctor Jiménez del Oso sobre temes de ovnis, parapsicologia i coses així, (La Puerta del Misterio), van passar un reportatge d'una televisió americana molt inquietant. Era un treball de investigació segons el qual els científics s'havien adonat que el canvi climàtic era irreversible i s'estudiaven tres alternatives. La primera era emprar bombes atòmiques per fer forats a l'atmosfera i que sortirs l'excés de calor. Naturalment l'havien abandonat. La segona era fer refugis subterranis per resguardar les élits dominants del món fins que passés el desastre climàtic. Aquesta no es descartava i semblava que ja anaven fent ciutats subterrànies. Però la Alternativa 3 era una colonització urgent del planeta Mart, sortint desde una estació intermedia a la Lluna. S'hi transportarien també les élits i molts científics per refer la vida a un altre indret ja que la Terra la donaven per perduda.\nEl programa era convincent! Hi sortia un astronauta de la mission Apol.lo 17, en Bob Grodin, que deia que quan havien arribat a la Lluna, en realitat ja hi havia molta gent per allà. I recordo un mapa de la lluna que marcava la posiciò dels allunatges soviètics i americans. Molt dispersos per la cara visible però... tots agrupats en la cara oculta. Fins i tot hi havia imatges de "vida" a Mart! alguna cosa que es movia per sota del terra i la veu dels que parlaven molt excitats mentre ho transmetien a Houston.\nNaturalment, tot era un muntatge. Un programa previst per ser emès al Estats Units el dia 1 d'abril (que allà és el dia dels innocents), i en el que al final hi sortien els noms dels actors. A més, tal com deien anys desprès els que el van fer: "qualsevol podia comprovar que el nom de l'astronauta era inventat!" A l'Apol.lo 17 no hi havia cap Bob Grodin! I és impossible tenir una comunicació en temps real entre Mart i Houston. El senyal de radio triga entre 8 i 20 minuts en anar la pregunta i arribar la resposta.\nPerò, es clar. Si ets jove, i internet encara no funciona, d'on coi treus les llistes d'astronautes? de fet, ni recordava el nom de l'astronauta. I on pots mirar a quin indret han anat les missions sovietiques a la banda oculta de la Lluna? És cert que desprès van fer un llibre dient que tot era un muntatge, però com podia saber-ho? Si al menys el doctor Jiménez del Oso hagues deixat passar els títols de crèdit del final on deia que tot era una ficció, o ho hagués deixat clar ell mateix...\nPerò fins i tot desprès que els que van fer el programa diguessin que tot era una broma, la teoria de la conspiració resisteix. A més, ara corre el rumor que potser el programa va ser un engany... però que el govern està preocupat perquè, sense saber-ho, havien donat pistes de un projecte semblant, que si que és real i que es porta molt en secret...\nI és que una bona conspiració dona molt morbo i no es deixa perdre així com així!\nPublicat per Dan a 08:04 2 comentaris\nPublicat per Dan a 08:10 6 comentaris\nMoltes vegades (però no sempre) una imatge val més que mil paraules. I una de les que més que mil paraules va valdre tota una ciència la va fer un tipus anomenat Don Eigler al 1989. Era una imatge de tres lletres i, de ben segur, eren les lletres més petites fabricades fins el moment. La seva mida total: 35 àtoms. I la ciència que va nèixer: la nanotecnologia.\nEn realitat ja es prenien imatges d'àtoms individuals en aquella època. El microscopi d'efecte túnel i el microscopi de força atómica ho permetien. Tots dos s'assemblen molt entre si (però gens a un microscopi). Fan servir una punta extremadament fina, amb un únic àtom a l'extrem, per anar recorrent la superfície del que vols analitzar. Com un llàpis que recorre una superfície i marca les pujades i baixades.\nLa gràcia d'en Don Eigler va ser aprofitar el microscopi de força atòmica per, enlloc de limitar-se a notar si hi havia un àtom en un indret, "pescar" l'àtom amb la punta. Un cop agafat, el va poder desplaçar i dipositar allà on vulgués. Ho va fer amb els 35 àtoms de xènon i els va disposar de manera que es formés el nom de l'empresa on treballava: La IBM.\nAllò va demostrar que més enllà de les teories, si que es podia actuar sobre àtoms individuals. I per tant, la nanotecnologia passava a adquirir una majoria d'edat. Ara ja es volen dissenyar nanorobots, nanoimatges, nanocircuits integrats i nano-tot-allò-que-puguis-imaginar. I segurament cada cop tindrà més i més aplicacions. Però l'impacte visual de la primera nanofotografia dificilment el podran superar. I això que s'hi va passar estona per fer la composició. Unes 22 hores, sense contar els cinc anys de feina previs al laboratori treballant en aquell camp.\nI, a més, deu posar dels nervis saber que si algú obre la porta, la corrent d'aire enviarà els àtoms a ves a saber on!\nPublicat per Dan a 08:12 4 comentaris\nFinalment la nau que portava la sonda New Horizons va enlairar-se sense problemes i ja és camí de Plutó. Finalment s'ha enviat una sonda per explorar l'únic planeta que queda per conèixer. I finalment sabrem si val la pena o no anomenar "planeta" a Plutó.\nPerò la missió de la New Horizons va més enllà. També explorarà el que hi ha passada l'òrbita de Plutó, a l'anomentat cinturo de Kuiper. On sembla que s'hi poden trobar altres "planetes" semblants. De fet, ja s'he n'ha identificat un altre (Xena), que resulta que és mes gran que Plutó. De manera que pot ser una missiò d'allò més plena de dades fascinants.\nPerò la missiò per si sola ja te algunes característiques interessants. Per exemple, la New Horizons serà la nau més ràpida que mai s'ha enviat enlloc. Anirà a 21 km/segon, poca broma! Tot i així, trigarà deu anys a arribar, de manera que caldrà tenir paciència. Primer passarà per Júpiter, i aprofitarà la gravetat del planeta gegant per girar la trajectoria, apuntar correctament cap a Plutó i de pas, accelerar encara més. Els de la NASA han posat una pàgina que indica on es trova la nau en cada moment i quan falta per arribar. Te la seva gràcia anar seguint un viatge tant inmens.\nPerò la conseqüència d'anar tant de pressa és que la visita a Plutó serà vist i no vist (aquí teniu un esquema de la trajectória de l'encontre). La nau passarà com un llamp per entre Plutó i la seva lluna Caront, i seguirà el seu camí cap a les profunditats de l'espai. El que passa simplement és que va massa de pressa per frenar. Començarà a prendre dades quatre setmanes abans, cap el Juliol del 2015, però la visita de veritat, durarà sols un dia!\nEns podem preguntar, val la pena un viatge de deu anys per una visita tant breu? En tot cas, les lleis de la mecànica celest fan que no hi hagi alternatives. Això, o seguir ignorant-ho quasi tot sobre Plutó.\nCom a bon xafarder que soc, a mi em sembla que una sola foto de la superficie de Plutó s'ho val. A més, qui sap que hi trobarà més enllà?\nPublicat per Dan a 09:00 12 comentaris\nDe tant en tant apareixen notícies referents a l'apariciò d'alguna espècie animal invasora en un ecosistema que es veu invadit. Aquí mateix vaig parlar fa un temps de la invasiò de l'alga Caulerpa taxifolia per la Mediterrània. I segurament la cosa seguirà, perquè el sistema de transport que fan servir molts dels invasors és ben sencill.\nAixò ho vaig descobrir mentre llegia coses sobre una altre invasió, aquest cop al mar Caspi. Es tracta d'una mena de medusa anomenada Mnemiopsis leidyi, relativament petita (uns 10 cm) però que es reprodueix molt ràpidament. Quan apareix en un indret sense depredadors, ja la tenim liada. Es produeix una explosió de meduses que acava amb la resta de formes de vida de la zona. Sempre és el mateix.\nAquest problema el tenen al mar Caspi, i ja estan mirant de posar-se d'acord els paisos de la zona per fer alguna cosa. Malauradament em temo que, com quasi sempre, no faran res fins que el problema sigui tant greu i evident que ja no hi haurà gran cosa a fer. Sobre el tema de la prevenciò els polítics no mereixen gaire credibilitat. I si a sobre s'han de posar d'acord els de diferents paísos...\nPerò la pregunta és, com s'ho fa una medusa de 10 cm per anar des de la costa est d'Amèrica fins al mar Caspi?\nDoncs en realitat és fàcil. Hi ha un sistema de transport que és el preferit per les espècies invasores. Son els tancs de llast dels vaixells.\nQuan els vaixells no van plens del tot floten massa. Per tant, omplen uns enormes dipòsits (els tancs de llast) amb aigua per tal de pesar més i guanyar estabilitat. Quan arriben al port de destí, simplement deixen anar l'aigua carregada i omplen les bodegues amb la càrrega que han de protar. És un bon sistema, barat, fàcil i còmode.\nL'únic problema és que, junt amb l'aigua, carregen tota mena de visitants biològics. I quan descarregen al prot d'arribada, també hi descarregen les espècies que han recollit. Algunes s'adapten al nou ambient i ja tenim una espècie invasora en camí.\nDe manera que la propera vegada que veieu un carguer navegant pel mar, recordeu que a dins dels tancs, segurament hi porta un grapat de viatgers insospitats!\nEls animals sempre em sorprenen, però he de confesar que les persones encara més. Ha sortit a la premsa la notícia que "Los pingüinos homosexuales de Bremerhaven ignoran los encantos de cuatro hembras suecas". Ostres! El titular ja es una mica com en conya. Però llegeixo i ho entenc una mica.\nEs veu que al zoo de Bremerhaven només hi tenien pingüins mascles. Al cap d'un temps, i devant la manca d'alternatives, van començar a presentar comportaments homosexuals. No és una cosa infreqüent en la natura, diguin el que diguin els moralistes. Aleshores, els del zoo van decidir portar quatre pingüins femelles cap al zoo. Segurament no era un problema de moral pública sinò l'interés llògic per mantenir la població de pingüins. Però el cas es que no ha funcionat. Els pingüins mascles "passen" de les femelles. S'han encarinyat massa amb els seus companys, potser? La noticia del diari ho deixa entreveure mig en broma (sempre brometes amb l'homosexualitat, fins i tot quan son pingüins).