Barcelona. Dimarts, 21 de Maig 2019. 05:30\nEl Financial Times portava aquest cap de setmana la ressenya del nou llibre de Christopher Clark, Time and Power. Clark és conegut per dos llibres que van saber tocar el moll de l’os dels desastres europeus del segle XX, Iron Kingdom i The Sleepwalkers.\nEl primer llibre estudia els orígens i l’esplendor de Prússia, fins a la seva desaparició sota les runes del III Reich. El segon se centra en els prolegòmens de la Primera Guerra Mundial, i explica com la guerra de papers i d’aliances va atrapar les elits del continent en una lògica diabòlica que no van poder aturar.\nTot i que no he tingut temps d’entrar en el llibre nou de Clark, la introducció comença amb una frase bonica: “Així com la gravetat doblega la llum, el poder doblega el temps”. Des de les primeres planes, l’historiador australià es compromet a explorar els efectes que la consciència històrica té en la manera d’exercir el poder i d’organitzar les societats.\nCom diu Clark, els països tenen una memòria profunda, i hi ha una lògica en la manera com es veuen a si mateixos, fins i tot quan un règim polític abjura de l’anterior. A la vegada, la història evoluciona o canvia de registre quan apareixen governants que tenen una idea pròpia del passat i d’allò que és permanent i decisiu en el període que els ha tocat viure.\nEl llibre fa servir quatre figures de la història d’Alemanya que van haver de navegar en èpoques d’inestabilitat i que les van afrontar amb objectius i mentalitats molt diferents. Frederic Guillem de Brandenburg, Frederic el Gran, Bismark i Hitler es presenten com a figures arquetípiques més que no pas com a mers actors històrics d’un país concret.\nAra que Europa sembla haver perdut el nord, és probable que el llibre de Clark torni a tocar tendre. El futur del continent depèn en gran mesura de la idea que Alemanya desenvolupi els propers anys del seu passat i del paper que ha de jugar en el món. Tot i així, n’hi ha prou de veure series com The Spanish Queen o Knightfall per adonar-se que Espanya és l'autèntic forat negre de la història europea.\nLa introducció del llibre de Clark m’ha fet pensar molt en la sensació que la gran majoria de polítics catalans i espanyols transmeten d’estar-se ofegant en el seu propi temps històric. L’aparició de Vox, la força de ciutadans o la resistència de la cultura processista són fenòmens tòxics que s’alimenten del buit que el segle XX ha deixat a Espanya.\nSi els hispanistes haguessin fet la seva feina, en comptes d’explicar sopars de duro per guanyar premis i diners, en els despatxos de Madrid i Barcelona potser hi hauria més perspectiva històrica i Europa funcionaria una mica millor. La manera com et relaciones amb el passat marca la manera com lluites pel futur i el construeixes, i Espanya encara sembla atrapada en el forrellat retòric i sentimental de la Transició.\nA Catalunya, els partits del Parlament, inclosa la CUP, han decidit que la independència és impossible com a mínim per una generació. Imbuïts per una idea del passat estreta i moralista, es refugien en debats folklòrics que responen més a les ombres projectades pels traumes antics, que no pas a l'onada de canvis generals que està transformant el món.\nEspanya és una peça important pel progrés d’Europa, però s’està convertint en un mirall grotesc del seu estancament. Sense una idea imaginativa i rica de la història, obsedits per mantenir un lloc en la cadena de favors, la majoria de polítics catalans i espanyols semblen sords a la geopolítica i a les conseqüències que l’evolució del món tindrà per Europa, si no apareixen líders que comencin a pensar millor.\nEn el fons, és ben senzill. Si l’Europa dels germànics acaba novament als Pirineus, o si Espanya es torna a embolicar amb experiments federalistes i republicans, repetirem la història de sempre, amb l’afegit que el continent ja no és al centre del món. Si Catalunya és capaç d’exportar les seves forces, en comptes dels seus petits monstres, les possibilitats de conservar el que s’ha guanyat seran molt més grans.\nOpinió Aturar el Graupera Enric Vila


Les Pungoles opina i viu: On juguen els nostres nens HI HAVIA POLLASTRE\nOn juguen els nostres nens HI HAVIA POLLASTRE\nSi, literalment. És tan insalubre la situació actual dels contenidors de residus del Carrer Montnegre de Les Pungoles, que avuí mateix, diverses mares i àvies se'ns han queixat de la situació inverosímil dels contenidors. Desparramatas pel asfalt i la vorera, hi havien residus orgànics de tota mena i el "pollastre cru" envoltat de gats i formigues arribava a dins del poliesportiu de Les Pungoles. Podeu veure la fotografia\nLa situació ja és INSOTENIBLE i caldria prendre mesures de forma inmediata, ja que les famílies amenacen de denunciar la situació a Sanitat amb tota la raó. Cal que els regidors d'esports i medi ambient parlin, i comencin per una retirada dels contenidors de forma provisional fins trobar una resposta efectiva al problema, o bé augmentar la freqüencia de retirada dels residus durant l'època d'estiu. En l'epoca estival els residus s'incremeten, i generen un problema encara més greu en les instal.lacions esportives on està el casalet dels nens. Cal actuar JA, encara que al Setembre es fagin els canvis més estudiats. Li demanem al Sr. Florenci que fagi alguna actuació provisional fins que al setembre tinguin estudiat una resposta tècnica eficaç i contundent (sabem que ens ha demanat paciència), com ens va comentar en la reunió amb la gent del PUSA. Els nens no poden rondar aquest espai tal i com està ara.\nCom ja us va informar l' Israel, el dilluns pasat es va reunir amb el Regidor de Medi Ambient, Sr Llavina per tal de parlar sobre la problemàtica dels contenidors a Les Pungoles i Can Miret. PUSA ha volgut anar més enllà hi va presentar el dimecres una proposta de Resolució sobre aquesta qüestió que serà debatuda al Ple Municipal que s' ha de celebrar avans de vacances. Com sempre, rebreu informació dels pasos seguits i de les respostes obtingudes.


06 | maig | 2013 | Aracne fila i fila\nGrec i mitologia!\nThis entry was posted in Cultura Clàssica 3r, General, Grec 1r, Grec 2n, Llatí 1r, Llatí 4t on 6 maig 2013 by victorsanchez.\nL’arqueologia segons Marta Prevosti\nCom a bona Premianenca interessada pels temps remots, avui he assistit al Museu de l’Estampació de Premià de Mar atreta pel suggeridor títol amb què s’anunciava la xerrada de la prestigiosa investigadora de l’ICAC Marta Prevosti.\nL’arqueòloga ens ha assenyalat, en primer lloc, que la fascinació pels objectes del passat és inherent a l’ésser humà, de manera que tenim testimonis que des d’antic hi ha hagut gent que guardava i gaudia d’objectes d’èpoques anteriors. És el cas, per exemple, de la Vil·la dels Papirs d’Herculà, on s’ha trobat una col·lecció de vuitanta escultures a la qual pertanyen les imatges que il·lustren el cartell.\nA continuació, ha passat a definir l’arqueologia com a part de la Història amb metodologia pròpia, que ha presentat amb un símil força il·lustratiu. Segons Prevosti, l’arqueòleg actua com un psicòleg a la recerca de les capes de records per trobar la clau interpretativa dels conflictes emocionals presents. A mi, personalment, m’ha semblat una comparació molt encertada, de debò.\nL’estudi estratigràfic com a base principal de la metodologia arqueològica ha estat el tema següent, sobre el qual la ponent ha remarcat la connexió amb ciències experimentals com la geologia. Ha explicat com es formen els estrats, com s’interpreten en sentit invers a la seva formació per tal de saber la cronologia relativa del jaciment, és a dir, l’ordre de cada estrat, i també per conèixer-ne la datació exacta gràcies sobretot a les troballes ceràmiques o l’utillatge.\nAltres tècniques de datació com el carboni 14 o el paleomagnetisme ens remeten de nou a la relació d’aquesta disciplina històrica amb les ciències experimentals, així com els registres paleo-ambientals, les anàlisis pol·líniques, els estudis ossis i de microcarbonis, que ens donen dades sobre el clima, la fauna i la flora de l’entorn.\nDesprés d’aquesta visió general de l’arqueòleg com a psicòleg del passat que ha de tenir molt de científic per poder arribar a conclusions fidedignes, Prevosti ha dedicat una segona part a la tècnica de les prospeccions per se, independentment que finalment obrin pas a una excavació. És en aquest punt on l’estudi arqueològic s’assembla més a la investigació detectivesca a què fa referència el títol de la xerrada, ja que s’apropa a un joc de pistes que l’investigador ha d’analitzar i interrelacionar per poder arribar a conclusions amb les màximes garanties d’encert. El més destacat, al meu entendre, ha estat que, des d’aquell moment, el públic hem pogut gaudir d’una detallada exemplificació relacionada amb el projecte Ager Tarraconensis del qual forma part Marta Prevosti. És apassionant escoltar com les traces de les àmfores han portat a la detecció de la rellevància de la família Clodius Martialis, un membre de la qual va arribar a ser duumvir de Tàrraco, i a la detecció de la sèquia que portava l’aigua als seus camps vitícoles.\nPer acabar, la investigadora ha posat el colofó amb la referència a dues campanyes arqueològiques llegendàries en tant que pioneres, en les quals la intuïció i la passió pels enigmes no tenen res a envejar al mateix Sherlock Holmes. Quina millor mostra de l’encís de la recerca arqueològica que la passió de diletant que va portar Schliemann fins a la mítica Troia o la intuïció d’un més rigorós Arthur Evans, que va treure a la llum l’esplendor de Cnossos?\nFet i fet, ha estat una estona enriquidora que s’ha clos amb un breu col·loqui provocat per un auditori que es resistia a deixar marxar una ponent que ens havia posat la mel a la boca i ens havia obert més interrogants encara. No és estrany, doncs, que en honor de l’espai en què ens trobaven, s’animés Prevosti a girar els ulls al camp de l’arqueologia tèxtil, on encara hi ha molt per dir.\nSi teniu dubtes, estimats aràcnids i aràcnides premianencs, pregunteu-los a dues companyes que hi eren presents i les quals he detectat immediatament, perquè eren dels pocs joves que hi havia entre el públic. He parlat amb una d’elles i m’ho ha confirmat, mentre l’altra s’afanyava a parlar amb l’oradora per qüestions del Treball de recerca. M’agradaria saber qui sou, perquè no he pensat a preguntar-vos el nom…\nCom a tema d’investigació us proposo que desenvolupeu els dos exemples que han posat punt final a l’exposició, tal com us he indicat. Qui són aquests personatges? Per què atribueixo “passió de diletant” a l’un i “intuïció” amb més rigor a l’altre?\nTERESA DEVESA MONCLÚS\nThis entry was posted in General, Grec 2n, Llatí 1r, Llatí 2n, Llatí 4t and tagged Arqueologia, Marta Prevosti, Museu de l'Estampació on 6 maig 2013 by Teresa Devesa i Monclús.


