Paris 1900 (i II) – Gaudir la Cultura\nArts plàstiques Viatges i itineraris\nParis 1900 (i II)\nSense comentaris a Paris 1900 (i II)\nL’Art Nouveau a Europa\nEs converteix en un terme internacional pel mateix tipus d’art. A Paris obre una botiga-galeria Samuel Bing que importarà art japonès, objectes… un art encara molt desconegut que serà una influència definitiva. Anglaterra ja tenia el Arts & Crafts com a precursor, un moviment per recuperar les arts en plena era industrial, amb nous materials i que incidia en les diferents disciplines artístiques i artesanals, que va tenir una repercussió enorme en les arts decoratives. Els arquitectes viatjaven perquè els mecenes els hi trobaven clients arreu i es demanaven artistes “moderns”, com desprès passarà amb l’Art Decó.\nArt Nouveau: França, Bèlgica i Amèrica\nModern Style: Anglaterra\nLa transformació de Paris que coneixem ve donada per Haussmann. Sempre en pugna amb Londres i proper a la ideologia de Napoleó III, creia en una transformació moderna de l’urbanisme, perquè la burgesia volia manifestar i exhibir el seu nou poder; Paris es quedava petita, tenia encara quasi l’urbanisme medieval, hi havia revoltes dificils de controlar, necessitava noves mesures higièniques. Aquest enorme canvi es va fer durant la segona meitat del s. XIX amb menys de 50 anys, per tant quan arribarà el 1900 quasi estarà tot fet. El 60% de l’estructura antiga es va destruir, la qual cosa va tenir seguidors i detractors, i de ben segur es va emportar un patrimoni valuosíssim.\nLes classes socials fins llavors convivien en un mateix espai i el canvi originarà la diferència per barris, desprès de les expropiacions. Es volia una ciutat per passejar-la, més saludable, amb recollida d’escombreries, per exemple, es van publicar llibres que orientaven sobre la higiene i salut, i amb més serveis ciutadans. Els Bois de Boulogne ja existia, però s’urbanitza con un gran jardí, un parc amb restaurants i sales de festes destinat al lleure de la burgesia. El Bois de Vincennes és el més popular i s’urbanitza com una còpia d’un parc anglès romàntic.\nComença el transport intern amb el metro i l’extern amb línies de tren que porten als afores industrialitzats. A la ciutat es poden moure encara amb agilitat els cotxes de cavalls i el nou cotxe, cosa que va permetre el deixar-se veure i sociabilitzar-se entre la pròpia burgesia. Els impressionistes van saber captar els diferents espais i els pinten de manera que es pot seguir l’evolució i els canvis de la ciutat. També és el moment que proliferen els grans magatzems i les galeries comercials cobertes.\nHéctor Guimard va ser uns dels arquitectes del moment a la ciutat de Paris, és una arquitectura que està inserida dins de la de Haussmann, que podem considerar eclèctica, ja que era com una interpretació d’estils anteriors, perquè ve directament del classicisme. L’Art Nouveau hi conviu i s’hi insereix. En el districte 16 (63 edificis) i a la rue de Marseille, prop del canal Saint Martin, és on hi ha la majoria dels seus edificis. Residències familiars en forma d’apartaments Hôtel Guimard, el Castel Beranger, Hotel Mezara, entre altres. Es una arquitectura que no delimita l’espai interior, el decora. Té ventilació, llum. Les formes són com una fuetada, i la natura està en les formes dividides, les parts, no el tot. Guimard havia confeccionat un catàleg de mòduls perquè els arquitectes/decoradors els mostressin als futurs propietaris, esdevenint molt importants els artesans que treballaven el ferro, la fusta, el vidre, la ceràmica, escultura aplicada, etc… el detall era tan important com el tot, es buscava l’harmonia amb tot el conjunt d’aplicacions decoratives. Es el concepte d’art total. Crear organicisme, tenen un patró d’inserir-se en el conjunt. Haussmann tenia un patró d’uniformitat de l’alçada, l’art nouveau posteriorment ho respecte, s’hi adapta. L’estructura interna dels edificis també preveu les diferents classes socials: els principals i els petits àtics. Es remarcable que sempre hi figura el nom de l’arquitecte i la data al propi edifici. Va fer entre 1899 i 1912 un total de 398 edificis a Paris, dels quals es conserven 263.\nDins dels arquitectes del moment destacariem Jules Lavirotte, amb nombrosos edificis, Georges Chedanne, constructor de les Galeries Lafayette, Louis Mamez que va fer Maxim’s, Henri Sauvage considerat un dels precursos de l’arquitectura moderna i autor de la ja desapareguda Samaritaine, entre molts altres.