\nPerò segurament la raò és més simple. Les femelles les van portar quan no era època d'aparellament. I això, en el mon animal és molt important. Els humans gaudim del sexe sempre que volem (i podem) i ja hem separat la funciò reproductora de la social i del plaer. Però la majoria d'animals no. L'aparellament es fa per reproduir-se, i això es fa únicament quan l'època de cria és óptima. Les femelles en això son especialment restrictives, pel compte que els porta. De manera que si no és època, doncs no toca i punt. Potser quan sigui el moment, les femelles seran més receptives i els pingüins mascles els faran més cas.\nPerò el que m'al.lucina més han sigut les protestes dels colectius homosexuals. Es veu que consideraven que el zoo estava interferint en l'amor entre parelles del mateix sexe. Amor? Interferir? Parelles?.... Que parlem de pingüins!\nCal defensar els drets dels animals, però no els confondrè mai amb persones.\nPublicat per Dan a 09:55 4 comentaris\nDe tant en tant arriben bones noticies. Si més no sorprenents. Un equip d'investigadors ha trobat un grapat d'espècies desconegudes fins ara, a les muntanyes de Foja, en una zona remota d'Indonèsia a l'illa de Papua/Nova Guinea. En realitat d'espècies noves se'n troven amb molta freqüència. Això per si sól no seria notícia. El que no és habitual és que es tracti d'animals superiors, es a dir ocells, mamífers, amfibis... Normalment el que es va descobrint son nous insectes o microbis i, és clar, això no és gaire notícia.\nDe moment, malgrat el desplegament informatiu, costa fer-se idea de com és d'important realment el que han trobat. Falta la informació científica rigurosa. Els informes que presentaran, les publicacions que generaran (m'imagino que una publicació a Nature caurà). mentrestant ens acontentarem amb les imatges que han portat d'aquests nous ocells menjadors de mel, o el cangur arborícola.\nNaturalment no tot és nou. Han sortit, en algun diari, fotos d'un equidna, presentades com si fos un nou mamífer. I els cangurs arborícoles ja eren coneguts. Però no deixen de ser animals molt extranys i fascinants. El que més gràcia m'ha fet és el tornar a trobar alguna espècie que es considerava extingida. És com si la natura ens donés una segona oportunitat per preservar un tresor que vàrem deixar perdre.\nLa clau ha sigut, evidentment, el remot de la zona. Quan vaig mirar on coi eren aquestes muntanyes, vaig trobar que es tracta d'una zona considerada reserva natural. I quan donava informació sobre la zona especificava que vies d'accés i instalacions per turistes simplement no n'hi havia cap. Tant de bó això segueixi així. Sinò, aquest nou "mon perdut" es perdrà de seguida.\nI seguirem esperant. Perquè segur que en properes expedicions seguiran descobrint noves meravelles.\nPublicat per Dan a 09:06 8 comentaris\nUna tendència molt humana és la d'acceptar com a bones les afirmacions de persones que per algun motiu sobresurten de la resta i a qui admirem. No és que ens els creguem cègament, tot i que hi ha qui si que ho fa, però tenim tendència a considerar la seva opinió com més autoritzada que les de la resta. Això passa molt sovint amb els guanyadors de un premi Nobel.\nPerò segurament és un error. No treurè cap mèrit a ningú que hagi merescut un Nobel, ni molt menys! Però sempre cal tenir present que un Nobel en física no dona autoritat per opinar sobre química o medicina. En tot cas, no dona una autoritat suplementaria.\nI algunes opinions molt discutibles s'han recolzat en afirmacions més o menys encertades de premis Nobel. Algunes de realment discutibles. Per exemple considero admirable, i realment digne d'un premi Nobel, el treball de Mcfarlane Burnet que va portar a comprendre com es generava el sistema inmunitari. Però les seves idees sobre la eugenèsia i com millorar la espècie humana no em merèixen cap respecte, per molt premi Nobel que sigui.\nI fins i tot quan es limiten a parlar del seu camp de coneixement, de vegades els premis Nobel cometen errors que amb el temps fan somriure. A mi m'encanta el que va cometre en Jacques Monod. Ell va guanyar el Nobel per explicar per primera vegada com funcionava la regulació dels gens. És, realment, un altre treball admirable. El seu model de l'operò és un clàssic en els estudis de genètica. Per això, quan en Monod parla sobre gens i regulaciò se'l pot considerar una veu autoritzada.\nPerò al seu llibre "L'atzar i la necessitat" (un altre clàssic) escrivia: "No solo la genética moderna no nos propone ningún medio para actuar en el patrimonio genético.... sinó que revela la vanidad de una esperanza así: la escala microscópica del genoma prohibe por el momento, y sin duda para siempre, tales manipulaciones".\nAixò ho afirmava un premi Nobel el 1970. Ara, tant sols 30 anys desprès, el genoma el podem manipular, tallar, enganxar, afegir, treure, modificar...\nTot i ser un Nobel, no la va encertar gens!\nPublicat per Dan a 08:55 0 comentaris\nQuan es pregunta als nens petits que volen ser de grans, una de les respostes clàssiques és: "Astronauta". No és sorprenent, ja que viatjar per l'espai representa la última gran aventura. Però igual que amb la resta de viatges exòtics, cal tenir en compte els "petits" inconvenients que comporta.\nEn l'espai el nostre cos es veu sotmés a unes condicions ben diferents de les de la Terra i això necessariament ha de resultar en alteracions físiques. Algunes de ben conegudes com la progressiva pèrdua de massa muscular i d'ós. Si no pesem ni els músculs ni els ossos han de fer feina constantment, per tant, desapareix un entrenament que fem de manera inconscient. És per això que els astronautes han de dedicar un temps cada dia a fer exercici. Especialment si han de passar un periode prolongat a l'espai.\nPerò altres efectes no son tant coneguts. Per exemple, tots hem vist com es desplaçen els astronautes per la nau. S'agafen en un lloc, s'impulsen i surten flotant cap a l'altre costat. Però la percepciò que ells en tenen és ben curiosa. Des del seu punt de vista, sembla que sigui la nau la que es mou, mentre que ells resten inmòvils. I és que les percepcions es veuen alterades ja que tenim molta dependéncia de la gravetat per notar el nostre propi cos.\nUna altre curiositat es la sensacio de congestió nassal que els acompanya. Com que no hi ha gravetat, els liquids de l'interior del cos ja no pesen i es redistribueixien cap amunt. Això fa que s'inflin la cara i el coll i que els sinus nasals tinguin més líquid. Empipador però no pas greu.\nTambè ha de ser empipadora la sensaciò de tenir els budells flotant per dins. N'hi ha que inconscientment s'agafen la panxa per mirar de posar les coses al seu lloc. Això i el menjar flotant dins l'estòmac fa que al principi dels viatges, les vomitades no siguin infreqüents.\nI alguna de més incòmode la vaig sentir a l'astronauta Pedro Duque. Deia que una cosa molt desagradable era fer caca a l'espai. No hi ha gravetat que ajudi la "cosa" a caure, i es queda allà, mig sortint, mig penjada. Fan servir uns guants especials per recollir-ho i netejar-se. (No vull ni pensar com deu ser el tenir diarrea a gravetat zero)\nJa se sap que tots els viatges que merèixen la pena comporten algunes incomoditats.\nPublicat per Dan a 08:20 6 comentaris\nSi em fessin triar alguna de les característiques més importants adquirides en l'evolució dels humans segurament triaria l'aparició del llenguatge. Ja se que altres animals es poden comunicar amb els sons. Però sospito que ni els cants més sofisticats de les balenes poden equiparar-se amb la riquesa que ofereixen els llenguatges dels humans.\nI això del llenguatge és una característica ben curiosa. Tenim la capacitat d'aprendre a parlar, però en abstracte. Vull dir que, de petits, podem aprendre en qualsevol idioma. I fins i tot podem aprendre diferents idiomes amb relativa facilitat, sobretot de joves. Això sembla indicar que el cervell neix amb unes quantes regles generals, a les que desprès es dona forma cristalitzant en un o altre idioma. I, a més, encara que no l'entenguem, podem diferenciar si parlen en un o altre idioma. Sona completament diferent el francés de l'alemany, o el swahili del finés (tot i que no se si el català i el polonés son gaire semblants).\nI fins fa poc es pensava que aquesta era una característica de pocs animals. Els humans, alguns primats i para de contar. Però no.\nFa un parell d'anys, un estudi (fet a la Universitat de Barcelona!) va demostrar que les rates saben discriminar entre idiomes diferents dels humans. En concret, l'experiment va demostrar que distingien el japonés de l'holandés. Aquest idiomes els van triar perque fonèticament son molt diferents. Tampoc calia fer-ho massa difícil a les ratetes. I per fer-ho, van seguir una estrategia molt interessant:\nPrimer van entrenar un grup de rates a prèmer una palanca quan sentien una frase en japonés. I un altre grup de rates el van entrenar per prèmer la palanca al sentir una frase semblant però en holandés. Desprès van comprobar que les rates "japoneses" no premien la palanca en sentir la frase en holandes. I a l'inrevés tampoc. Però el més interessant és que desprès van cambiar la frase. I va resultar que les rates "japoneses" tornaven a prèmer la palanca si els hi deien alguna cosa... en japonés, però no en holandés. Això volia dir que no havien aprés únicament la frase en concret, sinò el "so" del japonés. I a les altres els va passar el mateix, però amb l'holandés.\nI això és important? Doncs si. Perquè, a més d'ajudar a comprendre com processa el cervell el llenguatje, indica que la capacitat per discriminar idiomes no es una apariciò nova en l'evolució. Era una capacitat que ja tenen altres espècies de mamífers, com els rossegadors, prou allunyats de nosaltres. Naturalment, la funció original seria una altre. I és que en l'evolució, el que ha passat moltes vegades es que s'han aprofitat habilitats antigues per fer coses noves.\nEm pregunto... intentaran entrenar rates a ser bilingües?\nPublicat per Dan a 09:22 5 comentaris\nEls edificis religiosos sempre tenen alguna cosa especial. Potser perquè transmeten una certa espiritualitat, potser per la grandiositat amb que es van dissenyar o potser perquè és on els arquitectes del moment hi solien posar el millor d'ells mateixos. I això s'aplica tant a les catedrals, com als temples orientals, les mezquites o els temples de qualsevol cultura.