La redistribució de la riquesa en el mercat laboral, per Tomàs Rubió\nLa redistribució de la riquesa en el mercat laboral\nLa competitivitat s'ha de guanyar en diferents estadis (innovació, noves tecnologies...) i no essencialment amb la contenció dels costos laborals.\nDimarts, 05/03/2019 - 17:58\nA Espanya, a una taxa d’atur del 14,3% i una bretxa salarial del 15%, se li afegeix el greu deteriorament de la qualitat dels contractes laborals, denunciat per la mateixa Organització Internacional del Treball (OIT). Tot i que l’últim any la temporalitat ha disminuït una mica, la precarietat i la pobresa laboral continuen sent un motiu d’angoixa per als treballadors, ja que, des del 2008, l’ocupació temporal es troba entre les taxes més altes de la UE. Assolint per a l’any 2017 una mitjana del 26%, i amb una durada inferior a sis mesos de gairebé el 60%.\nAcomiadar a Espanya, des de la reforma liberal del PP el 2012, es converteix en una cosa molt més fàcil i barata, tal com deia llavors el llavors responsable econòmic del Govern, Luis de Guindos. La recuperació econòmica és deutora d’aquesta circumstància que, juntament amb la devaluació interna i les exportacions, van permetre tornar els resultats empresarials al camí dels beneficis. Cinc anys després des de la sortida de la recessió, amb un PIB del 2,6% per al 2018, i una més que raonable previsió del 2,2% per a aquest any 2019, fa oportú trobar nous mètodes menys dràstics per ajustar les plantilles.\nMotivació, formació, retribució i desenvolupament\nLes empreses més ben gestionades són les que analitzen les diverses alternatives de futur i disposen de menors índexs de rotació. Realitzen processos perquè el factor humà es pot adaptar als diferents nivells de demanda sense canvis bruscos de la plantilla. Parlem de processos, no de decisions a curt termini. Aquests se sustenten en polítiques de motivació, formació, retribució i desenvolupament. Mitjançant un constant procés de previsió, s’equilibren les necessitats organitzatives amb estructures de personal més flexibles i preparades per als canvis. Aquesta actuació influeix sobre tres grups de variables, com ara la quantitat de treball necessari (plans de producció, distribució...), la productivitat (inversions, formació, transformació digital...), i l’elasticitat de la jornada laboral (tipologia contractual, hores extres...).\nAls cinc anys de la sortida de la recessió, es fan oportuns\nmètodes menys dràstics que l’acomiadament de la reforma del PP per ajustar les plantilles\nA Espanya se sobreutilitza la prolongació de la jornada laboral com a instrument d’adaptació. En alguns sectors, el que hauria de ser una excepció s’ha convertit en un costum. L’any 2017, les hores extres realitzades i cobrades ascendeixen a uns 147 milions, segons informe de Randstad. El que ha suposat un 47% més que el 2013. A aquestes xifres s’hi afegeixen les hores extra realitzades i no cobrades. Sobre aquestes no és fàcil conèixer-ne el seu volum real, més enllà de les mitjanes setmanals enquestades per l’INE. Però es pot acceptar una xifra global pròxima als 140 milions d’hores extres anuals no cobrades que, pel seu preu mitjà, suposen uns 1.900 milions d’euros d’estalvi per a les empreses, i uns menors ingressos per a la Seguretat Social. La UGT manifestava que regularitzar aquesta mena de situació podria suposar l’aflorament d’uns 170.000 nous llocs de treball.\nLa Central de Balanços del Banc d’Espanya, indica que, en els nou primers mesos del 2018, les empreses no financeres han millorat els salaris en un 1'5%, l’augment més gran des de l’any 2009, mentre que aquestes empreses respecte del mateix període van créixer els resultats el 59,5% més. Acumulant ja sis anys de beneficis continuats. Atenent les empreses de l’IBEX 35, els millors resultats gairebé no han repercutit sobre el factor treball. Oxfam Intermón, en el seu últim informe, denuncia que el salari dels alts càrrecs va créixer un 8%, cinc vegades més que el sou mitjà dels seus empleats, i això suposa que es necessiten 132 anys (molt més que una vida) d’un empleat per arribar al que un directiu cobra en un any.\nA Espanya el benefici empresarial per remunerar el capital (sobre el valor afegit) s’ha situat per sobre de la mitjana europea (Eurostat). Atenent a principis de responsabilitat col·lectiva, el nostre model laboral podria buscar una eficiència social més gran a través d’un mercat laboral més equilibrat. La competitivitat s’ha de guanyar en diferents estadis (innovació, noves tecnologies...) i no essencialment amb la contenció dels costos laborals. Per això, tot i que el president de la CEOE acaba de manifestar-se en contra de qualsevol modificació laboral, “perquè no és el moment”, ara es dona la conjuntura d’invertir en els treballadors a través de diferents vies, amb processos de formació i desenvolupament, millores en les retribucions, eliminant la bretxa salarial i establint un marc laboral més equilibrat.\nTemes: Reforma laboral CEOE Crisi PP Atur


David Armengol, nou director artístic de La Capella | Barcelona Cultura\nNascut a Barcelona, és comissari independent i combina la pràctica curatorial amb la gestió cultural i la docència.\nDavid Armengol (Barcelona, 1974) serà el responsable de la direcció de l'espai La Capella els propers quatre anys, amb possibilitat d'un any més de pròrroga. El jurat que ha resolt el concurs públic ha valorat el projecte presentat per Armengol com la millor proposta, i l'ha definit com a "continuista i per tant molt viable" i que "aporta garanties de tirar endavant pel que fa a mitjans i estructura". El jurat el formaven Oriol Gual Dalmau, cap del Servei d'exposicions i director de la Virreina i Capella (1990-1999) i director de La Capella (1999-2020); Anna Ramírez Galván, directora de Teixit Cultural de l’Institut de Cultura de Barcelona; Lola Lasurt Bachs, artista visual i docent, i Jordi Ferreiro Ouro, artista i educador, membres de la junta de la PAAC que han actuat com una única veu i vot; Martina Millà Bernad, cap d'exposicions de la Fundació Joan Miró de Barcelona; Jordi Antas Barranco, comissari independent i mediador, i Clàudia Elies Oliveras, responsable del Programa d’Arts Visuals de Can Felipa.\nArmengol és comissari independent i combina la seva pràctica curatorial amb altres activitats paral·leles com la gestió cultural i la docència. Els seus projectes s’han pogut veure en espais d'art contemporani com CaixaForum Barcelona (2008), Matadero Madrid (2010), la Fundació Joan Miró de Barcelona (2012-2013), Fabra i Coats Centre d'Art Contemporani de Barcelona (2014), l’EAC - Espacio de Arte Contemporáneo de Montevideo, a l'Uruguai (2015), Bòlit Centre d’Art Contemporani de Girona (2016), Centre d’Art Tecla Sala de l’Hospitalet (2019), el Centre d’Art La Panera de Lleida (2019) o Tabacalera Promoción del Arte a Madrid (2020). El seu treball ha mantingut sempre una forta anàlisi contextual, formant part de l’equip de coordinació de Sant Andreu Contemporani (2009-2013), sent col·laborador extern a La Capella durant diverses temporades (2016-2020) o comissariant, amb la Diputació de Barcelona, una itinerància de la col·lecció MACBA (2017-2019) pels centres d’art de la província de Barcelona.\nL'espai expositiu La Capella es troba ubicat en el conjunt monumental de l’Hospital de la Santa Creu i de la Casa de la Convalescència. És un referent per a la creació d’art emergent a través del programa Barcelona Producció, que des del 2006 ha incentivat la producció en l’àmbit de les pràctiques artístiques contemporànies promovent la participació d’artistes, comissaris, crítics, investigadors i altres professionals, mitjançant una convocatòria oberta i una selecció de projectes efectuada per un jurat independent.


Fragments de camins i curses: de juny 2009\nH45, la categoria dels iaios de la orientació catalana ha canviat significativament aquesta temporada. Hem passat de curses amb 5 o 6 participants en curses que mai baixen de 10 inscrits i en algunes, fins i tot, hem estat 15. La competència ha augmentat amb l'arribada a la categoria d'orientadors que la temporada passada corrien a H40.\nEl dominador absolut és en Joan Sánchez que ha guanyat totes les curses que ha fet. És un orientador amb molt bon domini tècnic, bona forma física que fa molt poques errades i que de moment queda molt lluny de l'abast de la resta. De fet ja estem satisfets quan ens hi podem apropar. És admirable la manera tan fàcil com fa les curses.\nUn altre nou a la categoria en Josep Mª Palau ha estat el guanyador de la única cursa en la que no ha participat el Joan, ja que la organitzava el seu club els Aligots, i comença a ser un habitual del podi. És molt ràpid i fa molt bones curses, però a vegades les seves errades són importants\nEn Josep Mª Dedeu no està tan fi com a final de la temporada passada i comet més errades, el que fa que aparegui poc en posicions de podi. Però és un bon company em qui dóna gust comentar la cursa acabada.\nEl que està completament desaparegut és en Mariano Castel, molt allunyat de les posicions de privilegi en totes les curses. Ha perdut la forma aquest any ?\nAdrià Tringuell, un dels il·lustres veterans de l'orientació catalana ha fet bones curses, i encara manté la il·lusió per passar-ho bé i assolir bones posicions en les curses malgrat la forta competència d'enguany. Sempre és interessant escoltar-lo.\nSergi Guillem era un dels que a l'inici de temporada esperaven veure'l de forma habitual en les primeres posicions, però no va començar massa bé la Copa Catalana, encara que en les darreres curses s'ha entonat i ja l'hem vist un parell de vegades enfilar-se al podi.\nL'altre que també ha pujat un cop al podi ha estat el Lluís Alsius, un orientador molt ràpid, però que gairebé sempre l'acostuma a trair-lo alguna errada al llarg de les curses.\nUn dels habituals de les curses és també el Carles Lladó, el federat amb el carnet nº 1 que malgrat la seva edat continua gaudint i participant amb encert a les curses, tot xinoxano.\nMalgrat tanta competència he aconseguit mantenir una certa regularitat que excepte la gran errada a Saldes em permet assolir una bona posició en la major part de les curses i mantenir-me tercer en la general de la Copa Catalana.\nJa ha acabat la primera part de la temporada i caldrà esperar al setembre per veure si hi ha algú capaç de guanyar al Joan en alguna de les curses. Aquest és el nostre repte, malgrat que tots sabem que està un pas per davant nostre.\nUn dels moments més divertits de les curses, és un cop acabada com cadascú davant del mapa comenta amb els companys de categoria quins han estats els seus neguits, les seves opcions i les seves errades més importants al llarg de la cursa.\nPublicat per Ricard Masferrer a 9:42 Cap comentari:\nPublicat per Ricard Masferrer a 23:37 Cap comentari:\nPublicat per Ricard Masferrer a 8:12 Cap comentari:


Parròquia Crist Rei - Reus: RECÉS DE QUARESMA (Primera part)\nEl dia 17 de febrer, Mn. Rafael va predicar un recés als fidels de les Parròquies de Reus. Recollim el material emprat, tal com li varen demanar, per a l’ús de tots aquells que hi estiguin interessats.\nEl silenci és un do del Senyor. Un regal. Ens fa bé el silenci perquè ens permet de mirar endins i trobar el cor on conflueix la memòria, la intel·ligència i el sentiment. Habitem tant en l’exterior que ens bo entrar dins del cor, alli on som radicalment nosaltres, únics, intransferibles, persona individual i irrepetibles. Sant Agustí en les seves Confessions ens diu meravellat: "vaig passar anys i anys buscant-te a fora, oh Déu, i eres en mi, dins meu. Allí m’esperaves". O sant Ignasi d’Antioquia que escriu a les seves cartes des del vaixell que el portava al martiri: “Si poso l’orella dins del meu cor sento un riu impetuós que crida: Vine cap al Pare”. O l’apotegma dels Pares: “Vol aprendre a pregar i no aguanta el silenci”. O el matrimoni que passeja que seu en un banc del passeig de la platja: Ja ens ho hem dit tot, però ens donem la mà. Entrar en el silenci és entrar en el temple interior. Ho hem après de Jesús que li agradava de retrobar en el silenci de les nits i de les aurores la Presència del Pare o el seu sojorn en el desert. He vingut per pregar, he vingut per estar quiet davant del Senyor.\nDéu és. Fem l’elogi de Déu. Ell és una cançó infinita d’amor. Un adagio que ressona sempre. Infinit. Amor gratuït, immens... com el curs de les esferes celestials: El cel parla de la glòria de Déu. Compassió pura. Amor més enllà d’allò degut i merescut. Fins i tot més enllà de la fe. (Escoltem l’adagio).\nL’amor infinit s’ha compadit de nosaltres i ha vingut a l’encontre (ha estat una bogeria increïble). S’ha dibuixat en un Infant, s’ha dibuixat en un Noi, s’ha dibuixat en la claror del cel de Galilea, s’ha dibuixat i s’ha definit clarament en la seva Creu. Allí roman. Ell ens ha explicat la paràbola dels mils retorns. Una paràbola que només de començar-la ja fa tendresa. Un pare tenia dos fills... els creients durant la Quaresma s’identifiquen amb el fill pròdig ... lluny de Déu he caminat per aquesta vida i cadascú sap com és la seva vida (la meva vida ha estat així). Potser no com l’hagués volgut o somniat.\nHe caminat per aquesta terra, he conegut aquests fangs (totes les ferides del cor, el mal que hem fet o el mal que ens han fet, de vegades han ferit un infant). Però sempre el cristià enyora la casa del Pare, ell sap que és l’amor pur. Torna a casa, torna a Déu sempre. Amb els anys un sap que un ja no pot viure fora de l’abast de la misericòrdia de Déu. Com la petita Còrdula de la llegenda de santa Úrsula. Sap que el Pare l’espera, que no li retraurà res. Només l’abraçarà. Tindrà goig: Només perquè ha tornat. Pasqua és el temps del retrobament, de l’aliança retrobada: l’anell de fill, el vestit nou del baptisme, el calçat de l’home lliure i el banquet. En la paràbola hi som tots. El fill que marxa, l’hereu i el pare de misericòrdia. Tots aquests sentiments ens habiten al llarg de la vida.\nPer altra banda hi ha un creixement espiritual. Cadascú té una història amb Déu, és una història d’amor. Cadascú té una història de salvació per explicar. Com Jesús amb la samaritana prop del pou de Jacob. Molt sovint la vida cristiana arriba a un límit com estancada. Com exhaurida. Sí, preguem, anem a missa, escoltem la predicació, un perdre el gust per a la pregària, les temptacions contra la fe: de què em serveix ser creient? Si tants han marxat. Si tot sembla que s’acabi. És un moment molt delicat, un moment en què ens podem perdre molts anys com a creients. No dic perdre la fe, sinó perdre la vivència de la fe. Ens sentim com abandonats entre el cel i la terra. Llavors a un creient se li ha d’explicar que la seva vida no és lluny de Déu, que passa per la prova de la fe, que es l’hora de mostrar que estima Déu per a ell mateix, no per sí mateix. Com en la pregària de petició: Quantes vegades hem demanat a Déu pel nostre bé i pel bé dels altres i hem tingut com a resposta el silenci! Tot i així el Senyor escolta les pregàries quan ell vol. Ha d’esperar allí, en silenci. Ha d’aprendre a estar quiet davant del Senyor i el Senyor ve a ell i l’estima i li diu: Jo sé de la teva vida, sé del que has volgut estimar, ets preciós als meus ulls i et dono la vida. Sempre he estat en tu, t’he fet signes de la meva presència i tu no te n’adonaves. Jo he viscut tot el que has viscut en mi.\nARA ENS POSEM DAVANT DEL SENYOR\nTanca els ulls, mira endins i mira el Sagrament. Sense res. Com si estiguessis sol en l’univers. Escolta el batec del cor. Digués al Senyor: Sóc aquí, Senyor. Sóc un cristià. Porto el teu nom. Tu em coneixes més que no pas jo a mi mateix. Sóc el teu deixeble/a. Mirar aquell que ens mira. Demana la gràcia de l’Esperit Sant. Has de sentir la mirada de Jesús sobre la teva vida. Com et mira el Senyor?\nFes memòria de la teva vida, de la teva infància, dels teus jocs, de les teves rialles. Pensa en els teus pares. Pensa en l’alegria del dia que vas néixer i el dia que et van batejar i fes memòria a la seva presència dels teus amors. Quins han estat els moments més joiosos de la teva vida? També els moments més tristos? Què és el que et fa patir, què enyores més? Qui t’ha fet mal a la vida? Què et costa de perdonar? Quines ferides portes dins del teu cor?\nFes ofrena de la teva vida al Senyor, fes-li aquest regal. Així ha estat la meva vida davant teu. Et regalo les meves llàgrimes i les meves rialles. Et confio el meu passat, el meu present i el meu futur i tots els qui estimo. T’ho dono tot. No em retreus res. Només vull la teva abraçada, Jesús meu. Et confio els qui estimo ja siguin al cel o a la terra. Què és el que em demanes, Jesús meu?\nGuarda aquestes preguntes, a casa, anota els sentiments de la teva pregària.


Friedrich Merz, escollit nou líder de la Unió Cristiana Demòcrata Alemanya - El Pregoner\nDe l'ala més crítica amb Merkel, el polític de 66 anys espera posar punt i final a les turbulències que ha patit el partit a causa de l'adeu de l'excancellera\nInici » Friedrich Merz, escollit nou líder de la Unió Cristiana Demòcrata Alemanya\nFriedrich Merz, escollit nou líder de la Unió Cristiana Demòcrata Alemanya2022-01-222022-01-22http://elpregoner.eu/wp-content/uploads/2019/11/logo-pregoner-scaled.pngEl Pregonerhttps://elpregoner.eu/wp-content/uploads/2022/01/merz.jpg200px200px\nEl nou líder de la Unió Demòcrata Cristiana (CDU) és Friedrich Merz. Ha obtingut el suport de 915 dels 983 delegats que voten a les eleccions primàries del partit. Amb un resultat tant aclaparador, Merz espera poder acabar amb 3 anys convulsos on no s’ha trobat un substitut a l’alçada d’Angela Merkel. Ni Annegret Kramp-Karrenbauer primer ni Armin Laschet posteriorment han pogut suplir-la amb garanties i ara Merz té 3 anys per portar de nou els democristians al Bundestag. Merz ha anunciat la seva intenció de reconstruir el partit. També ha assegurat que s’esforçarà per unir el partit perquè les diferents idees, opinions i corrents polítics tornin a trobar el seu lloc en el mateix espai.\nQui és Friedrich Merz?\nÉs un advocat comercial de 66 anys nascut al land de Rin del Nord-Westfàlia, és catòlic practicant i té fama de ser un gran orador. Un dels elements més definitoris de la seva carrera és la rivalitat que sempre va mantenir amb Angela Merkel. Va ser parlamentari entre el 1994 i el 2009 quan va tornar a l’activitat privada. Va competir per diversos càrrecs amb Merkel. Destaca especialment la candidatura de tots dos a presidir el grup parlamentari l’any 2002 en que es va imposar l’excancellera. Des del 2004 Merz no ha ocupat cap càrrec directiu a la CDU però ha liderat el sector crític amb Merkel dins el partit. Una de les principals crítiques que ha fet al govern del seu partit ha estat vinculada a les traves burocràtiques per a les empreses a causa de les exigències reglamentàries, per exemple, per a la protecció mediambiental.\nA partir del 2009 Merz va treballar al sector privat, destaca la seva última etapa en que va ser el director de la branca alemanya del fons d’inversió estatunidenc BlackRock. Quan Merkel va anunciar el 2018 que es retiraria com a presidenta del partit, Merz va anunciar la seva candidatura, però va perdre davant la protegida de Merkel Annegret Kramp-Karrenbauer. Ho va tornar a intentar a principis de 2021, però va haver de cedir a Armin Laschet, que després va perdre a les eleccions generals alemanyes de finals d’aquell any.\nUn canvi de rumb a la CDU\nAmb Laschet fora de combat Merz té l’oportunitat de demostrar el seu valor com a líder del partit. Sens dubte el nou President de la Unió Cristiana Demòcrata Alemanya té una visió econòmica molt més liberal i adreçada a la desregulació. Tot i això es desvincula obertament de qualsevol apropament a Alternativa per Alemanya. En les últimes setmanes, Merz ha declarat repetidament el seu clar rebuig a qualsevol cooperació entre el seu partit i l’AFD i s’ha mostrat a favor de canviar la legislació per permetre que les parelles LGBTQ adoptin; dos postulats que allunyen la CDU del vot més conservador.\nEl missatge és clar: Merz vol recuperar als joves votants que van optar pel FDP i els verds en les eleccions passades. Un dels punts en comú entre Merz i Merkel és que són profundament europeistes. Merz vol que el bloc europeu sigui econòmica i estratègicament ferm per competir amb la Xina, Rússia i els Estats Units. De fet, abans d’unir-se al parlament federal d’Alemanya el 1994, havia estat legislador al Parlament Europeu durant cinc anys.\nAlemanya, Angela Merkel, Bundestag, CDU, Friedrich Merz, President\nEl Bundestag elegeix Scholz com a canceller amb 395 vots


Olga Xirinacs: AQUÍ NO HA NEVAT\nQuina portada!!! El senyor Israel Clarà t’ha d’estar molt reconegut, igual com la resta de mortals als qui ens has obsequiat amb el teu saber i art.\nCom diria l’estimat Agutzil de Rocaura: De persones com tu no se n’hauria de perdre la mena.\nEnhorabona i que sigui per molts anys. I amb salut.\n9 de març de 2010 a les 11:02\nFelicitats per l'obra, i el meu condol perquè la nevada no va tenir la delicadesa de fer-te el seu present. :)\nÉs una portada preciosa, Olga!\nNosaltres si que vam tenir neu, va ser bonic, però al mateix temps, incòmode.\nla neu pot ser molt bonica i molt poètica, però és molt poc pràctica, sobre tot als pobles i ciutats que no estem preparats perquè nevi... i amb uns governants tan ineptes i incompetents, que l'únic que saben fer són power points explicant què faran "si".\nI quan arriba el "si"... no foten res! o es planten a comentar a "Can Cuní" en lloc d'estar on han d'estar.\nAix, avui m'has de perdonar tu, que he deixat anar la mala milk a casa teva (perdó,perdó)\nsi passes per casa veuràs que et cito (ahir) perquè t'estic llegint...\nparaula de comprovació "gogra" (que deu ser una groga amb dislèxia, hehehe)\npensava que només escrivíes i veig que també fas unes il.lustracions magnífiques. Enhorabona pel treball ben fet!\nLa neu és preciosa si l'observes des de darrere un vidre... que també en vaig gaudir és clar, però en el meu cas va ser conflictiva just en el moment que havia d'anar a buscar ma filla a escola i no sabia com arribar-hi... en fi, caminant a poc a poc s'arriba a tot arreu\n10 de març de 2010 a les 9:02


Berezhok Holiday Park Chagan Rússia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA Fer un comentari al lloc web\nBerezhok Holiday ParkDachnaya Street 26B, Chagan, Chagan, Rússia, 416303 - Veure al mapaExcel·lent8,2Basada en25comentarisBerezhok Holiday ParkVeure més fotosVeure més fotosVeure totes les 40 fotosExcel·lent ubicació 9,0Veure al mapa9,0UbicacióParticularitats que li encantaranaire condicionat\nSobre l'allotjamentDescripcióDissenyat tant per oci com per negoci, Berezhok Holiday Park està situat idealment a Chagan; una de les localitzacions més populars de la ciutat. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat. Aprofiti's de la riquesa de serveis i avantatges d'aquest hotel de Chagan. Mentres estan allotjats en aquestes meravelloses instal.lacions, els clients poden gaudir de servei d'habitacions, transport hotel/aeroport, instal·lacions per a reunions i banquets , habitació familiar, instal.lacions de barbacoa. L'ambient de Berezhok Holiday Park es reflexa en cada habitació. aire condicionat, calefacció, balcó/terrassa, aparell de televisió, nevera són només algunes de les comoditats a la vostra disposició. L'hotel compta amb una llista completa de comoditats, com platja privada, sauna, pesca, parc infantil, billar. Sigui quin sigui el motiu del seu viatge, Berezhok Holiday Park és una selecció idònia per a la vostra estada a Chagan.Mostrar mésCaracterístiquesAccés a InternetWi-Fi gratuït en totes les habitacions Serveis i comoditatszona de fumadors Accéss'admeten animals de companyia Disponible a totes les habitacionsaire condicionatarticles de tocadorempolles d'aigua de cortesiaaparell de televisiócalefaccióplat de dutxaMostra MenysPolítiquesEls llits supletoris depenen de l'habitació escollida. Consulti la capacitat de l'habitació individual per obtenir-ne més informació.Al reservar més de 5 habitacions, poden aplicar-se diferents condicions i suplements addicionals.Mostrar més\nAllotjaments a Chagan


Perquè ets de l’altra banda | Sebastià Perelló\nPerquè ets de l’altra banda\nLa literatura de Mircea Cărtărescu és expansiva, fluida i desbordant. Salah Stétié afirma que les chercheurs de solide sont des possedants. Les chercheurs de fluide sont de poètes. I l’autor de Perquè ens estimem les dones diu que és sobretot un poeta i un mag d’aquesta fluïdesa i de l’elasticitat que juga amb la transparència i les lupes de la literatura. Fa de la vacil·lació una poètica, i té l’aparença d’un pont volat que amb les corrioles de la ficció ens aboca al vertigen de les nostres insolvències. Mostra una realitat enconcada pel pes dels somnis i la seva lletra s’arqueja, es flexiona sinuosa, s’arrufa i s’ondula en un vast onatge que es mou a envestides, i el món, de cop i volta, és aquesta propagació furiosa incessant en els laberints de la versemblança. És el mestratge de la impostura que ens deixa aquesta sensació glutinosa de la prosa de Cărtărescu, com si fos un líquid apelagós que ens caça, com un ocell s’enganxa en el visc. Com si, alhora, ens abocàs a la fascinació de saber que la literatura és incapaç de dir res del món i la bolla i que per això mateix els seus malabarismes fossin el dibuix més exacte de les coses que passen.\nMircea Cartarescu | Foto de Jaume Muntaner\nCom si la seva manera de deixar a la vista allò que hi ha d’enganyós i que ens afalaga en la ficció i en la llengua fos l’esca més atractiva i que ens fa caure envescats en els seus llibres. Quan de sobte aprenem que allò que ens passa, els treballs i els dies, la memòria i l’oblit, té aquesta consistència astuta i untuosa que ens agafa amb els mateixos afalacs. Aquest greix dels fets untats amb el visc de ser només un tripijoc que ens salva les aparences.\nEn l’obra de Cărtărescu, escriure és una conspiració. Les seves trames exorbitants, la malícia, la discordança, l’al·lucinació hiperrealista, l’onirisme, la derisió, la seva narrativa tentacular són la manera d’esquivar allò que també fa la literatura: clava i immobilitza, com si el seu afany fos aquell dels qui col·leccionen lepidòpters. Per això els seus textos es conformen en plecs i simetries i tenen aquella disposició estructural de les conquilles, es dissolen els límits i es posen en marxa els mecanismes de la concatenació d’imprevisibilitats, els jocs d’al·lusions, de paral·lelismes i analogies, les el·lipsis i les cesures, els ordits s’estrien i, tal com reclamava Artaud, la convulsió esdevé un veritable mecanisme especulatiu. Sempre a la recerca de l’efervescència. En aquest sentit és un ironista i sota l’aparença de capriccio i rapsòdia de molts dels seus textos, amb aquell aire de control diluït i boirós, de desplaçaments, fugues i espirals ens deixa a l’embat de les topades entre realitat i somni, quan la ficció és precisament aquesta fricció, joc de resistències que s’esmolen. Aquest entretoc. Perquè aquí la literatura no fondeja, és rompre àncores i ormeigs o sembla una molsa que rellisca. Perquè som a casa d’un saboner i el qui no hi cau, ja hi llenega.\nEn una entrevista, Cărtărescu afirmava que en un escrit hi ha de poder veure un evangeli. Del grec ευαγγέλιον, sembla que designa el missatge feliç, la gratificació que es dóna al portador de bones noves, l’alegria que provoca a qui la rep. Hi ha en els seus escrits un hedonisme de la veu, una respiració alegre. I és ben cert que també hi ha no sé què de festiu, i tanmateix deixa veure una obscuritat que ve d’enrere, com si algú enmig d’una festa mira a part o banda i de sobte s’esborrona. Aquesta obliqüitat. Un desajustament. La prosa que s’escuixa, el text s’esquerda i s’eixanca i deixa passar la incertesa d’un saber que s’esmuny, un celistre que es filtra per les retxilleres, una ànsia, aquell desig que és com esquerdar-se de set i de fam, aquesta lletra seva amb caires, text amb regates, com si hi hagués osques al fus. I que estan relacionats amb la pèrdua. Com un que vol redreçar una casa, tot ho desfressa, però cop en sec s’obren cruis i fissures, i un espant, un pànic animal provoquen un daltabaix que ens exposa a la dispersió i al cel ras. La literatura és de cop i volta aquesta sideració.\nAra cal fer cas a Severo Sarduy quan afirma que la escritura és el arte del remiendo. Ara entenem l’obra de Cărtărescu com a disseminació i cicatrius, i la literatura és aquesta ulceració que supura, un rampell permanent d’aquells que han après a fer-la enmig d’un oceà de propaganda, trunyellats amb la perversió de la censura. Alguna cosa que s’arrabassa l’autor en el procés d’escriptura. Aquesta destrucció voluptuosa forma part dels mecanismes de fascinació de la seva escriptura. Aquesta juissance, aquesta llengua voluptuosa, els arabescos fractals i proteics de les trames dels relats, el seu discurs furiós, que prolifera mutant entre les deixalles a lloure i els ordits atapeïts dels teixits textuals, en un joc de dilapidació i ruixats barrocs. I aquesta aspersió descentrada, aquesta realitat pulveritzada és, alhora, el cau d’un forat negre pertorbador. Imaginar, aquí, també és buidar, i fan baga l’escriptura i la descomposició en una tensió constant i irresoluble, com en una nafra que no tanca, un text que no fixa ni cerca l’estupor o el repòs, sinó que sobreviu en el canvi i la metamorfosi i és capaç de conformar-se i alhora conservar la polèmica, en la tensió dels emmirallaments i dels miratges.\nMaria Muntaner, Antònia Vicens, Mircea Cartarescu, Xavier Montoliu i Sebastià Perelló | Foto de Jaume Muntaner\nEn Perquè ens estimem les dones, Cărtărescu escriu entre l’obstinació i l’errància, com si el recull de narracions fos l’anamnesi a partir de la qual ha de derivar una imatge que neix dels éclairs del passat. Una veu que sembla un flâneur que vagabundeja en la memòria. I el primer que crida l’atenció és l’aire heteròclit del text, que es podria llegir com una novel·la apòstata, en el sentit que sempre és un projecte inacabat, que sembla constituir-se com a excrescència, deixalles de records. Aquesta seria la seva dinàmica. Fragments que senten l’atracció d’un imant per tal de perfilar el croquis d’una vida a partir de l’evocació de figures, d’inquietuds filtrades per una mena de nostàlgia ambigua. Però sense deixar de ser inarticulat, conformen un teixit que es desplega en vides minúscules, imatges efímeres i encontres fugaços que dibuixen un mapa, com el laberint de Borges que, a la llarga, és la imatge d’una cara. O d’una màscara, podríem afegir. Troballes i fugacitat. Ja ho sabem: tout, au monde, existe pour aboutir à un livre.\nBé, primer eren articles i contes que es varen publicar a la revista Elle, i fins i tot sabem un títol que no va ser: El dimoni de paper. Ja som davant la malícia de Cărtărescu: el diable, διάβολος, és aquell que divideix, que desfà, i quan menteix parla amb propietat. Ara som aquell plec que va fins a l’infinit, i una fantasia de la papiroflèxia. A més, la veu que enfila els textos és un joc autoficcional de l’autor, que en alguna entrevista ha deixat anar que no totes les històries són certes. Com si escrivís en l’escuma de forces antagòniques que empenyen el llibre i el llancen a la riba: primer diries que són les restes d’un naufragi, però de sobte són l’illa deserta on el lector ha anat a parar. Però de cop i volta, aquesta illa feta de restes i vestigis de memòria és el dibuix d’una vida simple i alhora un lloc alliberador. L’estil és una imatge des del principi: aquella gràcia ondulant d’algues allargassades pels corrents que van amunt i avall. Són paraules de l’autor. I l’estil, ja ho diuen, és l’home. El text tendrà aquesta forma sinuosa a partir de les reminiscències i les traces que han deixat les dones en la seva vida, volutes, espirals, una corba que descriu un punt al voltant d’un eix que es fa lluny contínuament. I no cal dir que llegim aquests caragols, les rosques i les serpentines en la traducció esplèndida de Xavier Montoliu que deixa a la vista aquest ritme del discurs i alhora ens exposa a l’alteritat del text sense assimilar-lo, no l’annexiona a una tradició nostrada, el deixa descentrat, no l’emblanquina, així romanès en català, entre dues poètiques. I és en aquesta nitidisa que el deixa refulgir.\nAmb aquesta forma de recargolar-se, d’entorcillar-se el llibre de Cărtărescu s’ha presentat com un enfilall d’històries que a partir de les relacions que l’home estableix amb les dones trenen la figura de l’etern femení. Però s’encadenen en una rosca de mutacions identitàries que tenen l’equivalent en una rastellera de flaixos de la figura masculina, que va de la innocència de l’infant a l’adolescència, que és com una pell incendiada del món, fins a l’home adult, que segons diuen és la infantesa que s’ha podrit, i que en boca de Salinger és phony. Com en una mena de fervor manierista. L’insòlit aquí és la correntia, la rapsòdia de fragments que s’empelten capaços de crear una atmosfera fluida i densa que diu allò que no pot dir cap de les històries i només és visible quan tens la perspectiva del conjunt. Una mena de sedimentació que les històries van dipositant i que deixa una imatge tanmateix fràgil, com un al·luvió que decanta els afanys totalitzadors, sempre puntillista. En les superposicions de les històries i els fils perduts, en la dispersió i en la diversitat aconsegueix un biaix sintètic que mostra els caires vius d’allò que som. Així, par tableaux détachés.\nCărtărescu ha afirmat que els textos d’aquest llibre constitueixen un homenatge a l’obra de Salinger, sobretot a Nou contes. Per ventura hi ha alguna cosa de l’autor d’El vigilant en el camp de sègol quan afirmava que el seu somni era un llibre que no pots deixar i quan acabes de llegir-lo voldries que l’autor fos un amic a qui pots telefonar sempre que en tenguis ganes. Hi trobam una cadència que dialoga amb els ritmes de Salinger, un humor, aquella gràcia, però no la cosa freda, ni aspra o la seva ferocitat. I també hi ha la solitud esglaiadora de l’adolescència i la primera joventut, o la sensació de diafanitat i de passar desapercebut, els plecs entre literatura i enyorança, un aire confidencial, una veu que és un flux de paraules, els adults falsos i pretenciosos, però sense el menyspreu i el cinisme amb què són tractats en els textos de Salinger. Més aviat hi trobam una exaltació de la innocència i aquesta mà trencada a l’hora d’aïllar anècdotes, tranches de vie, on els personatges es tracten amb aquella tendresa que Pessoa qualificava de veritable filosofia. És quan el text de Cărtărescu es transforma en espill on trobar els patiments de què parlava Salinger. I ja ho deia el mestre, no és un mirall en el sentit d’una educació. És història. És poesia. Allò que sabem just abans de caure mentre jugam en un camp de sègol. Però si de l’única novel·la de Salinger han arribat a dir que no era una novel·la sobre l’adolescència sinó sobre els Estats Units després de la guerra, per ventura podríem pensar que l’obra de Cărtărescu és una mena d’autobiografia de Romania. També de la Romania de després.\nMircea Cărtărescu | Foto de Jaume Muntaner\nPerò més que una forma calidoscòpica de bildungsroman, per ventura cal pensar Perquè ens estimem les dones com una educació sentimental. He sentit a dir que l’escriptura és la possibilitat d’una finestra il·luminada enmig de la nit obscura. Precisament, allò que s’il·lumina en aquesta obra no és l’etern femení, ni tan sols la seva alteritat sublimada. Perquè en aquest punt, els codis culturals sobre el gènere mostren la seva volatilitat, si volem partir de qualsevol essencialisme. La veu, per ventura, és aquell lloc de les aparicions d’Arreola quan afirmava: La mujer que amé se ha convertido en fantasma. Yo soy el lugar de sus apariciones. I no cal oblidar que era un Cuento de horror. Una fantasmagoria. Però la dona, en aquest cas, no és una terra ultra silvam. Som lluny d’una mena de feminitat mil·lenària o d’absolut eteri. Ni li posa aquella peanya del surrealisme. Perquè per ventura cal llegir-lo des de les desfetes del gènere, des de la seva performativitat, on compareixen figures en permanent construcció, lluny del fetitxe, tot i que hi juga, sense negar la dependència dels sistemes de representació de la dona.\nPerò també els fustiga des de la singularitat fragmentària, tant de les dones com dels homes que miren. Desmitifica les cotilles simbòliques, i la dona es presenta com aquell accueil de Lévinas, com a obertura. Aquí la feminitat és un concepte eròtic amb el qual pots jugar, que permet les inconveniències i fins i tot fa servir una manera de ser franc per tal de dir tanmateix una altra cosa. Deixa lloc a les desidentitats de gènere i proposa una circulació infinita i juganera des d’un erotisme urgent i irònic que desfà l’estrangeria inquietant de la Dona. Lacan afirmava: la femme n’existe pas. Perquè la feminitat, les seves cares, és múltiple i fa ventall. D’aquesta manera lamina els clixés i els tòpics, s’arrenca del que ja s’ha dit per pa i per sal. Perquè l’home tampoc no existeix. Som molt lluny de l’ària del catàleg de Don Giovanni. És la seva disconformitat. Mostra les dones en la seva forma incessant de no voler fixar-se en una imatge, sempre fugen, divergents. I alhora es volatilitza l’essencialisme d’una masculinitat que sembla guaitar, burleta, des del títol del llibre. Fins i tot quan la veu sembla allò que no és. Irònicament, des de la proposta de complicitats festives, es deixa veure enrampada i vulnerable als jocs dels clixés, crèdula i il·lusa. No s’entronitza perquè forma part de la comèdia, perquè sempre grinyola quan s’embolica i mostra el llautó. Fa servir la paròdia quan s’alça sobre la peanya d’una masculinitat desacomplexada i sembla l’ànima de la norma, posa veu i sordina a la regulació dels arquetips i a les seves arbitrarietats. I enmig dels fragments a lloure, les dones que han deixat traça en la seva vida, vistes en el seu conjunt, no conformen una pinya de la feminitat eterna, perquè exhibeix les contradiccions, la tensió irresoluble de tot plegat, sense reverències. Només cal llegir el text final que dóna títol a l’obra. I alhora també exposa una cartografia complexa de la masculinitat a través de les edats i les seves mutacions. En declina els codis de forma intempestiva, i en alguns moments, aquesta veu fugaç i dispersa recicla en les seves piruetes el mascle i els seus avatars amb malícia, i des de la porositat més irònica.\nAixò és la seva lucidesa que fa teranyina amb fils tenuíssims per tal de deixar enlaire el misteri d’allò radicalment altre: una panòplia que fa del llibre un lloc alliberador. Sempre al límit, a punt de desbordar-se. Fins que es produeix el vessament, s’alleugereix i esclata en una felicitat delirant. Però tanmateix a les narracions sempre queda alguna cosa embastada, o diu allò que sospites, però no ho veus clar. No saps què, però et fuig. Com si a l’ombra més espessa de la seva escriptura, hi hagués una presència que conspira i un nucli de soledat i absència quan ens aboca a la certesa de saber que la repetició del passat és impossible: fils perduts. Juego, pèrdida, desperdicio i placer, que deia Sarduy. Exhuberància i horror vacui. Una literatura que és engendrament perpetu, trànsfuga, capaç d’evocar i devorar les seves constel·lacions interiors, les geografies ombrívoles de l’adolescència, capaç de dir la immaduresa d’un Gombrowicz , tenir l’aparença benigna d’una superfície llisa i alhora suggerir els laberints més inextricables de Borges. I al final ens surt a camí Salinger, quan tenim por que, per un moment, tot s’ha de dissoldre en nostàlgia: no expliqueu res a ningú. Si ho feu, començarem a trobar a faltar tothom.