\nPerò alguns d'aquests edificis, a més, sorprenen simplement pel fet d'existir encara.\nÉs el que em va passar pel cap la primera vegada que vaig entrar dins una esglèsia nòrdica, les anomenades stavkirkje. La primera impresió que donen és la d'una estructura típicament víquing. Caps de drac sobresortint, pilars tallads amb motius geomètrics que recorden les runes, alguna creu que passa desapercebuda i els grans pilars de fusta que la sustenten.\nI aquí hi ha la clau de la meva sorpresa. Algunes d'aquestes esglèsies tenen prop de mil anys... i son completament fetes en fusta! Mil anys, fusta, i en un clima com el de Noruega???? Com s'ho van fer per fer-les tant resistents? Aquí tenim esglèsies de pedra que resistèixen molt pitjor el pas del temps.\nUna bona part del mèrit és dels propis noruegs, que no s'han dedicat a pintar grafittis dins les esglèsies ni a fer punteria amb els caps de dracs. Aquí haurien durat dos dies per culpa del poc que resepectem els nostre propi patrimoni històric.\nPerò el mérit principal és dels constructors. Ells van aplicar unes quantes innovacions en l'estructura i, sobretot, en el tractament de les fustes, que van permetre construir uns edificis realment duradors.\nPel que fa a les estructures, la principal genialitat va ser, naturalment, aillar els pilars (stavs) del terra per evitar que es podrissin. També van optimitzar el repartiment de les forçes que resistirien les fustes, fins i tot en cas de nevades importants com les que tenen allà.\nPerò el toc mestre va ser la manera d'assecar les vigues de fusta. El que feien els constructors de l'any 1000 era triatr els arbres, tallar les branques, però sense tallar el tronc, i esperar cinc o sis anys a que s'assequés. Aleshores el tallaven i en feien les vigues. Ho van fer tant bé, que n'hi ha que 800 anys després encara deixen anar resina lentament. De fet, tenen més esquerdes les fustes noves fetes servir en restauracions, que les originals de fa 8 o 9 segles.\nI es que, com deia un eslògan de fa uns anys, la feina ben feta... pot tenir un futur llargíssim (encara que sigui feta en fusta).\nPublicat per Dan a 10:15 4 comentaris\nDe vegades passen coses extraordinaries que fan que un moment, en principi intrascendent, ens quedi grabat en el record per sempre. Però el súmmum d'això va succeir fa tres milions i mig d'anys l'indret que ara anomenem Tanzània, concretament a Laetoli, quan un fet completament intrascendent va quedar literalment grabat en pedra.\nI tot va començar amb una merda d'elefant.\nEl 1976, uns investigadors del grup del doctor Leakey estaven jugant i tirant-se això, trossos de cagarrutes seques d'elefant. Per esquivar-ne una, un d'ells es va ajupir i va adonar-se que al terra es podien observar emprentes d'animals en la pedra sedimentaria. Quan ho van mirar més atentament van descobrir un gran nombre de rastres d'elefants, jirafes, rinoceronts, i altres animals, alguns de ja extingits. Aquella roca s'havia format per dipòsits de cendres d'un volcà proper i una serie de condicions realment rares van fer que les emprentes es mantinguessin en diferents capes de roca.\nPerò pocs anys desprès, mentre analitzaven els rastres, es van adonar del que eren clars exemples de petjades d'homínids. Eren dos rastres (un de més gran i l'altre més petit) que caminaven paral.lels al llarg de uns 30 metres. Primer van pensar que corresponien a un mascle i una femella. Però desprès van haver de matisar aquesta interpretació.\nEls rastres son fantàstics. Mirant-los es pot veure que per allà, i en posiciò bípeda, dos avantpassats nostres van caminar, van deturar-se un moment, van mirar al voltant i van seguir el seu camí... cap a on? Això ja no ho sabrem mai.\nI a anat de poc que les emprentes es perdessin. Quan van enllestir els treballs, van tornar a tapar els rastres amb terra per protegir-los de la degradació. Però amb la terra també hi van possar (inadvertidament) llavors d'arbres, que van germinar i les arrels dels quals van començar a malmetre els rastres. Per això fa uns anys van tornar a destapar-ho i recobrir-ho de nou amb materials més segurs.\nPerò he dit que els rastres potser no corresponen, com semblava inicialment, a un mascle i una femella. I això és el que trobo més impressionant. Una anàlisi més detallada, amb motllos i reconstruccions dels contorns va revelar que, en realitat, els rastres son tres! Hi ha una altre serie de petjades més petites dins de les petjades grans.\nÉs difícil no fer-se una imatge mental del que podria haver passat, fa tres milions d'anys, per les planùries de l'Àfrica. Dos homínids, mascle i femella, caminen per un terreny fangós mentre que uns metres enrera el tercer, un infant, fa una cosa que molts hem fet de petits... caminar mirant de posar els peus dins les emprentes que va deixant el pare!\nMoltes vegades es critica la medicina convencional per ser massa basada en la "química", al contrari que les medicines "tradicionals", basades en productes naturals. Però això és simplificar moltíssim les coses. Desprès de tot, quasi tots els compostos en que es basa la farmacologia actual estan extrets de les plantes. I bona part de la recerca que fan les tant denostades empreses farmacèutiques consisteix en investigar les bases químiques dels remeis tradicionals.\nUn exemple curiòs el tenim en una recepte de la medicina tradicional xinesa, la Danggui Longhui Wan, que es feia servir per tractar el càncer. Era una barreja de 11 plantes medicinals emprada des de feia segles i que realment presentava una certa eficàcia. Però la medicina actual no es conforma amb saber que una cosa funciona. És important conèixer el com i el perquè. De manera que un equip d'investigadors va començar l'anàlisi de la barreja d'herves Danggui Longhui Wan.\nEl que fèien era sencill. Comparaven la capacitat anticancerosa de la barreja completa, amb la de la barreja menys una de les plantes. Així podien identificar les que no aportaven gran cosa. I el resultat va ser que l'activitat anticancerosa la presentava una sola de les plantes!! La Qing Dai (indigo naturalis).\nEra curiós, perque d'aquesta planta se n'extreia el blau d'indi (en castella índigo), un colorant d'origen vegetal conegut de fa temps. Però era l'indi el responsable de la activitat anticancerosa? Doncs gairebé. En realitat era un anàleg químic (un isómer) anomenat indirubina. Químicament quasi igual, però aquest té color vermell (tambè n'han fet un color anomenat roig d'indi)... i te activitat anticancerosa.\nMolt bé. Doncs el que fa la medicina convencional és passar de la resta de les plantes i de la resta de components i concentrar-se en el que realment funciona per allò que volem. Ara cal saber com actua la indirubina i mirar de dissenyar mol.lècules que encara tinguin més eficacia i que presentin menys efectes secundaris (que sempre n'hi ha). Al final, si se'n surten, potser disposarem d'un fàrmac anticancerigen... d'un espectacular color roig d'indi!\nRealment sí que al final hi ha molta química... però es que la base de la vida ÉS la química.\nPublicat per Dan a 08:35 6 comentaris\nFa uns dies em va arribar via Myrddin el meme de les cinc manies. El cas és que mentre pensava quines triar entre les moltes que tinc, vaig recordar alguna cosa que vaig llegir sobre això de les manies.\nI és que, de vegades, les manies poden arribar a representar alteracions importants del comportament! Per exemple, hi ha persones que no poden portar una vida normal perquè no poden deixar de intentar netejar-se constantment. Mai es treuen la sensaciò d'estar bruts. Altres no poden deixar de contar números, o d'estirar-se els cabells fins quedar calvs (i aquesta no és infreqüent en dones) o d'aixecar-se per la nit una vegada i una altre per comprovar que han tancat l'aixeta o la porta. Per fi, tambè n'hi ha que fan complicats rituals mímics. Un de famòs va ser un tal Samuel Johson, un escriptor anglés del segle XVIII que era incapaç de creuar una porta sense girar, fer uns quants gestos repetitius i finalment creuar-la fent un gran salt. I això per totes i cada una de les portes. Sempre!\nEl cas és que els qui ho pateixen son perfectament conscients que el seu comportament no te sentit, però malgrat tot, no poden evitar-ho. Sembla que el cervell te uns sistemes de comportament més o menys automàtics, aplicables al dia a dia. Rentar-se, vigilar, fer activitats rutinaries. Però hi ha mecanismes que desactiven aquestes rutines, per passar a fer altres coses més importants. El problema apareix quan el senyal de desactivació no funciona com cal i la "subrutina de neteja" per exemple, no es pot desactivar. Aleshores l'afectat, sencillament no pot deixar de rentar-se. Tant que n'hi ha que es queden sense pell i tot i així continuen rentant-se les mans!\nEls psicòlegs ho han definit com el desordre obsesiu-compulsiu. Però l'interessant és que sembla que es pot tractar amb alguns antidepressius. Alguns, però no tots, de manera que no és que la depressiò hi estigui relacionada, sinò que alguns fàrmacs antidepressius actuen tambè sobre zones del cervell relacionades amb aquest transtorn.\nPerò això son cassos extrems. I de manies raonables en tenim tots. Aquí van les meves cinc:\n-Sempre arrenco les etiquetes de les ampolles de cervesa.\n-La cullereta del cafè la poso en equilibri al costat de la tassa. I em rebenta que la facin caure!\n-Sempre que he quedat i m'acosto al lloc, sempre penso que m'he equivocat d'hora, de dia, o de lloc, i fins que no veig al menys a un dels qui espero no estic tranquil.\n-Quan el semàfor és posa verd i el de darrer toca el claxon de seguida... paro el cotxe i faig veure que se m'ha calat. Si tenia tanta pressa, que es foti!\n-Els tovallons de paper dels bars els vaig plegant per fer piràmides de paper.\nPer sort, aquestes manies no m'impedeixen fer una vida, més o menys normal. En tot cas, si no és normal, no serà per això.\nPublicat per Dan a 08:12 7 comentaris


Imatge de la Sala Ferreres-Goerlich del Centre del Carme - ABC\nLa institució museística crea la convocatòria «Trajectories» per a la revisió de trajectòries d'artistes o col·lectius de llarg recorregut\nVALÈNCIAActualizado: 08/08/2017 18:07h\nEl Consorci de Museus de la Comunitat Valenciana ha llançat quatre noves convocatòries públiques, per a la selecció de projectes artístics per als pròxims anys 2018-2020.\nEs tracta de la segona edició de les convocatòries «Escletxes» de producció artística i suport a la investigació, dirigida a creadors i que seleccionarà sis propostes artístiques; ‘V.O' per a la selecció de sis projectes de comissariat i 365 dies VLC que triarà un projecte de comissariat durant un any, per a la Sala Carlos Pérez del Centre del Carme.\nA elles se suma una convocatòria de nova creació i que a partir de l'any que ve omplirà de contingut la Sala Ferreres-Goerlich del Centre del Carme, a més d'altres sales de Castelló i Alacant: «Trajectories: convocatòria per a la revisió de trajectòries artístiques valencianes» que seleccionarà altres sis propostes.\nSegons el director del Consorci de Museus de la Comunitat Valenciana, José Luis Pérez Pont «d'estes convocatòries eixiran la majoria de les exposicions que veurem en els pròxims tres anys tant en el Centre del Carme de València, com en les sales de Castelló i Alacant on el Consorci col·labora. En total se seleccionaran 19 projectes artístics amb una dotació de 440.000 euros».\nA excepció de 365 dies que és anual, les convocatòries es publicaran cada dos anys. Estan dirigides tant a artistes com a comissaris, nascuts o residents en la Comunitat, en el cas d'Excletxes i 365 dies i en el cas de V.O i Trajetòries la participació està oberta a qualsevol persona que presente un projecte de comissariat.\nSobre Trajectòries Pérez Pont ha explicat que «cobrix una de les finalitats fonamentals d'esta institució com és impulsar el coneixement i la difusió de l'art contemporani valencià ajudant a construir el relat de l'art en la Comunitat Valenciana. La convocatòria busca una revisió en profunditat entorn de l'obra d'un artista o col·lectiu de llarga trajectòria, o d'una tendència artística, de la qual poden sorgir a més noves investigacions».\n«Estes convocatòries, unides a les de perfil educatiu i social, constituïxen el nucli de la programació expositiva del Consorci de Museus i tenen com a fi últim millorar el context en què es desenrotlla l'art contemporani valencià així com contribuir a la professionalització del sector en la Comunitat» ha explicat Pérez Pont.\n«Estes convocatòries donen resposta a la reivindicació que, durant anys, han mantingut les associacions professionals del sector de les arts visuals en la Comunitat Valenciana, especialment AVVAC i AVCA. En elles es contempla tant la remuneració dels artistes, com el reconeixement dels seus drets, a més de disposar d'una dotació econòmica per a la producció de l'obra» ha manifestat el director del Consorci de Museus.\nPérez Pont ha defés que «el model de gestió de la convocatòria pública en l'àmbit cultural garantix la igualtat d'oportunitats i la democratització en l'accés a les programacions dels museus públics, pensant especialment en els professionals d'Alacant, Castelló i València» i ha recordat que «a la primera edició d'Escletxes, V.O i 365 dies VLC es van presentar 190 projectes, d'estos es van seleccionar deu exposicions on la majoria dels artistes participants no havien exposat mai amb el Consorci de Museus».\n«El Consorci de Museus en la seua labor a favor de la transparència fa públics els recursos econòmics propis emprats en la producció de cada una de les exposicions mostrant-ho tant en la sala com en el seu portal de transparència convertint-se en l'única institució museística a fer-ho fins al moment» ha conclòs el director de l'entitat.\nL’objectiu d’aquesta convocatòria és seleccionar sis projectes de comissariat que aborden en profunditat la trajectòria professional d’artistes o col·lectius amb una carrera reconeguda i en plena maduresa creativa, i contribuir, al mateix temps, a construir el relat de l’art contemporani a la Comunitat Valenciana.\nPodrà optar a la convocatòria qualsevol persona, a títol individual o col·lectiu, que presente un projecte de comissariat.\nEls projectes es podran veure al llarg dels anys 2018, 2019 i 2020 tant en el Centre del Carme de València, com en altres centres consorciats d'Alacant i Castelló.\nLa dotació econòmica per a cada un dels projectes és de 50.000 euros (5.000 euros, com a honoraris de comissariat, altres 5.000, per a l'artista o col·lectiu la trajectòria del qual es revisa; i 40.000 euros per al desenrotllament del projecte i la seua exposició).\nPer a la valoració i selecció de les sol·licituds presentades es constituirà un jurat integrat per José María Rosa, artista visual (a proposta d'AVVAC, Artistes Visuals de València, Alacant i Castelló), Nekane Aramburu, directora d'És Baluard, Museu d'Art Modern i Contemporani de Palma (a proposta d'AVCA. Associació Valenciana de Crítics d'Art); Amador Griñó, Cap d'Exposicions del Museu Valencià de la Il·lustració i la Modernitat (a proposta del Consorci de Museus) i José Luis Pérez Pont, gerent del Consorci de Museus (en delegació de la presidenta de la Comissió Cientifico Artística del Consorci de Museus).\nEl termini per a presentar projectes a «Trajectòries» finalitzarà el 30 d'octubre del 2017.\nEs publica la segona edició de «Escletxes. Convocatòria de producció artística i suport a la investigació» per a la producció de sis projectes artístics inèdits.\nLa iniciativa va dirigida a artistes i col·lectius lligats a la creació contemporània, que presenten propostes que estiguen en via d'investigació i requerisquen d'un impuls econòmic per a la seua producció, havent de tindre com a objectius l'experimentació i innovació en l'àmbit de la creació artística.\nPoden optar a la convocatòria artistes, a títol individual o col·lectiu, nascuts/des o residents en la Comunitat Valenciana.\nEls projectes seleccionats seran objecte cada un d'ells d'una exposició organitzada pel Consorci de Museus en el Centre del Carme (València), podent a més exhibir-se en altres centres consorciats d'Alacant i Castelló.\nLa dotació econòmica per a cada projecte serà de 15.000 euros (3.000 com a honoraris per als i les artistes participants i 12.000 destinats a la producció). Els costos derivats de l'organització de l'exposició o itineràncies aniran a càrrec del Consorci de Museus fins a un màxim de 10.000 euros.\nPer a la valoració i selecció de les sol·licituds presentades es constituirà un jurat integrat per María Cañas, artista multimèdia (a proposta d'AVVAC. Artistes Visuals de València, Alacant i Castelló); Manuel Olveira, director del Museo de Arte Contemporáneo de Castilla y León (a proposta d'AVCA. Associació Valenciana de Crítics d'Art); Marina Nuñez, artista multidisciplinari (a proposta d'ACOA. Artistes Contemporanis Alacant) i José Luis Pérez Pont, gerent del Consorci de Museus (en delegació de la presidenta de la Comissió Cientifico Artística del Consorci de Museus).\nEl termini per a presentar-se a esta convocatòria finalitzarà el 2 d'octubre del 2017.\nL'objectiu de la segona edició d'esta convocatòria és la selecció de sis projectes de comissariat, de caràcter inèdit, per a la realització d'exposicions durant els anys 2018, 2019 i 2020 en el Centre del Carme (València), podent a més exhibir-se en altres centres consorciats d'Alacant i Castelló.\nEls projectes han d'abordar la creació artística contemporània i la innovació en els processos creatius, promovent la mobilitat de les produccions expositives i les diferents disciplines artístiques.\nS'establix una dotació econòmica per a cada un dels projectes curatorials de 25.000 euros (3.000 euros, en concepte de comissariat i 22.000 euros per al desenvolupament del projecte i de l'exposició, en el que s'inclouen els honoraris d'artistes (el 15% d'este import).\nPer a la valoració i selecció de les sol·licituds presentades es constituirà un jurat integrat per Aurora Alcaide, investigadora i professora de la Facultat de Belles Arts de la Universidad de Murcia (a proposta d'AVVAC. Artistes Visuals de València, Alacant i Castelló); Susana Blas, comissària i historiadora de l'art contemporani especialitzada en creació audiovisual (a proposta d'AVCA. Associació Valenciana de Crítics d'Art); Paloma Navares, artista multi-disciplinaria (a proposta d'ACOA. Artistas Contemporáneos de Alicante) i José Luis Pérez Pont, gerent del Consorci de Museus (en delegació de la presidenta de la Comissió Cientifico Artística del Consorci de Museus).\nL'objectiu de la segona edició d'esta convocatòria és la selecció d'un projecte de comissariat, durant un any, per a la Sala Carlos Pérez del Centre del Carme (València). El projecte haurà d'incloure, a més de la programació expositiva, un programa d'activitats unit al mateix.\nPodrà optar a la convocatòria tota persona resident o nascuda en la Comunitat Valenciana, que presente un projecte de comissariat, a títol individual o col·lectiu.\nLes propostes abordaran la creació artística més contemporània. Es valorarà, així mateix, la introducció de nous formats expositius, les estratègies educatives per a aproximar al públic l'art contemporani, com a tallers i altres ferramentes de divulgació, investigació i participació ciutadana.\nS'establix una dotació econòmica per al projecte curatorial de 90.000 euros (12.000 euros en concepte d'honoraris de comissariat i 78.000 euros destinats a la producció i realització del projecte, on estan inclosos els honoraris i/o els drets de propietat intel·lectual dels/les artistes (el 15% d'este import).\nPer a la valoració i selecció de les sol·licituds presentades es constituirà un jurat integrat per Joan Morey, artista visual (a proposta d'AVVAC. Artistes Visuals de València, Alacant i Castelló); Piedad Solans, doctora en Història de l'Art i comissària d'exposicions (a proposta d'AVCA. Associació Valenciana de Crítics d'Art); Rosalía Torrent, Professora titular d'Estètica i Teoria de les Arts de la Universitat Jaume I de Castelló (a proposta del Consorci de Museus) i José Luis Pérez Pont, gerent del Consorci de Museus (en delegació de la presidenta de la Comissió Cientifico Artística del Consorci de Museus).