Coach Aktiva: Que mou a les empreses a fer el canvi?\nQue mou a les empreses a fer el canvi?\nPersonalment, crec que les empreses comencen a fer el canvi , quan donen prioritat a les persones com a persones i no com a un simple recurs, ( d'aqui el nom del departament de Recursos Humans), que per cert no m'agrada gens i que no trobo acertat. M'agrada més departament de personal.\nElles, les empreses, canvien quan creuen en el valors i les capacitats que te cadascú de les persones de la seva plantilla, quan aquets treballadors deixen de ser un número o una etiqueta , i son en Lluis, en Pau , la Maria , i l’empresa compta amb ells per a fer rutllar la seva empresa. Quan és produeix aquest fet, és quan la nostra petita i mitjana empresa veu la recompensa, el que ha invertit en formar als seus treballadors en el fet de que siguin persones emocionalment intel·ligents, reverteix en els beneficis a curt, a mig i a llarg termini.\nCoach Aktiva en acciò\nLlavors si tot això és tan visible i efectiu, em pregunto perquè costa tant que les petites i mitjanes empreses apostin pel canvi i comencin a entendre que els valors de la seva empresa i del seu personal, son molts importants per tal de que tot funcioni adequadament. Si una persona treballa en un lloc , on es respectat i considerat pel que fa , donarà el millor de si mateix i si aquesta mateixa empresa, mira de conciliar al seu personal, de manera que els treballadors no es sentin culpables pel fet de tenir fills , llavors alguna cosa important haurem aconseguit.\nVull parlar-vos d’un parell d’empreses que estan deixant emprenta per la seva manera de fer i de ser i que crec que seria bo, que això fos una cosa normal i corrent a casa nostre. Aquestes empreses son : La Fageda que ha rebut el premi a la ética i a la iniciativa empresarial lliurat a Cristobal Colon, president de la Fageda, cooperativa agrícola que treballa amb persones amb discapactitat, pel seu éxit social i empresarial i i CyberclickGroup,, escollida com la millor empresa a on treballar.\nJo crec que el que cal destacar en els canvis de les empreses són els valors que les identifiquen a nivell empresarial , entre els que destacaria : El compromís, l’autenticitat, una bona comunicació i la confiança entre tots els membres que les composen. També hi afegiria un horari laboral que fos compatible amb la gent que ho treballa. Hi han estudis que diuen que una jornada laboral continua, per exemplede 8 a 3, reduiex considerablement les despeses de la empresa i contribuiex a augmentar la productividat i els beneficis. No pel fet de treballar més i més hores, matí i tarda, vol dir que les empreses i els treballadors siguin mes eficients.\nUn altre cosa a tenir en compte, és el anomenat salari emocional. I que ès el salari emocional et preguntaràs? Doncs be aquest salari emocional es el sentit de pertinença que sent el treballador respecte a la seva empresa i te molt a veure amb la flexibilitat, la conciliació, la formació i tot aixó segons el baròmetre de Conciliació Edenred.IESE 2012, fa que els treballadors d'aquestes empreses estiguin mes compromesos amb la feina i amb el treball que d'altres que no han adaptat aquestes messures. Aquest baròmetre diu que la productivitat en les empreses que apliquen aquestes eines, millora en un 19%. Crec, que es quelcom a tenir en compte , no? A vosaltres empresaris de petita i mitjana empresa, de fer canvis en aquest sentit, en veureu els resultats. Això és com quan una persona decideix engegar un procès de coaching, que al principi te els seus dubtes, en tant que quan ja l'ha finalitzat, en veu els resultats i son sorprenents.\nEtiquetas: Coaching, Compromis, Confiança


Llibreria Al·lots: L'esquirol poruc de nit\nCom sempre, gràcies per donar a conèixer publicacions i fer aquestes ressenyes tan interessants. Ens són molt útils.\nEstem en contacte ;)\nUna col·lecció divertidíssima aquesta de l'esquirol poruc! a les meves filles (4 anys) els encanta i als pares més! I gràcies al boca orella s'està convertint en un best-seller a P3 de l'escola.


Joan Manuel del Pozo: CIUTAT EDUCADORA\nSi donem per descomptades les definicions administratives, geogràfiques o sociològiques rutinàries de ciutat, cada ciutat concreta contemporània carrega damunt seu una complexitat creixent que, tant com l’enriqueix, la problematitza.\nLa complexitat no és només resultat del nombre de persones que constantment s’incorporen a una o altra ciutat del món; es calcula que cada dia dues-centes cinquanta-mil persones, en un lloc o altre del planeta, s’incorporen a la vida urbana procedents de zones rurals. Això és un canvi quantitatiu rellevant, però va acompanyat de canvis qualitatius de la ciutat tal com la vivíem, reconeixíem i pensàvem fins al darrer quart del segle XX. Aquests canvis qualitatius deriven sobretot del procés de globalització fonamentat en l’intens canvi de totes les formes de comunicació, facilitades per una accelerada evolució tecnològica.\nAlguns dels principals canvis qualitatius, aquí simplement enunciats, són : la digitalització de (gairebé) tots els processos i la progressiva virtualització de l’existència; la intensificació de l’ús de l’espai urbà per a l’intercanvi de tota mena de béns i valors; la multiplicació i acceleració de tota mena de fluxos i moviments al servei de l’intercanvi i la mercantilització; la proliferació de missatges i símbols, sobretot publicitaris; l'abundància i la pressió de les imatges que genera la publicitat, que ens converteix sobretot en espectadors; la progressiva espectacularització de la vida a la ciutat i de tot el que s’hi belluga; la transformació de l’espectacle mateix en mercaderia de consum; la ciutat en permanent relectura d’ella mateixa com a espectacle canviant.\nQuè hi pot dir la “ciutat educadora” davant d’aquesta descripció que accentua els trets negatius de l’evolució de les ciutats? La primera cosa, remarcar els aspectes positius: la ciutat continua essent espai de llibertat i de comunicació, amb forta capacitat de millorar les persones que hi viuen i promoure'n la bona convivència; d’altra banda, els intercanvis, les imatges i els missatges que hi abunden no necessàriament han d’ésser tots consumistes i promotors de l’individualisme. La ciutat educadora s’ha d’emmotllar a les exigències del nou món globalitzat i digital per guanyar eficàcia educadora, fent servir les mateixes eines i estils de comunicació que resulten eficaços per a d’altres finalitats. Probablement caldrà que la ciutat, d’acord amb els educadors formals i no formals, orienti la formació dels ciutadans, especialment els més joves, cap al domini conceptual i l’orientàció ètica dels nous “alfabets”, les eines i les infinites argúcies de la comunicació i la informació del segle XXI. Segurament aquest és el nucli des del qual es pot reorientar, amb molta dificultat i modestes previsions d’èxit, el canvi qualitatiu de les nostres ciutats. Tot deixant ben clar que la formació “conceptual i ètica” vol dir, evidentment, molt més que habilitat tècnica o domini dels instruments: vol dir sobretot consciència dels objectius, dels valors i del rerefons humà i social que es juga diàriament en la immensa galàxia comunicativa en què s’ha convertit el món; sistemes sencers de comunicació, amb les seves estrelles, planetes, satèl.lits i asteroides de tota mena circulen embogidament entorn d’individus atabalats que, paradoxalment, es pensen que dominen el món amb el seu comandament a distància.\nA més d'aquesta formació, que ara ja cal considerar “bàsica”, la ciutat educadora ha de concentrar esforços en el sosteniment i reforçament dels vincles comunitaris que encara es mantenen en moltes ciutats; i promoure'n la recuperació on estiguin perduts o en risc de pèrdua. La dimensió comunitària de la ciutat, la seva cohesió social i la recuperació del seu espai públic –no només el físic, sinó el mental i social- són essencials des d'una perspectiva educadora: els ciutadans no poden entendre's en cap cas com a individus separats que se situen uns respecte als altres en una freda juxtaposició, sinó com a persones en activa cooperació i convivència. La juxtaposició no fa ciutat, fa magatzem. Només la convivència participativa fa ciutat i dóna contingut a projectes polítics en el seu sentit més noble; cal recordar que, entre els fundadors de la idea i de la consciència de ciutat, els grecs, el verb “politeuésthai” no volia dir fer política en el sentit professional actual, sinó “viure com a ciutadà”, “tenir drets de ciutadania”; i aquest viure com a ciutadà estava intrínsecament lligat a l'activitat comunitària.\nEs pot afirmar, a la fi, que en el moment present fer “ciutat educadora” és, sobretot, “fer ciutat”. En aquest fer-se en plenitud de les ciutats, amb la participació dels seus ciutadans, hi ha la millor educació possible, es fan plenament educadores.