entre la marfà i la frontissa - Diari de Girona\nentre la marfà i la frontissa\njordi vilamitjana 30.11.2008 | 01:00\nL'articulista explica l'efecte que ha de tenir al barri de Santa Eugènia la rehabilitació de l'antiga fàbrica tèxtil i la urbanització de la frontissa\nEl desconeixement que Girona té de tot allò que s'esdevé a Santa Eugènia és quasi el mateix que es té a Santa Eugènia de la vida al moll de l'os de la ciutat. La gent de la riba esquerra del Güell encara diu que "baixa a Girona" i tria els caps de setmana entre quedar-se a "Cangí" (Can Gibert) o arribar-se a Girona. Moltes barreres físiques (aquests dies, algunes més per les obres del TGV) i algunes de mentals (perjudicis i recels, per exemple) distancien el centre de Girona dels barris de l'Oest de la ciutat. L'esforç vertebrador de la ciutat -"cosidor de barris", en l'argot polític dels darrers 29 anys- no ha acabat de reeixir.\nCau aquest darrer diumenge de novembre (1r d'Advent, ai las!), entre la presentació pública del projecte de la Marfà i la presentació del projecte de la Frontissa de Santa Eugènia. Aquests projectes de la ciutat de Girona (encara que de vegades sembli que, quan s'esmenta Santa Eugènia, es parli d'una altra vila), anuncien a la ciutat, com l'Advent cristià amb el Redemptor, l'arribada d'importants transformacions i esperances i exigeixen d'un període d'atenció i reflexió.\nHi ha "Girona" bastant més enllà del Pont de Pedra, del Pont de l'Areny i del Pont del Dimoni; i de la mateixa manera que és un error considerar que el pavelló de la Devesa és només un problema per als veïns de la zona de la Devesa, també ho és pensar que la Marfà i la Frontissa de Santa Eugènia són reformes de barri i prou. La Marfà, per exemple, ha d'esdevenir un complex cultural i popular de 3.000 m2 al costat de can Ninetes (Centre Cívic de Santa Eugènia), a les portes de les esplèndides, naturals i extenses Hortes, al davant mateix de la casa de Torres Monsó, el més gran i universal artista de Santa Eugènia... Amb un important pressupost derivat bàsicament de l'aportació de la Generalitat al Pla de Barris, la Marfà ha d'esdevenir un autèntic aglutinador, bressol i dinamitzador de la poderosa vida associativa de Santa Eugènia i de Girona.\nLa frontissa de Santa Eugènia és matèria delicada, molt més delicada. S'hi va intentar un projecte participatiu que va fracassar. Els veïns entenen que s'està dibuixant amb tiralínies una fabulosa i trinxadora connexió entre l'Hospital de Santa Caterina a Salt i la zona de la Nestlé a Domeny, un vial per a la futura entrada/sortida centre de l'AP-7 a Girona, que partiria el barri, de Països Catalans a Costabona (a l'estil de la Frontissa del Güell), que travessaria les sagrades Hortes i el riu, i que malmetria, per tant, un entorn natural de primera categoria.\nEl model de ciutat es dibuixa dia a dia, i no es pot deixar que surti únicament del debat entre els 25 regidors. Ara és l'hora d'estar alerta. A la Devesa, al Parc Central, a la Marfà, a la frontissa de Santa Eugènia...


Humor – MEMORIA DE PEIX\nAixò, els grans no ho fan de Davide Cali i il·lustracions de Benjamín Chaud publicat per NubeOcho, 2019.\nUn àlbum carregat d’humor on les imatges diuen tot el contrari del que diu el text. I és que els adults eduquem però no amb l’exemple!\nD’aquí no passa ningú!, està signat per Isabel Minhós Martins i Bernardo P. Carvalho. Hi havia una vegada un general que volia ser l’heroi d’una història. Però per tal que algú es converteixi en heroi d’una història, cal que faci alguna cosa que mereixi aquest honor: afrontar els perills amb coratge, atrevir-se a actuar quan es creu que s’ha de fer… i altres tants exemples que podríem donar. Malgrat això, el general d’aquesta història pensava que el camí més directe per convertir-se en heroi era aparèixer en un llibre. Fins i tot sense fer res d’especial. El general tenia un exèrcit de guàrdies que l’obeïa al peu de la lletra. Complien totes les ordres, fossin les que fossin. Un dia el general va prendre una decisió… Ben absurda, és clar! Publicat per Takatuka.\nMai facis pessigolles al tigre, signat per Pamela Butchart i Marc Boutavant, està publicat per Libros del Zorro Rojo, 2016.\nQuè pot passar si faig pessigolles al tigre? Quan ets una nena inquieta, curiosa, dinàmica, vital, o sigui, d’allò que els grans en diuen «hiperactiva», hi ha ordres impossibles de complir, per exemple: «Mai facis pessigolles a un tigre.» La protagonista d’aquesta divertida història comparteix la frescor de Salvatge, la rebel·lia de Madeline i la valentia de Malena Balena. Animals, humor i acció, en un conte sobre una nena remolí a qui no podrem deixar de seguir a través de la seqüència de les pàgines, fins a la sorpresa final.\nKókinos publica ¡Quiero dormir!, de Michaël Escoffier i Kris Di Giacomo, 2016.\nEl nostre protagonista, en César, prepara el seu ritual de cada nit abans d’anar a dormir: el vas d’aigua, les espardenyes sobre l’alfombra, l’abraçada forta al seu peluix….fins que…comencen els sorolls, un rera l’altre i en César es desespera. Qui interromp el seu son? Aconseguirà en César el silenci que tant necessita? Perquè després d’un llarg i atrafegat dia, César es disposa a gaudir del seu més que merescut descans.\nLa Princesa y la cerdita, de Caril Hart i Sarah Warburton, 2016.\nEn el primer cas, la Princesa Laia no pot dormir per culpa d’un gegant malcarat que es passa la nit fent soroll. Però, tot llegint el seu llibre de contes favorit, a la Laia se li acut què és el que el gegant necessita. I és que no hi ha res millor que llegir un conte abans d’anar a dormir! Després coneixerem a la Rosella Flor, que és una nena modèlica, però els pèsols del sopar l’agiten de tal manera que el seu pare acaba cridant al metge. El diagnòstic és un cas greu de princesitis, i l’única solució és enviar la Rosella a viure a palau. Però…viure sense pèsols en un palau és tan fantàstic com sona? Un conte ple d’humor per a totes les princeses i prínceps que fan escarafalls a l’hora de menjar verdures… I en La Princesa y la cerdita trobem que a la llar d’infants reial hi ha hagut una terrible confusió: la Princesa Clarinela ha desaparegut i al seu lloc hi ha la porqueta Cotxinela. El Rei creu que és obra d’una fada dolenta, ja que això és el tipus de coses que passen tot els llibres. Fins que les vides de Clarinela i Cotxinela es creuen i es descreuen….tal i com passa a tots els llibres!\nA buen paso publica El senyor Serp, d’Armin Greder, 2016. El senyor Serp, després de dormir molt temps, busca amics però no tot el que es mou, o és allargat o prim ha de ser una serp. El senyor Serp busca amics en un jardí on trobarem un joc amb les formes i amb les figures que hi apareixen, on petits detalls i coincidències fan que la vida esdevingui sorprenent!\nNicomedes cap pelat, publicat per Editorial Kalandraka i signat per Pinto i Chinto, 2016.\nEns narra com en Nicomedes no troba cap solució a la seva calvície prematura: a cada alternativa a la frondosa cabellera pèl-roja que lluïa, li sorgeix un inconvenient inesperat i molest, cadascú més absurd que l’anterior. De sobte, se li enfilen al cap un perruquer, una parella de ballarins, una velleta aficionada a fer mitja… Per sort i abans de perdre del tot la paciència, en Nicomedes té una idea molt pràctica!\nÁlvaro Saltarín, d’Aurora Rúa i Gudiri publicat per La Guarida, 2016.\nSaltar és, d’entre totes les coses del món, el que més li agrada a l’Álvaro. Salta tota l’estona, de dia i de nit. Els seus pares, de fet, estan força estressats amb tants salts.Un dia va pujar a un llit elàstic i saltà…En elprimer salt, saludà a un gat que prenia el sol en un balcó, en el segon va veure com una senyora estenia la roba dalt d’un terrat, en el tercer quasi va oca amb la punta dels dits el núvols…i saltà, i saltà…. cada vegada més alt !!\n¡Ya vooo oy! signat per Susana Peix amb il.lustracions deRomina Martí i publicat per Bululú, 2016.\nDigue-li a la mare, digue-li al pare, de Cristina Petit i Antongionata Ferrari, publicar perAnimallibres, 2016.\nAvui plou i toca quedar-se a casa. Sort que en Martí té uns pares fantàstics i mai li diuen NO. I és que estan molt ocupats i volen aprofitar el dia per fer mil coses. Així que en Martí també l’aprofitarà, i molt… Es podrà disfressar del zorro? Podrà anar despullat amb la capa, la màscara i l’espasa? Podrà mirar dibuixos animats violents?Pdrà menjar un quilo de crispetes? Podrà fer el Tarzan amb la cortina de la dutxa?…..Com pot acabar un dia de malifetes en llibertat? Un llibre pensat per a petits i grans!\nArmando de Fernando Pérez Hernando publicat perTakatuka, 2016.\nEl monstre de la Sra. Mo, de Paul Beavis publicat per Tramuntana, 2016.\nEls fantasmes no truqen a la porta, d’ Eulàlia Canal i il.lustracions de Rocio Bonilla, publicat per Animallibres, 2016.\nL’Ós i la Marmota, són amics i sempre juguen plegats. És genial trobar tresors junts o cantar i ballar com si fossin estrelles. Però una tarda, l’Ós li diu a la Marmota que ha convidat l’Ànec a jugar amb ells. A la Marmota no li agrada l’Ànec. Ni l’Ànec, ni cap altre animal que pugui espatllar la seva amistat amb l’Ós. Per això està decidida a evitar que l’Ànec vagi a jugar amb ells. I serà capaç de fer el que calgui! Quins embolics provocaran les seves idees esbojarrades?\nPotes enlaire! i En Billy i el bisó, de Catharina Valckx publicat per BiraBiro, 2016.\nEn aquest signa primer volum de la sèrie, en Billy farà molts nous amics amb un gran sentit de l’humor encara ho tindrà molt difícil per ser un bon cowboy com el seu pare, perquè és massa amable amb tothom! Però amb una mica de pràctica i molta valentia s’acabarà convertint en l’heroi de l’Oest. I en la segona aventura en Billy intentarà el que cap hàmster ha aconseguit mai: caçar un bisó amb el llaç. Amb ingenuitat, humor i molta valentia, en Billy i els seus amics faran front a aquest nou repte. Ho aconseguiran? Àlbums divertits que demostren que l’amistat està per sobre de totes les pors i prejudicis i que per aconseguir qualsevol cosa només cal intentar fer-la. Les imatges senzilles i expressives fetes amb ceres de colors acompanyen el text amb fielitat per tal de poder reproduir la història sense necessitat de saber llegir.\nHistòries de Nasrudín d’Halil Bárcena i Mariona Cabassa e stà publicat per Petit Fragmenta,2015.\nEl protagonista d’aquest recull de contes, el llegendari Nasrudín, encarna la figura del savi foll que desconcerta per la seva conducta espontània i desinhibida, semblant a la d’un infant. Tanmateix, les històries de Nasrudín van més enllà de l’acudit convencional: són un exemple immillorable del poder transformador de l’humor. Prepareu-vos perquè, en presència de Nasrudín, tot és possible!\nBárbara Fiore Editora, 2015. Ens presenta El Oso que no estaba, amb text d’Oren Lavie i il.lustracions de Wolf Erlbruch. Aquest conte és el viatge de l’ós a la recerca d’ell mateix i de la seva veritable indentitat, a través d’un passeig pel bosc on preguntes aparentment simples, pensaments positius i trobades reveladores ajudaran a l’ós a trobar respostes i a saber més d’ell mateix. Una història plena d’imaginació, filosofia irònica i intel.ligent, amb una picada d’ullet al bonàs de Winnie de Pooh i al viatge fantàstic d’Alícia en el país de les meravelles.\nHe arribat tard perquè…. a mb text de Davide Cali i il.lustracions de Benjamin Chaud, Andana Editorial 2015.\nExcuses, excuses! Quantes vegades hem donat excuses per arribar tard a algun lloc? Primer de tot unes formigues gegants, desprès uns ninges malvats, uns talps misteriosos, un goril.la gegant i altres inconvenients sorprenents. Són aquestes excuses el motiu d’arribar tard a l’escola? Àlbum il. lustrat ple d’acció i aventures.\nTic-Tac, de l’autor Grégoire Reizac, publicat per Takatuka, 2015.\nÀlbum il.lustrat que ens proposa veure el dia a dia amb ulls de nen. Sembla que els adults van amb presses a tot arreu; sempre sembla que vénen tard d’algun lloc o que arriben tard a alguna banda, perquè els ha faltat temps, hi ha hagut alguna cosa que els ha entretingut o simplement perquè el temps se’ls hi ha escapat de les mans. Als matins, el pare de la nostra protagonista sempre porta pressa i es queixa del temps que es perd. La mare, en canvi, sembla que té temps de sobres, perquè contínuament l’hi dóna per fer les seves coses: «Et dono deu minuts perquè arreglis l’habitació!» La protagonista de la història observa els seus pares en el fer de cada dia, fixant-se en totes les situacions i els llocs en què diuen que han perdut el temps. A ella també li toca aprendre a gestionar i negociar el seu temps. Per tant, es disposa a indagar on va a parar aquest temps perdut irremissiblement, i si hi ha alguna manera de trobar-lo i guardar-lo perquè en el futur mai no n’hi falti. Una història plena d’humor sobre els ritmes de vida i sobre com la dictadura del rellotge regeix les nostres vides.\nEl día de Chu, amb text de Neil Graiman i il.lustracions d’Adam Rex publicat l’editorial Océano Travesía, 2015.\nChu és un ós panda que fa uns estornuts molt grans i a vegades això fa que les coses es compliquin una miqueta. Els seus pares coneixen els enormes estornuts del seu fill però mai és culpa d’ell sinó de la pols que hi ha a la biblioteca, del pebre de l’esmorçar….de fet el mateix nom de l’ós panda ja sóna a estornut! Aquest àlbum il.lustrat destaca pel seu humor, per la senzillesa argumental i per les càlides i acolorides il.lustracions. Tal i com diu el seu autor sobre aquest conte: “és el llibre més curt que he esctir. I fins avui, crec que és el que m’enorgulleix més”.\nSombra robada amb il·lustracions de Lucía Serrano publicat per Thule.\nTarta de hadas de Michaël Escoffier publicat per Kókinos, 2014.\nI és que aquest autor te la capacitat de donar sempre a les seves lectures un bon toc d’humor. Després de títols com La veueta, A todos los monstruos les da miedo la oscuridad, o La formigueta que volia moure les muntanyesarriba La tarta de hadas també, com la resta, publicat per Kókinos.\nEl veí llegeix un llibre de Koen Van Biesen publicat per Tramuntana, 2013.\n¡Un huevo con sopresa! d’Emily Grevett publicat per MacMillan.\nEnnuvolat amb risc de mandonguilles de Judi Barret i il·lustracions de Ron Barret publicat per Corimbo, 2012.\nT’imagines un món en el que els aliments ploguéssin del cel? no hi haurien botigues ni mercats on comprar-ne, ni necessitariem cuines per cuinar-los… només un caçapapallones o una galleda ben gran per recollir-los i directament a taula, ni tant sols hauriem de pensar què volem per esmorzar, dinar o sopar, els núvols decidirien per sosaltres… Una divertida història en la que un avi explica als seus nets abans d’anar a dormir, la història d’un poble molt especial: Mastegaiempassa, un poble a l’altra banda de l’oceà d’uns trescents habitants. A Mastegaiempassa no hi havia ni una sola botiga de menjar. No en necessitaven. A Mastegaiempassa el temps canviava tres cops al dia: a l’hora d’esmorzar, per dinar i per sopar i els seus habitants estaven acomstumats a mirar sempre la previsió del temps per saber què els tocaria menjar i tothom sortia sempre preparta amb un plat, got, forquilla, cullera, ganivet i tovalló: suc de taronja, ous ferrats, salsitxes de frakfurt, cigrons cuits…\nEl libro de los pelos de Pernilla Stalfelt publicat per La Osa menor, 2012.\nHi ha tot tipus de pels, i cadascún te la seva funció… aquest conte ens fa una explicació detallada i comparativa dels nostres pels i ens qüestiona algunes coses: a la majoria de senyores no els agraden els pels de les cames tot i que siguin càlids i agradables, per això es depilen i després es posen mitges perquè tenen fred… Al gossos i als gats se’ls ericen els pels quan s’espanten… t’imagines que ens passés el mateix a nosaltres?\n¿Dónde están mis gafas? de Maria Pascual publicat per Thule, 2012.\nUn llibre d’humor, sense paraules d’un senytor que va de cap buscant per tot arreu les seves ulleres: sota el llit, dins la nevera, entre les pàgines d’un llibre, busca i rebusca per tota la casa i només tu, el lector sabràs on les ha deixades!\nArt i Max de David Wiesner publicat per Océano, 2011.\nTot va començar quan l’estel d’en Floyd es va quedar atrapat entre les branques d’un arbre… Primer va probar de sacsejar-lo, però no hi havia manera de desanganxar-lo. Estaba ben atrapat! Aleshores en Floyd va pensar que podia llançar la seva sabatilla per fer-lo caure, i no era qualsevol sabatilla, era la seva sabatilla preferida. I sabeu què va passar? doncs que la sabatilla també es va quedar atrapada dalt de l’arbre, i darrera la sabatilla, l’altra sabatilla, va probar de llançar el seu gat que també es va quedar atrapat i l’escala del vehí, i un pot de pintura i un ànec i una cadira… ni us imagineu tot el que va arribar a llançar per tal de fer caure el seu estel! Voleu saber si ho va aconseguir? doncs llegiu aquest conte que estic segura que us arrencarà com a mínim un somriure…\nAls animals també els agrada llegir contes abans d’anar a dormir, però cadascun té les seves preferències: El llop només llegeix contes dels tres porquets… i llibres de cuina, els cangurs, només llegeixen llibres de butxaca, o les cigonyes que únicament llegeixen llibres de bebès… i les rates? on són les rates??