Holiday home Skåstrup Strand Øst Bogense VI Bogense Dinamarca - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nMés informació sobre Holiday home Skåstrup Strand Øst Bogense VI\nSi el que està buscant és per un hotel ben situat a Bogense, no busqui més enllà de Holiday home Skåstrup Strand Øst Bogense VI. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nLes instal.lacions i els serveis que proveeix Holiday home Skåstrup Strand Øst Bogense VI asseguren una estada plaentera als seus clients. Mentres estan allotjats en aquestes meravelloses instal.lacions, els clients poden gaudir de aparcament de cotxes.\nGaudiu de les comoditats d'alta gama com ara calefacció, balcó/terrassa, aparell de televisió, TV satèl•lit/cable, nevera per tal de relaxar-vos després d'un cansat dia. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Sigui quina sigui la seva raó per visitar Bogense, el Holiday home Skåstrup Strand Øst Bogense VI és el lloc perfecte per una estimulant i emocionant escapada.


En aquest capítol d'"Una mà de contes", un artista il·lustra amb diferents tècniques (llapis, retolador, collage...) el famós conte de "La Ventafocs".\nLa Ventafocs era una noia que vivia amb la seva madrastra i dues germanastres que li feien la vida impossible. La tractaven molt malament i li deien Ventafocs perquè sempre acabava plena de cendra.\nUn dia, el fill del rei va decidir organitzar un ball per trobar muller i hi va convidar totes les noies solteres del regne. No van deixar que la Ventafocs hi anés i ella es va posar a plorar.\nDe sobte, se li va aparèixer una fada amb una vareta màgica que va convertir una carbassa en un fantàstic cotxe i un ratolí, en un elegant xofer. També va fer aparèixer un meravellós vestit de gala i un parell de sabates magnífiques. Li va advertir, però, que l'encanteri acabaria a les dotze de la nit.\nQuan la Ventafocs va arribar al ball, tothom va quedar bocabadat per la seva bellesa i el príncep se'n va enamorar. A les dotze, la Ventafocs se'n va anar tan de pressa de palau que va perdre una de les sabates.\nEl príncep va trobar la sabata i va decidir portar-la casa per casa fins a trobar-ne la propietària. Després d'emprovar-la a moltes noies del regne, la sabata va encaixar perfectament al peu de la Ventafocs.\nEl príncep es va casar amb la Ventafocs, que, sense cap mostra de rancúnia, va convidar la madrastra i les germanastres a viure a palau.


L'Embruix de Sant Hilari Sacalm - Fires, festes, oci i llocs per visitar.\nL'Embruix de Sant Hilari Sacalm\nPropera edició: 25/06/2022 a 26/06/2022\nFesta de les Bruixes a Sant Hilari Sacalm. Tot un cap de setmana per reviure les llegendes màgiques, històries de bruixes i brevatges, recorreguts teatralitzats, tallers i fira d’artesania. Al cor de les Guilleries, tot un poble per gaudir del cap de setmana.\nAmb l’espectacle Sàbat de bruixes, guilla que fuig, descobrirem llegendes de les Guilleries amb un gran aquelarre final protagonitzat per bruixes i diables.\nPer a més informació: www.embruixsanthilari.cat\nSANT HILARI ESTÀ PLE DE RACONS PER DESCOBRIR


1r BATXILLERAT HUMANÍSTIC: 2012\nEl primer canceller fou Berenguer II de Palou, bisbe de Barcelona, va redactar documents administratius importants. Jaume I, al saber la feina que feia, va manar que tota la documentació del Regne de València fos redactada en llengua vulgar, és a dir, fou unificada a la corona d’Aragó i es redactaven en català, aragonés, i llatí.\nPerò a partir del segle XIV, en català. Totes les institucions de la corona d’Aragó utilitzaven el mateix model lingüístic.La Cancelleria Reial era una oficina dirigida per un conselle.\nLa Cancelleria va ser un gran focus cultural quan uns copistes es presentaren per transitar llibres. Expandí poesia i art francés, la curiositat al món llatí, l’hel·lenisme.Es van fer tractats que especificaven el cos i el nucli dels documents i el ritme de la frase.\nLa majoria de funcionaris de la Cancelleria sabien llatí, i es conserven textos amb un vocabulari técnic d’aquesta llengua.\nLes Ordinacions Reials de Pere el Cerimoniós i les Legues Palatinae de Jaume III eren un calc amb la construcció llatina exàctament igual. Pere III va presentar un català més ductil i clar.\nLa llengua oficial de la Cancelleria cambiava sovint sobre les terres nostres. El català llatí vulgar no eren molt evidents. La llengua escrita es va expandir per la Reconquesta, en terres àrabes.\nLa llengua llatina es perfeccionà junt a l’aragonesa i catalana.\nDurant l’existència de la Cancelleria, trovem dues etapes significatives. La primera etapa comença dels primers anys del regnat de Pere III quan l’excessiva subjecció als models llatins produeix una prosa catalana rigida.\nTrobem les seguents tres característiques:\nAparició de calcs forçats, paraula per paraula, construccions llatines.\nEn segon lloc, observem una incorporació de mots llatins sense cap mena d’adaptació trobem una imitació de la cadència de la frase llatina i estereotipada dels formularis llatins violentant el geni de la pròpia llengua.\nLa Cancelleria tractà de trobar la uniformal llingüística en la prosa catalana. Degut a la poca matisació dialectal dels grans escriptors medievals, aquest model s’anà imposant a tot aquell que volia escriure d’una manera culta i prestigiosa.\nLa Cancelleria Reial era l’organisme administratiu-cultural de la Corona d’Aragó creada al s. XIII. La va fundar Jaume I l’any 1276, s’ocupava de la redacció de tot tipus de documents administrtatius.\nA Aragó des de 1257, sota Jaume I, es copien els documents elaborats en ordre de cronologia de la seua emissió.\nEls documents reials que elaboren de la Cancelleria Reial arribaven fins als llocs més apartats del domini lingüístic del català. Així no es estrany trobar documents perfectament redactats en prosa catalana per un secretari aragonés i pel barceloní Bernat Metge.\nCal destacar una sèrie d’aquests funcionaris que influeixen en la prosa de l’època. Pronotaris de Pere III van ser Mateu Adrià, traductor de las Partidas; i Conesa, traductor de Pal·ladi. Bernat Metge, va ser secretari del rei i és conegut com la més alta personalitat del Prerenaixement català.\nEVA NAVARRO I ALVARO GARCIA\nPublicat per 1BATXILLERAT HUMANÍSTIC a 17:16 Cap comentari:\nPublicat per 1BATXILLERAT HUMANÍSTIC a 17:04 Cap comentari:\nCerverí de Girona o Guillem de Cervera (1259-1285) és un trobador vinculat a la casa reial en temps de Jaume I i del seu fill Pere el Gran. Tot i que en l'actualitat es pensa que es tracta del mateix trobador, encara hi ha algun estudiós, concretament Joan Coromines que situa Guillem de Cervera trenta anys abans que Cerverí de Girona i, per tant, els considera personatges diferents.\nRamon Vidal de Besalú (1196?-1252?) és un trobador que es recorda sobretot per la seva obra Las Rasos de Trobar el primer tractat de poètica (juntament amb el Donatz proensals d'Hug Faidit) que es coneix en una llengua romànica. Nascut a Besalú, sembla que començà professionalment com a joglar i es formà al castell de Mataplana, el qual elogia en alguns versos.\nA més de l'obra esmentada, es conserven diversos fragments lírics i tres obres narratives escrites en noves rimades, és a dir, en octosíl·labs apariats, dos de les quals es poden considerar novel·letes molt similars al que en francès s'anomena "roman": "So fo el temps c'om era gais" presenta el que se sol anomenar un "judici d'amor", en aquest cas, dues dames indecises davant d'un cavaller busquen un altre cavaller (Huguet de Mataplana) que resolgui els seus dubtes; la seva obra narrativa "Abril issi'e mays intrava", a part dels aspectes argumentals, resulta especialment interessant, igual que l'anterior, pel fet que es parla de l'actualitat literària del seu temps i se'n fa una valoració; finalment, "Castia gilos", que es pot considerar un fabliau, transcorre a la cort d'Alfons VIII de Castella i narra la història d'un marit gelós que posa a prova la seva dona i explica com malgrat haver resolt els dubtes que tenia no se n'assabenta de la realitat.\n12. Ompli els espais buits que trobes en les frases següents:\na) Els dividends de la societat ixen publicats cada quatrimestre.\nb) He fet un tràmit al registre cadastral per poder pagar l'impost del cadastre.\nc) El quatrimotor s'estavellà molt prop de l'assut d'Antella\nd) El grumet encara no sap distingir babord d'estribord.\ne) L'han trobat ert, dret i recolzat en la paret.\n13. Posa el femení dels participis següents:\nPublicat per 1BATXILLERAT HUMANÍSTIC a 16:21 Cap comentari:\nCorrecció de oclusives pàgina 24\n9) Clasifica les paraules segons el sufix.\n-EDAT: clar, tosc, sant, aspre, poc\n-ETAT: escàs, ebri, segur, nimi\n- ITAT: obés, perillós, brutal, caduc, nu, passiu\nCorrecció oclusives pàgina 25.\n10) Escriu el primitiu de les paraules següents:\nalbergar: alberg naufragar: naufrag amargar: amarg\nestupends: estupend immunda: immund grega: grec\nacovardir: covard esguardar: esguard destorbar: destorb\nestratègia: estrateg antiguitat: antic grogor: groc\nprodigar: prodig dramatúrgia: dramaturg pedagogia: pedagog\nsordesa: sord franquesa: franc asfaltar: asfalt\ntardar: tard rapidesa: ràpid perdre: perd\n11) Completa amb la lletra t o d el espaits buids.\nsolitud, nits, voltes, voltes, llit, vegada, poder, estant, deixat, nostalgia, m'oculte, aquesta, mirades, condemnada, solament, nits, malalta, moments, nit, d'espant i feredat.\nÁlvaro Garcia i Eva Navarro\nPublicat per 1BATXILLERAT HUMANÍSTIC a 16:25 Cap comentari:\n4- Escriu el primitiu de les paraules següents.\nequipar: equip adobar:adob cúbic:cub\nllampant: llamp rumbejar: rumb tombar:tomb\nAràbia:Àrab destorbar:destorb calbesa:calb\nbulbós: bulb atipar:atip esnobisme:esnob\ntalpera.talp llobet:llop corbera:corb\n5-Completa la sèrie verbal següent amb les formes del present d´indicatiu.\nJO TU ELL NOS. VOS. ELLS\nsé saps sap sabem sabeu saben\ncap caps cap cabem cabeu caben\nrep reps rep rebem rebeu reben\nromp romps romp rompem rompeu rompen\nconcep conceps concep concebem concebeu conceben\npercep perceps percep percebem percebeu perceben\n6-Completa amb p ob els espais buits de les frases següents.\na) sap, l´opció, òptima.\nb)absurda,absolut, l´obsessió, abstemi.\ne)saps, talps, saber.\nf) escriptor, críptic.\n7- Escriu el masculí o el primitiu dels mots següents.\nfredolic: fred sòlida: sòlid cunyada: cunyat\nbuidor: buit retrògrada: retrògrad absurda: absurd\nmuda: mut vàlida: vàlid perduda: perdut\nacordar: acord timidesa: tímid oxidació: òxid\nEVA NAVARRO I ÁLVARO GARCÍA\nPublicat per 1BATXILLERAT HUMANÍSTIC a 15:44 Cap comentari:\nCorrecció de oclusives pàgina 24.\n8) Escriu un mot de la mateixa família léxica que acabe en -ud o en -ut/üt.\nquiet: quietud sol: solitud mans: mansetud\nsubstituir: substitut dent: dentitut ampli: amplitud\nfort: fortitud jove: juventud prompte: prompitud\nrecte: rectitud hàbit: habitut sol·lícit: sol·licitud\npulcre: pulcritud galta: galtut astúcia: astut\nexacte: exactitud rabia: rabiüt beat: beatitud\ngeni: geniüt grafi: grafiüt nervi: nerviüt\nÁlvago García i Eva Navarro\nPublicat per 1BATXILLERAT HUMANÍSTIC a 15:17 Cap comentari:\nLES OCLUSIVES pg:23\n1- Completa amb p o b.\ncalb esquerb cep estrep ciclop\nnyap retop adob bub-bub efeb\nbaobab balb tomb capdamunt rumb\naljub morb tub subministrar arrab\ncabdell pòlip cabdillatge destorb bulb\nsuperb orb sobtadament cobdícia capdal\ncabdellar cabdill repte indubtable capgirar\n2- Completa amb t o d.\nmortaldat put fred confiat maldat\nfeldspat xiulet almud immund podrit\nabsurd paret lleopard estàndard retard\ncaid pudir talmud dividend estendard\nsandvitx moribund acord bàdminton fluït\nmòrbid baluard alcaid petard sud\naldehid sòlid subtrahent òxit fètid\n3- Posa c o g als espais buits de les paraules següents.\nantropoleg gallec australopitec parrac psicòleg\npessic cec pròfug estrateg oblic\npròleg amarg màrqueting rànquing poruc\nodontòleg míting hepatòleg demagog vermífug