\nUn llibre divertit i enginyòs amb el que segur despertareu un bon somriure…\nEl pobre fantasma Anselm era molt desgraciat, ja que no era un fantasma valent com els que surten als contes, sinó tan poruc que tot l?espantava. I era tan tímid que no tenia cap amic, i estava fart de viure sol. Un matí va decidir sortir al carrer per mirar de conèixer algun nen o nena. Però les criatures, en veure?l, fugien esperitades. De sobte, però, es va adonar que una fantasma fosca el seguia a tot arreu. De primer, el pobre fantasma Anselm es va espantar molt, però finalment es va decidir a parlar amb aquella fantasma tan estranya. I va tenir una bona sorpresa!\nSegueix-me! (una història d’amor que no té res d’estrany).\nJosé Campari: Pontevedra: OQO, 2007.\n-Tellegen, Toon. Cartes de l’esquirol, de la formiga, de l’elefant, de l’os… Barcelona: Destino, 2001 (I*** Tel)\n-Gusti. Medio elefante. Barcelona: Serres, 2005. (I* Gus)\n-Cano, Carles. En què es diferencien el mar d’un elefant? Barcelona: Aura, 1993. (I* Can)\n-Millán, José Antonio. ¡Me como esa coma! ¡glups! Parece que la puntuación es importante. Barcelona: Serres, 2007. (I434.6 Mil) R\n–Taylor, Sean. Quan neix un monstre. Barcelona: Joventut, 2006. (I*) R\n–Asch, Frank. El ratolí del senyor Maxwell. Barcelona: Joventut, 2004. (I**) R\n–Boer, Joan de. El Sultà i els ratolins. Pontevedra: QOQ, 2005. (I*) R\n–Liván, Paco. La cosa que fa més mal del món. Pontevedra: OQO, 2005. (I*) R\n–Thomas Valerie. La bruixa Brunilda i el seu ordinador. Barcelona: Blume, 2006. (I*) R\n–Farré, Lluís. Ramonet, vés-te’n a… Barcelona: Cruïlla, 2001. (El vaixell de vapor. Sèrie Blanca, 29). (I*) R\n–Arnold, Tedd. Sóc la supermosca!. Barcelona: Beascoa, 2007. (I*) R


Codorniu i Jordi Roca creen un gelat de gel fet amb cava - Diari de Girona\nacn | barcelona 10.05.2018 | 13:54\nEl grup Codorniu Raventós i el xef Jordi Roca del Celler de Can Roca han creat el gelat de gel Anna Rocks. El producte, que segueix el format d´altres marques com Frigo i es presenta tipus ´Calippo´, es basa en els caves Ice de Codorniu, pensats per a servir amb gel o còctels. El llançament d´Anna Rocks coincideix amb la sortida al mercat d´Anna Ice Edition Rosé, la versió rosada del cava Ice que la firma de Sant Sadurní va treure al mercat l´any passat, de manera que el nou gelat s´ofereix en versió tradicional i rosada. La presidenta del grup Codorniu Raventós, Mar Raventós, ha destacat que l´objectiu del gelat és oferir un producte "creatiu" amb el qual "es trenquin les idees fixes de molta gent que creu que el cava només es pot prendre d´una manera concreta". Durant la fase inicial, Anna Rocks es distribuirà només a les geladeries Rocambolesc, si bé no es descarta oferir el producte també al Celler de Can Roca.\nRaventós ha assegurat que la "innovació" sempre ha estat un dels eixos de Codorniu, i s´ha remès als orígens d´Anna de Codorniu, que va ser el primer cava elaborat amb varietat de raïm Chardonnay. "Allà ja vam començar a innovar", ha recordat la presidenta de la firma cavista, que ha destacat la complicitat amb el xef Joan Roca per desenvolupar el nou gelat. Segons Mar Raventós, la idea s´ha centrat en un producte de gel amb embolcall de cartró "per mantenir la imatge de qualitat amb una presentació neta".\nAl seu torn, Roca ha admès que el projecte d´elaborar un gelat amb cava era un "repte" per tal d´aconseguir mantenir "el caràcter" de l´escumós en format glaçat. Amb tot, també ha assegurat que el to "refrescant" dels caves Ice i la seva identitat "els converteix en productes perfectes per a elaborar un gelat de gel".\nDiscreció sobre la venda d´accions\nCodorniu i Roca han presentat Anna Rocks en un acte privat en un hotel de Barcelona que ha despertat expectació de diversos mitjans de comunicació per la presència de Mar Raventós, poques setmanes després que transcendís que la firma cavista està valorant la venda de part de l´accionariat a un soci minoritari. Amb tot, Raventós ha mantingut discreció sobre el punt en què es troben aquestes converses. "Avui només ens centrarem en la presentació del producte", ha respòs reiteradament la presidenta de Codorniu davant la insistència de la premsa.\nJordi Roca crea un gelat amb forma d'«smartphone» i gust de iogurt, llima i regalèssia


Inici Altres Activitats, Tallers i Teràpies Educació Emocional\nL'àmbit emocional personal és molt important. Tots tenim una història emocional i a vegades aquesta història ens ha deixat patrons de funcionament que figiculten viure la vida amb fluidesa i harmonia.\nEl treball en l'àmbit emocional propicia que la persona gestioni el seu passat emocional i adquireixi eines per tal de propiciar viure el seu futur amb més benestar emocional.\nEl treball individual sempre està enfocat a que la persona a traés del seu creixement personal pugui ser capaç de reslodre els seus conflictes, i aconseguir aquells objectius i fites que es proposa aconseguir.\nDurant una sèrie de sessions tindrà l'acompanyament professional que li propicï anar més lluny dels conflictes i aconseguir el que la persona vol per a la seva vida. La transformació personal sempre és possible i sovint és més fàcil, amb l'acompanyamnet professional, del que la persona s'hauria pogut imaginar abans d'iniciar el treball.


Ponents. Departament de Territori i Sostenibilitat\nMikael Colville-Andersen és expert en disseny urbà i CEO de Copenhagenize Design Co, assessora a les ciutats i pobles de tot el món en relació amb l'urbanisme ciclista i el restabliment de la bicicleta com a mitjà de transport a les ciutats. És especialista en planificació urbana i política, màrqueting, comunicació, disseny urbà, disseny gràfic, cinematografia i fotografia.\nVídeo "Torna la bici"\nMikael Colville-Andersen al 30 minuts\nDirector general d’Infraestructures de Mobilitat del Departament de Territori i Sostenibilitat. Nascut a Barcelona l’any 1968. Enginyer de Camins, Canals i Ports per la Universitat Politècnica de Catalunya.\nFlorian Schneider va estudiar primer Enginyeria Ambiental a la Technical University de Munic i després Ciències i Gestió Ambiental a la Université Libre de Brussel·les. Es va graduar el 2012 amb la temàtica "La reintroducció del tramvia a França - un benefici per al medi ambient". A partir d’aleshores, va treballar durant 3 anys i mig per la ciutat de Friburg, al departament de Planificació del Transport. Les seves responsabilitats incloïen la planificació d'un projecte de bicicletes multiusuari, la planificació i implementació d'una xarxa local de cotxes multiusuari, el disseny d’una infraestructura ciclista, i per últim la coordinació de les activitats de màrqueting sobre el ciclisme a la ciutat. Des del juliol de 2016, Schneider està investigant les opcions de ruta dels ciclistes en un doctorat a la Delft University of Technology dels Països Baixos.\nFrans Jan van Rossem\nCap del programa Cycling de la ciutat d'Utrecht. Nascut a Utrecht l’any 1963 i amant de les bicicletes, va estudiar Geografia Humana i un grau d’Ensenyament. Després dels seus estudis va tenir diferents feines al sector privat abans de començar a treballar per la ciutat d'Utrecht el 1999. Des de llavors ha ocupat diversos càrrecs de direcció en una àmplia varietat d’àrees. Fa tres anys va començar com a director del programa Cycling.\nEn aquest moment està treballant per a què Utrecht sigui la ciutat més bike-friendly del món. Es vol assolir un creixement popular habitable, accessible i econòmicament fort a la ciutat. Està convençut que la bicicleta ha d'exercir un paper més important per aconseguir el seu objectiu i per això es dona prioritat en les polítiques de mobilitat del municipi.\nEl pla d'acció Utrecht – we all cycle! és el resultat tangible del pla estratègic Utrecht Attractive and Accessible (UAA). L’UAA se centra en aconseguir l'equilibri adequat entre l'accessibilitat, la bellesa i l'habitabilitat el 2030.\nDesprés de 8 anys treballant en el desenvolupament d’energies renovables (eòlica, metanització i l'energia geotèrmica profunda), Pierre-Marie Garnier va canviar de rumb el 2016 per treballar en el desenvolupament de mitjans de transport sostenible com a cap del projecte de la bicicleta per la ciutat d'Estrasburg. Com a projectes principals compta amb el desenvolupament de VéloStras (autopista per a bicicletes a Estrasburg), control administratiu del sistema d’ubicació de bicicletes i el desenvolupament de l'ús de la bicicleta de càrrega, entre d'altres.


Benvingut al lloc web del Servei d’Esclerocronologia de l’IMEDEA (CSIC-UIB), aquí trobarà tota la informació sobre el Servei, tot el que necessiti saber sobre les diferents tècniques que aplicam en teixits calcificats.\nL’Esclerocronologia estudia els patrons físics i químics en bandes de creixement temporal registrats en estructures calcificades d’organismes aquàtics (otòlits, vèrtebres, escates, coralls, closques de bivalves, etc). L’objectiu és reconstruir-ne la història vital i la relació amb processos ecològics, antròpics i ambientals.\nActualment l’esclerocronologia es projecta com una ciència interdisciplinària amb diverses aplicacions: (i) reconstrucció del paleoclima, (ii) canvi climàtic i ambiental, (iii) estudis físics i biològics, (iv) presència de contaminants i els seus efectes, i (v) aplicacions en estudis de gestió i conservació dels recursos pesquers.\nEl Servei d’Esclerocronologia de l’IMEDEA (CSIC-UIB) està especialitzat en la datació cronològica de teixits calcificats (determinació de l’edat) utilitzant tant marques estacionals com diàries, en la validació de la periodicitat de les marques mitjançant mètodes directes i indirectes, i en la realització de les anàlisis de composició elemental dels teixits (elements traça i isòtops).\nAquest Servei és l’únic d’aquest tipus en tot l’estat que ha estat inclòs al Catàleg de Serveis Científic-Tècnics del CSIC, i les seves condicions i tarifes han estat aprovades per l’agència estatal.\nEl Servei és desenvolupat pel Laboratori d’Ecologia de Peixos de l’IMEDEA (CSIC-UIB), liderat per la Prof. Beatriz Morales Nin, experta en l’estudi d’estructures calcificades de dels anys 90. A més el Grup compta amb la presència d’una tècnica contractada especialista en microquímica i datació i de personal permanent que treballen de manera conjunta i coordinada. El grup recolza la transferència de coneixement mitjançant programes de doctorat, màster, grau i la formació de visitants.\nConsiderant els objectius específics de cada estudi es determinarà el tipus de Prestació. S’ofereix un total de 2 Variants per a la Prestació Datació i de 7 Variants per a la Prestació Microquímica, a més d’una Prestació General que no inclou costos de material.\nA QUI S’OFEREIX\nEl Servei s’ofereix internament als investigadors de l’IMEDEA (CSIC-UIB) o d’altres centres pertanyents al CSIC, i de forma externa a altres entitats de l’AGE, OPIs, universitats espanyoles i entitats privades i estrangeres, aplicant-se tarifes diferenciades segons pertoqui.\nPrèviament a l’execució de la Prestació es fa un assessorament sobre la metodologia (i.e. Variant) més adequada al objectius de l’estudi a realitzar.\nEl Servei d’Esclerocronologia de l’IMEDEA (CSIC-UIB) disposa de protocols estandarditzats per al processament de les mostres i per al tractament dels resultats obtinguts. En el cas dels estudis de microquímica s’apliquen mètodes ultranets que garanteixen la qualitat de les anàlisis.\nDegut a la gran diversitat de tècniques i mètodes aplicables, qualsevol sol·licitud és estudiada individualment per tal d’oferir el pressupost més ajustat segons la tarifa estipulada. Dins de cada Prestació hi ha diverses Variants les quals cobreixen la totalitat dels estudis que es poden desenvolupar en el camp dels teixits calcificats. Les anàlisis de microquímica (ICPMS o IRMS) poden ser realitzades pel nostre Servei o bé poden contractar-se directament amb els SAI de la Universidade de A Coruña, encara que, en aquest darrer cas, la preparació de les mostres la realitza el Servei d’Esclerocronologia de l’IMEDEA (CSIC-UIB).\nEl preu de les diferents Variants oferides pel Servei d’Esclerocronologia es fa en base al cost diari del treball (€/dia), el qual varia en funció del material utilitzat i del nombre de mostres que es poden processar per dia.\nLa prestació conclou amb l’enviament de les matrius de dades generades i amb la redacció d’informes que inclouen aspectes tècnics, metodològics i descripció dels resultats. El Servei pot participar, si així es requereix, de la redacció d’articles científics relacionats amb la Prestació realitzada.


El cementiri mariner de L’Escala (Alt Empordà, Girona) | Patrimoni Funerari.cat\nEl cementiri mariner de L’Escala (Alt Empordà, Girona)\nEls recinte funerari del qual us parlarem avui també se l’anomena “cementiri vell” o “cementiri blanc”. Aquest cementiri és, potser, un dels més paradigmàtics o representatius del què pensem que han de ser els cementiris mariners perquè és d’un blanc esclatant, perquè és tot senzillesa i perquè està ple de referències a la mar, tan propera a les vides dels habitants de l’Escala.\nL’Escala és un municipi mariner de més de 10.000 habitants, que es dediquen principalment al turisme, la pesca tradicional i la conserva de l’anxova. En el seu terme municipal, molt a prop de la vil·la, es troben les ruïnes arqueològiques d’Empúries, un dels jaciments més importants de la Península.\nCom la majoria de cementiris actuals, aquest recinte, situat en uns terrenys coneguts com “els Estenedors” que estan molt a prop del mar, substitueix el parroquial que hi havia antigament al costat de l’església de Sant Pere des de 1682. Sembla ser que es va construir entre els anys 1835 i 1836 perquè dues epidèmies (de còlera i de malària) van col·lapsar l’antic cementiri parroquial amb més de 400 morts.\nTot i que hi ha una làpida datada de 1835 (situada a terra, a la dreta de la capella), gràcies als arxius sabem que entre els anys 1837 i 1851 es va enterrar directament sobre el terreny que avui ocupa el cementiri, però que encara no s’havien construït ni murs ni nínxols, que van ser fets parcialment a partir de l’any 1859 per un paleta local, després de llargs i greus problemes econòmics del consistori. És a dir, entre 1837 i 1859 s’hi va enterrar sense existir el recinte pròpiament dit i, de fet, l’any 1861 els murs perimetrals encara no estaven finalitzats.\nPorta d’entrada al recinte catòlic\nL’any 1876 el rector de L’Escala va proposar la construcció de la capella funerària, que avui podem contemplar en línia paral·lela a l’entrada, en substitució d’una anterior. Com que el consistori no disposava de diners, es va acordar la possibilitat de construir panteons a banda i banda de l’avinguda principal i al terra de la futura capella per finançar-la. La capella es va finalitzar quatre anys després. A més, el paleta que la va construir va haver de cobrar les obres en nínxols (concretament 37, des del número 202 al 239). per tal que pogués recuperar els diners amb la seva venda. Tot i que ja hi havia hagut un enterrament no catòlic anterior, l’any 1888 s’hi afegeix un petit espai per a enterraments no catòlics, al qual s’accedia des d’una altra porta, aquest cop de fusta. L’any 1890 es va arreglar el camí que portava al recinte i la porta metàl·lica principal.\nL’any 1963 l’ajuntament estava disposat a demolir tot el recinte per convertir-lo en una plaça perquè “entorpece completamente el desarrollo del plan normal de edificaciones” però el projecte no es va portar a terme per diferents motius. El cementiri va ser clausurat l’any 1970.\nA principis dels anys 70, un important moviment veinal, encapçalat per la Comissió de Defensa de l’Arquitectura Popular de L’Escala i recolzada per nombrosos intel·lectuals i artistes, va iniciar vàries accions per aconseguir la preservació d’aquesta important mostra funerària. Sortosament, la Consejería del Patrimonio Artístico, l’any 1977, va informar favorablement sobre la declaració del Cementiri Vell de l’Escala com a Monument Històric-Artístic de caràcter local, amb l’argument de ser “uno de los escasos ejemplos conservados”. En va ser declarat l’any 1978, juntament amb l’Alfolí de la Sal. Aleshores, l’ajuntament va encarregar la restauració del cementiri, en aquell temps ple d’herbes i molt malmés, a l’arquitecte Benet Cervera.\nSepultura de l’escriptora Caterina Albert\nEl recinte té forma rectangular amb l’entrada orientada al Nord-oest, d’esquena al mar. Un petit joc dels murs impedeix veure l’interior del recinte des de la porta. Tot just entrar trobarem una primera zona de nínxols formada per fileres de 2 o 3 unitats d’alçada als murs perimetrals i als mòduls aïllats centrals, que es disposen 3 per banda del passeig principal. La darrera zona, la més gran i enjardinada, finalitza amb la capella. Està formada per nínxols perimetrals i per algun panteó i tomba centrals.\nÉs un cementiri humil, fet anb materials senzills, totalment arrebossat i d’un blanc esclatant, típic d’alguns cementiris mariners. Els nínxols estan coronats per un timpà sense decoració i numerats amb plaques de ceràmica vidriada. Actualment, la majoria de tombes ja no tenen làpida, però les que encara queden presenten epitafis molt interessants.També hi destaca la tomba de Caterina Albert, nascuda a L’Escala, escriptora que va haver de signar la majoria de les seves obres amb el pseudònim masculí de “Víctor Català” perquè era dona.\nA l’entrada, un trist rètol dels anys 90, recorda els noms de les 58 veïns de L’Escala morts a conseqüència de la Guerra Civil o als camps de concentració nazis.\nDetall d’un del panteons més significatius\nHem comptabilitzat dos panteons: el més interessant és el que presenta la figura d’una dona orant, l’única escultura humana del recinte, i un altre amb una creu.\nCom ha passat amb d’altres cementiris mariners, a aquest recinte també se li han dedicat poemes, concretament Caterina Albert, enterrada en un nínxol d’aquest ementiri, en va fer el poema “Visita” i M. Àngels Anglada el titolat “Els nens de L’Escala pinten el cementiri blanc”.\n“El cementiri fill de la malària”, al blog Scala Hanníbalis: viatge en el temps per l’Escala-Empúries i altres volades [consultat 29 de març de 2012}\nVILA, Mercè. El Cementiri vell : allò que ens conten els arxius. L’Escala, 1991 : Ajuntament de l’Escala: Centre d’Estudis Escalencs, Monografies locals nº 1.\nEl Cementiri vell de L’Escala està situat al carrer Garbí nº 15. Per acceder-hi, cal que us dirigiu a l’oficina de la polícia local que hi ha just al costat i demanar-ne les claus.