La mel de bruc de Muria BIO triomfa\nLa mel de bruc Muria BIO, guanyadora al Concurs Nacional de Mels\nLa mel de bruc de la gamma ecològica de Muria BIO (www.mielmuria.com), ha estat la guanyadora del primer premi de l’apartat de ‘Mels fosques’ de l’III Concurs Nacional de Mels, organitzat per l’Associació Espanyola d’Apicultors, al marc de les VI Jornades Apícoles, celebrades aquest cap de setmana a Azuqueca de Henares (Guadalajara).\nRafael Muria, president de Mel Muria i encarregat de recollir el guardó, ha destacat que “aquest premi té per a nosaltres un significat especial tant per la representativitat de qui l’atorga, l’Associació Espanyola d’Apicultors, com pel reconeixement que comporta a la qualitat de les nostres mels “. Segons Muria: “participar en aquest concurs requereix complir uns requisits exigents. Per això, aconseguir el primer premi en la categoria de mels fosques ens omple de satisfacció i recolza la bona feina que realitzem a Mel Muria “.\nCal destacar que al Concurs Nacional de Mels només poden presentar-se apicultors de forma individual o associada que compleixin la normativa de qualitat vigent sobre la mel. A més, una de les exigències per participar en el Concurs és que la mel sigui de la collita de l’última campanya i amb origen en el territori espanyol.\nLa mel de bruc ecològica de Muria BIO, guanyadora del primer premi de ‘Mels fosques’, va competir en el concurs amb més de seixanta marques de mel de tota l’estat espanyol i es van atorgar premis a les següents categories: mels clares, mels ambre i mels fosques.\nLa mel de bruc és una de les 11 varietats de la col·lecció de mel ecològica Muria BIO. També formen part de la col·lecció el pol·len natural i les varietats de castanyer, bosc, mil flors, eucaliptus, muntanya, farigola, cantueso, taronger, acàcia, romaní.\nLa gamma de mels Muria BIO, pertanyent al canal Horeca, es complementa amb una col·lecció de Xarops i Suplements Alimentaris / Gamma de xarops de pròpolis i suplements alimentaris i una col·lecció de 12 varietats de Mels de Sabors, escollida Millor Producte BIO en l’edició de BioCultura Barcelona 2016 entre més de 18.000 referències de productes ecològics.


Olmedo: “El vot al Partit Popular és l’únic vot útil per liquidar l’independentisme” - Partit Popular de Girona : Partit Popular de Girona\nHome / Actualitat gironina / Olmedo: “El vot al Partit Popular és l’únic vot útil per liquidar l’independentisme”\nOlmedo: “El vot al Partit Popular és l’únic vot útil per liquidar l’independentisme”\nLa cap de llista del Partit Popular Català de Girona per a les eleccions autonòmiques del 21 de desembre, Maria Àngels Olmedo, ha assegurat avui que “el vot al Partit Popular és l’únic vot útil per liquidar l’independentisme”. “Cada vot al Partit Popular és un vot que val el doble: d’una banda és un vot a favor de Catalunya, d’Espanya, de la Constitució, de l’Estatut i de la convivència; i d’altra banda, és un vot en contra de trencar Catalunya, de trencar Espanya, dels separatistes i dels extremistes”, ha remarcat.\nEn declaracions als mitjans durant una vista al mercat setmanal de Sant Feliu de Guíxols, Olmedo ha posat de manifest que “votar al Partit Popular és aplaudir el final del procés separatista”. “El que més temen els independentistes és un triomf del Partit Popular, perquè saben que va ser el Govern d’Espanya qui va frenar el procés, i saben que amb Mariano Rajoy al capdavant del Govern la llei es compleix tant a Catalunya com a la resta d’Espanya”, ha afegit.\nD’altra banda, la cap de llista Popular ha explicat algunes de les propostes més rellevants del programa electoral del PPC de Girona en relació a la comarca del Baix Empordà. En aquest sentit Olmedo ha explicat que “impulsarem la construcció i millora de les infraestructures de la comarca que estan pendents des de fa temps, com per exemple la variant de la Bisbal o la finalització de l’anella de les Gavarres”.\nOlmedo ha volgut remarcar també que “impulsarem la construcció d’una estació d’autobusos a Palamós i la Bisbal d’Empordà, necessàries ambdues des de fa temps, sobretot pel que fa a garantir la seguretat dels passatgers, així com la millora dels Parc de Bombers de la comarca, la creació d’un servei de radiologia al CAP de Palafrugell i la creació de noves places de residència i llar-residència per a gent gran i per a persones discapacitades a la comarca”.\nEn aquest sentit Olmedo ha dit que “portem cinc anys amb un Govern de la Generalitat que s’ha despreocupat de les necessitats de les persones, aquesta situació cal revertir-la i això tan sols és possible amb un Partit Popular fort i clau en el proper Govern de Catalunya”.


Hotel Il Papavero Roma Itàlia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nVia Castelfidardo 50, Estació Central de Termini, Roma, Itàlia, 00185 - Veure al mapa\n"simple but clean rooms. Bed quite good. Building is Beautifu..."\nBé 6,3 (580 comentaris)\nL'Hotel Il Papavero, situat a 10 minuts a peu de l'estació de Roma Termini i a 500 m de l'estació de metro de Castro Pretorio, ofereix habitacions senzilles amb Wi-Fi gratuïta i bany privat. Les habitacions d'Il Papavero disposen de ventilador, TV i escriptori. Els banys, que són privats, inclouen assecador i articles de tocador. A més, totes les habitacions tenen vista sobre l'interior o el carrer. El personal de la recepció 24 hores de l'establiment us pot recomanar restaurants de la zona que ofereixen descomptes per als clients de l'hotel. L'establiment és a 600 m del carrer comercial de Via Nazionale i a 15 minuts a peu dels jardins de Villa Borghese.\nTots els tipus de viatgers (870) Parelles (411) Viatgers en solitari (228) Famílies amb infants petits (28) Famílies amb infants grans (29) Grups (172)


El dia 6 d'abril els i les alumnes de tercer vam anar d' excursió al Museu Molí Paperer de Capellades. Allí vam poder aprendre una mica sobre els orígens del paper, que va ser inventat a la Xina, i també ens van ensenyar com funcionava la fàbrica i què és el que es feia per aconseguir obtenir paper a través de draps que recollien de la gent del poble.\nVa ser una sortida molt interessant i entretinguda, però el més divertit, sens dubte, va ser la part final, quan els nens i les nenes vam poder fabricar el nostre propi paper de tres colors: blanc, gris i verd.\nCom que els papers estaven molt humits i s'havien d’assecar, els vam estendre per les taules de la classe quan vam arribar a l'escola a la tarda. I com era divendres, dilluns els vam poder recollir ben secs. Per últim, els vam col·locar tots a sota de la pila dels llibres de matemàtiques per que servissin de pes i s'aplanessin al màxim.\nCAMPIONAT D'ESPANYA DE KARATE\nEl campionat va començar el dia 7 d’Abril a les 9:00h. Hi havia més de 200 persones per competir. Vam entrar per una porta molt gran. Cada Dojo tenia un espai per escalfar perquè si no escalfem ens lesionem. Després, un nen que es diu Eric Valdelvira em va ajudar a donar cops a la seva mà però amb puntades de peu per escalfar.\nLlavors em van cridar a mi per fer Katas. Katas és una mena de combat donant puntades de peu, punys o defenses. Quan vaig acabar em van ensenyar els punts: un senyor em va donar 6,50, un altre 6,50, un altre 6, un altre 6,50 i una senyora un 6,50. No vaig passar de ronda perquè al menys havia de treure un 7, però un amic meu que va al meu DOJO va quedar 1r d´ Espanya de Katas.\nDesprés vam fer una desfilada per anar-nos a menjar i ens van dir que tornéssim a les 3 del migdia per combatre un altre vegada.\nA la tarda vaig haver d’esperar perquè havien de començar els grans de 13 o 14 anys, després van combatre els de 10 -11 anys i l’ última ronda nosaltres, vaig guanyar tots els combats menys l’últim perquè l’adversari em va donar 3 cops i jo només 1 cop.\nFinalment em van cridar al pòdium i em van dir: Ets el 2n campió d’Espanya de karate.\nFet per Paula i Mohamed.\nPublicat per ESCOLA L'ANTINA a 12:21 Cap comentari:\nEl 5 d’abril van vindre un senyor i una senyora de la Fundació Endesa, per ensenyar-nos coses sobre l’energia. Vam fer dos tallers, un consistia en posar un gomet vermell i un gomet verd als electrodomèstics que més CONSUMIEN ENERGIA en la llar. Més tard, vam experimentar amb LES ENERGIES RENOVABLES amb: un cotxe solar que anava amb una placa solar, unes baldufes que anaven amb corda i quan tiraves feien llums pel moviment, un cotxe que anava amb l’aire i nosaltres ho fèiem moure amb l’assecador, i per últim, també una llanterna que anava amb pedals. Ens va agradar molt!\nEspero que us agradi l’escrit. Fet per Dana i Pau.\nPublicat per ESCOLA L'ANTINA a 11:31 Cap comentari:\nACTIVITAT DEL PEE\nEl dia 16/3/2018 van venir dos senyores de l’Ajuntament per oferir-nos portar els pares a la biblioteca. També ens va donar unes mascotes que eren vaques de goma Eva i les vam posar al costat de la capsa de l’assemblea. També ens van donar un mini carnet per quan portem els pares a la biblioteca i estampar-nos un segell als quadradets. Si arribem a tenir tots els quadradets omplerts podrem anar a una festa.\nVeniu a la biblioteca i farem una festa!\nFet pel Salvador i la Fatima.\nPublicat per ESCOLA L'ANTINA a 13:14 Cap comentari:\nLA FINAL DE LA CVLA\nEl passat dia 13 d’abril del 2018, l’Alex i l’Estel ens van representar al V Certamen de Lectura en Veu Alta. Ho van fer molt bé i volem felicitar a tots els alumnes per l’esforç que han mostrat durant aquests mesos previs a l’acte. Va ser una semifinal emocionant i el nivell va ser molt alt. Per aquest motiu, animem als alumnes a continuar millorant i a seguir gaudint de la lectura!\nFet per les professores de 4t A Lluïsa i Marta.\nEl primer ou de l’escola de L’Antina va sortir el dia 23/2/2018. Els encarregats de corral van apuntar quants ous van posar les gallines. Un ou se’l va emportar el primer de la llista de la classe de 4t A: el Mohamed. Les funcions dels encarregats eren: durant una setmana anar a l’hora del pati a posar-los aigua, pinso i moresc. Els encarregats del corral havien d’apuntar quin dia sortia l’ou i havien de portar el registre de qui s’emportava l’ou. Quan el Mohamed se’n va emportar l’ou la Lluïsa li va preguntar si l’ou estava bo o dolent. El Mohamed va respondre que si que estava molt bo!\nFet per Mohamed i Dani Ariza.\nEl dia 1 de març van venir la Maria i la Maria Antonia de Mans Unides. Ens van explicar dos contes.\nEl primer era d’una pera que no la van collir perquè tenia taques. La seva companya era tan bonica que la van portar a una fruiteria. Un dia la van comprar, la van posar a la nevera i no se la van menjar fins que van tindre una idea: el menjar nou el deixarien darrere i el que feia temps que estava a la nevera, endavant perquè se’l mengessin.\nEl segon conte era de tres super herois que van salvar la ciutat del capità Malbaratament. El capità Malbaratament era molt dolent i només volia que tiréssim el menjar. Els tres super herois van avisar al poblat de que no tiressin el menjar. I així van acabar amb el capità Malbaratament. També ens van explicar Lau Babau que volia que no anéssim a l’escola, el Petro Lex que volia que contaminéssim, el Justi No que no volia justícia, el Doctor Pupetes que volia que la gent es posés malalta i la Fada Ri Keza que volia que no tinguéssim diners i ella si.\nAl final les nostres delegades els van regalar una motxilla de l’Antina i els va agradar molt. Gràcies per venir, Mans Unides.\nFet per Aroha i Romaissae el dia 22/03/2018\nPublicat per ESCOLA L'ANTINA a 13:00 Cap comentari:\nEl dia 27 de febrer ens tocava mates i vam pujar al laboratori a fer un joc. Aquell joc consisteix en descobrir els mil·lilitres, centilitres, decilitres i els litres. Hi havia un bol ple d’aigua, 5 ampolles i hi havia quatre mesuradors. Vam jugar molt amb l’aigua perquè a vegades ens queia l’aigua i quedàvem com si ens haguéssim dutxat. Va ser mot divertit perquè els nens deien “mil·lilitres” i la Marta, la Tania, l´Asun i la Lluïsa no paraven de riure. Ho vam passar molt bé!!!!.\nFet per la Cèlia i la Fàtima\nPublicat per ESCOLA L'ANTINA a 9:45 Cap comentari:\nELS REPRESENTANTS DEL CLVA\nEl dimecres 28 de febrer a la classe de 4tA, vam fer la semifinal del CLVA .Quan vam entrar a la classe ja estava tot preparat. Anàvem en grups de 4 i cada nen, llegia un tros de la lectura. Havíem d’avaluar la lectura, la vocalització, l’entonació i el ritme de la lectura. Posàvem 3 punts si era perfecte, 2 punts si ho feia més o menys i 1 punt si ho feia malament. No hi havia 0 punts perquè tothom es va esforçar. Quan ficàvem tots els punts veiem si era verd (9 punts) ,groc (8,7,6 punts) i vermell (5,4,3 punts). Van quedar L’Alex M. com a segon representant i l’Estel com a primera representant. Tots van llegir molt bé! Esperem que guanyin l’Estel i l’Alex. Molta sort!\nDimarts 20 de març del 2018. Fet per l’ Estel i en Lluc.\nPublicat per ESCOLA L'ANTINA a 9:30 Cap comentari:\nEL LLIBRE DE LES EMOCIONS DE 4tA\nEl dilluns 26 de febrer a l’ hora de l’assemblea vam tenir una idea.\nAquesta idea va ser què féssim un llibre de l’amistat per tota la classe de 4tA. Vam comprar el llibre i vam repartir els fulls en tres emocions que són, la tristesa, l’ alegria i la ràbia. L’alegria la volíem escriure en fulls de color taronja, la tristesa en fulls de color blau, la ràbia de color lila i per últim, el color verd el volíem deixar per les felicitacions.\nEn aquest llibre cada nen i nena de la classe escriurà com es sent o a qui vol felicitar. Quan sigui el moment de l’assemblea llegirem lo que el nostre company ha escrit. Si està molt trist li farem una gran abraçada, i resoldrem lo que li ha passat. En cas contrari, si té una noticia bonica que explicà ho compartirà amb nosaltres.\nAquesta ha sigut la idea que hem tingut. Moltes gràcies a la Dana i a la seva mare per fer-nos el llibre de l’amistat.\nFet per la Berta i l’Anna el 26 de febrer de 2018\nPublicat per ESCOLA L'ANTINA a 18:03 Cap comentari:\nEl divendres 2 de febrer va arribar el rei Carnestoltes a l’escola i ens va dir les ordres de la setmana. El dilluns roba del revés, el dimarts portar el pijama, el dimecres sabates i mitjons diferents i el dijous perruca o un complement al cap.\nTota l’escola va estar tota la tarda al gimnàs i ens vam divertir molt. Els nous professors van sortir a l’escenari per ballar. QUINA GRESCA!!\nFet per Dana i Victor.\nPublicat per ESCOLA L'ANTINA a 17:54 Cap comentari:\nEL CORRAL DE L'ESCOLA\nEl dia 16 de febrer va arribar una gallina al corral de l’Antina. Ens va fer molta il·lusió. Començàvem els encarregats a treballar. La vam cuidar molt: li vam posar menjar pinso i moresc en les menjadores, també vam posar aigua a les abeuradores. Va ser divertit, a veure si comencem a recollir ous. Volem fer moltes truites!!!\nFet per Xavier i Vicente 4tA.\nPublicat per ESCOLA L'ANTINA a 17:50 Cap comentari:\nCOMUNIQUEM AMB EL COS!\nEls nens i nenes de 3rA hem realitzat diverses sessions d' educació física per treballar l'expressió corporal. A partir de diferents jocs i activitats, els i les alumnes han pogut descobrir els recursos expressius del seu propi cos per mitjà del moviment, i han intentat continuar desenvolupant la creativitat i espontaneïtat pròpies de l'edat.\nA la fotografia, observem una dinàmica on havien de desplaçar-se de la mateixa manera que ho farien diferents animals, en aquest cas els "cargols".\nPer últim, vam acabar la unitat realitzant dos balls moderns amb coreografia on van poder demostrar de quin ritme gaudeixen i els artistes que porten a dins.


Les causes inútils | Opinió | EL PAÍS Catalunya\nLes causes inútils\nJo crec que l’empatia històrica existeix. I si no existeix, caldrà inventar-la. Seria l’única manera que molts tràgics períodes o moments històrics no es tornessin a repetir\n22 ABR 2019 - 18:42\tCEST\nManifestació a la plaça de Mayo de Buenos Aires. EITAN ABRAMOVICH (AFP)\nEn el moment de redactar aquest article, sabia que es publicaria aquest dimarts, dia de Sant Jordi. Això em va venir com l’anell al dit per escriure sobre el que cal escriure en un dia com aquest. O el que és el mateix, escaquejar-me d’escriure sobre el procés. Una qüestió que devia ser apassionant i una oportunitat irrepetible per canalitzar Espanya cap al camí d’un estat plurinacional i plurilingüístic, acordat per totes les forces polítiques. Però de moment, Espanya no dona per més. I sembla que Catalunya tampoc està per la feina, excepte per dividir-se perillosament, amb un independentisme entossudit, sense cap mena d’autocrítica ni remordiments ideològics. També estem a molt pocs dies d’una de les eleccions més importants dels darrers anys, i això significa que un hauria de ser més sensible quant a aquesta qüestió i parlar-ne. Però si s’ha de jutjar pel nivell del debat inexistent, per la temperatura dels insults, per la intolerància dels extrems (la dreta aliada a la ultradreta, d’una banda, i l’independentisme, de l’altra), per tot el que és tot menys política, deixant al mig al PSOE, Podem i el partit nacionalista basc amb la greu responsabilitat de cicatritzar ferides més incurables a cada hora i de retornar el país al camí del sentit comú i la sensatesa, maleïdes ganes, després d’aquest paisatge, et queda malbaratar el Dia de Sant Jordi parlant de llibres. O d’alguns llibres concrets. Per això, avui escriuré sobre un que em va deixar una sensació de tristesa i impotència històriques, com fa molt que no em passava. Es tracta de Como si un ángel, de l’escriptor austríac Erich Hackl (Periférica). Això que escric no és una ressenya ni res de semblant. Si és alguna cosa, potser sigui un desfogament. O una manera com qualsevol altra de comunicar la immensa pena que em va produir llegir-lo. Jo crec que l’empatia històrica existeix. I si no existeix, caldrà inventar-la. Seria l’única manera que molts tràgics períodes o moments històrics no es tornessin a repetir. Quan un veu, per exemple, Espàrtac, la gran pel·lícula de Stanley Kubrick, ha de procurar lamentar l’infortuni final d’Espàrtac i posar-se en el seu lloc i en el de la gent que el va seguir fins a la crucifixió final, i no quedar-se a la butaca del cinema lamentant el destí de Kirk Douglas en el film. Això és l’empatia històrica.\nComo si un ángel tracta de la desaparició d’una noia de 22 anys durant la terrible dictadura de Jorge Videla. Erich Hackl narra els fets des d’una mena de veu omniscient solidària amb totes les persones que passen pel seu relat. Òbviament, la protagonista és la noia desapareguda, Gisela Tenenbaum. Hackl ens informa que Gisela, Gisi per als amics i la família, era estudiant de Química i Física. Era aplicada, molt intel·ligent i amb notes que no baixaven mai de 9 o 10. Destacava també pel seu sentit de la responsabilitat social, davant del que considerava que era innegociable, la lluita contra els poders de l’estat i la justícia per al poble argentí. Això la va portar a militar en el grup terrorista Montoneros. No obstant això, tot i que la curta trajectòria de la noia va ser dramàtica, el fet que més em va cridar l’atenció i em va omplir d’una ràbia indescriptible i inesperada va ser el paper que van jugar els seus pares en tota aquesta dolorosa història. Eren jueus austríacs. Van arribar a l’Argentina al voltant del 1940, escapant del nazisme, amb 17 anys d’edat. Després de casar-se, es van instal·lar a la província de Mendoza, al costat dels Andes. Van treballar molt dur, van tenir fills, es van posar a estudiar medicina i van obtenir els respectius títols passada la trentena. Van tenir tres filles. Gisi, que, a més de brillant alumna, va ser una destacada nedadora professional. Els seus pares les van educar perquè fossin autònomes. Els van crear les condicions òptimes perquè es desenvolupessin intel·lectualment i espiritual. Només van cometre un error terrible. Van fer molt poc, per no dir res, perquè Gisi, com sí que van fer les seves germanes, s’allunyés de l’enorme suïcidi col·lectiu que va significar desafiar l’engreixada maquinària d’extermini que els tenia preparada l’aparell militar de l’estat argentí.\nDesprés d’acabar de llegir aquest commovedor llibre, continuo sense saber exactament si Erich Hackl acusa o no els pares de Gisi d’alguna cosa imperdonable. Potser no ho va voler fer tan transparent, donada la dimensió del dolor que van haver d’arrossegar durant la resta de les seves vides.\nJo els perdonaria, però com a pares no haurien d’haver permès mai que Gisi sacrifiqués la seva bella joventut.


La Granja Foods és distingida com a Empresa de l'Any 2017 per la Federació Empresarial del Gran Penedès - El Cargol - El setmanari del Penedès\nEn total, durant la Nit de l’Empresa es van reconèixer 18 empreses per la seva tasca feta i la trajectòria davant d’un públic de 600 comensals, representants d’empreses i institucions de l’Alt Penedès, el Baix Penedès i el Garraf. De la nostra comarca, tretze empreses van ser guardonades. En concret, Instatec, de Vilafranca, va rebre el Premi en l’àmbit de la Innovació, La Balança, de Vilafranca, el Premi a la Iniciativa de Nova Creació, Albet i Noya, de Sant Pau d’Ordal, el Premi en l’àmbit de l’Enoturisme; Bardinet, de Gelida, el Premi en l’àmbit de la Internacionalització; Ramaderia Farràs, de Sant Llorenç d’Hortons, Premi en l’àmbit del Medi Ambient; Autocam, de Vilafranca, el Premi al Comerç més dinàmic; Serveis Mèdics Penedès, de Vilafranca, el Premi al Servei més dinàmic; Cafès Novell i Dekra Empleo ETT, ambdues de Vilafranca, i Cevipe, de Sant Sadurní, Premi a la Prevenció de Riscos per accidentabilitat 0, millor iniciativa preventiva i millor evolució preventiva, respectivament, a més de La Granja Foods. També es va premiar La Carretera del Vi (Penedès-Garraf) per la promoció de l’Enoturisme en l’àmbit de la sostenibilitat i Maria Esteban, de l'empresa Metre Quadrat de Sant Sadurní, que va rebre el guardó Dona Estela Emprenedora 2017, a proposta del col·lectiu Dones d'Empresa.\nD’altra banda, també es van distingir les empreses Jocs Recreatius del Penedès i Tankfoods, ambdues de Vilafranca, per celebrar el seu 25è aniversari; Cales de Pachs, de Pacs del Penedès, i Construccions F. Munné, de Lavern, pel seu 50è aniversari; i Bodegues Pinord, de Vilafranca, amb motiu del seu 75è aniversari.