\nTemps de diversió. Locals d’oci\nMontmartre era un poble de les afores que conreava el vi, ple de molins de vent i es va annexionar a Paris a principis del s. XX. Des de finals del XIX fins la I Guerra Mundial és el període de l’anomenada Belle Époque que coincideix amb l’Art nouveau (1890-1910). Ja hem vist que a nivell de la ciutat passen moltes coses: metro, cotxe, transport urbà i interurbà, electricitat, noves mesures higièniques, algunes ja venen de la revolució industrial i de la nova planificació urbanística de Haussmann. La burgesia és la nova elit i vol fer-se valorar davant de l’antiga aristocràcia, que era la classe dels grans privilegis fins aleshores. S’ha enriquit i demana modernitat i reconeixement. Insistim en aquest aspecte, perquè serà vital en el nou ordre social.\nEl nous locals que van proliferant els dona la possibilitat de fer negocis, de competir. Els cercles socials es construïen en llocs idonis per crear relacions i projectar una bona imatge. I els llocs són luxosos. Ja Haussmann ho va preveure amb els grans parcs pels aristòcrates, Bois de Boulogne i el de Vincennes perquè l’obrer pogués anar a fer pic-nic, així la ciutat tenia les zones segons la classe social que l’habitava ben diferenciada.\nL’habitatge també canvia per a la burgesia. Viure a ciutat, passar l’estiu a la costa o a la muntanya i el cementiri la darrera casa. Els cementiris de Paris competeixen en art funerari, l’art de l’aparença fins a la mort. Els dissenys dels grans cementiris també representen un esglaó més de l’asceens de la nova burgesia. L’arquitecte es converteix també en decorador . Els seus projectes tenen una unitat decorativa amb les arts aplicades que es desenvolupaven amb rapidesa, i tenien molt prestigi.\nComencen a aparèixer guies anuals de la ciutat, no pels turistes, pels propis parisencs. Postals i cartells publicitaris que inundaven la ciutat i els cafès. Els bars, restaurants i braseries ja existents es renoven i es decoren amb luxe i a l’última moda. Els hotels també perquè han d’acollir foranis amb motiu de l’exposició i els jocs de 1900 i posteriorment per l’empenta que té la ciutat. Els teatres i les sales de ball ja tenien molta tradició anterior, es popularitza el Music-Hall, el cabaret, els concerts. El cinema és una novetat i condiciona el reaprofitament i es converteixen sales de lleure en cinemes, i a principis del XX ja se’n fan de noves i específiques. Els edificis esportius com hipòdroms i velòdroms es converteixen en llocs d’apostes i de negocis. Édouard-Jane Niermans es pot considerar un dels arquitectes dels establiments d’oci a Paris i a la Côte d’Azur.\nLes decoracions d’interiors segueixen les mateixes pautes de les exteriors amb la profusió dels vitralls i làmpares. Les temàtiques sobre flors, potser la més extesa, animals, dones, hivernacles es treballaran amb el coup de fuet i fent servir les simetries o tot el contrari, les parts, una de les característiques “noves”. També es decora amb profusió de miralls per donar profunditat. L’art nouveau deixarà d’agradar posteriorment per massa carregat, per l’afany d’exotisme que tenia amb la predilecció pel Japó. L’art decó ho va simplificar.\nEncara no hi ha el concepte de Patrimoni, per la qual cosa han desaparegut molts dels edificis com la Samaritaine, o canviat com el Moulin Rouge, fins esdevenir una icona que no té res a veure amb el de l’època que describim.\nLes arts decoratives\nL’art Nouveau és bàsicament un moviment de França i Bèlgica, a d’altres països a part de prendre altres noms varien una mica les característiques, depenent de quina tradició vinguin. No va negar mai l’industria, perquè formava part d’ella, eren coetanis. Sí que va trencar amb l’eclecticisme i l’historicisme anteriors, que revivien de forma desordenada estils històrics i els barrejava.\nA les arts aplicades, gràcies a l’impuls que tenen les arts decoratives en general, es treballa el concepte d’Art Total. Com hem vist Samuel Bing, un importador d’objectes del Japó, que aprofitarà el gust per l’orientalisme, més concretament el Japonisme, els exposa a la seva botiga, fet pel qual aquest gust augmentarà i morirà d’èxit. El declivi de la botiga vindrà amb l’arribada de l’Art Decò els anys 20. La clientela havia estat i era la burgesia enriquida, res a veure amb el concepte anterior de les Arts & Craft btritàniques, que volia democratitzar l’art, que tenia que ser bell i útil.\nLes arts decoratives de Paris de l’època són molt fantasioses, perquè Paris s’havia convertit en una ciutat gris a causa de la industrialització. Els Impressionistes també s’havien interessat pel japonisme, perquè representava una obertura cap a l’exterior. Van Gogh i Touluse Lautrec eren assidus a la botiga de Bing.\nLucien Gaillard fa joies més austeres i funcionals, formes orgàniques, aus normalment, amb la natura sempre present. La joieria anterior era d’un estil neorenaixentista del XVI. Ara deixen els materials preciosos i s’inclouen pedres, esmalts, coralls, banya, ivori en incrustacions.\nFrançois-Rupert Carabin és escultor i ho aplica directament al mobiliari, creant peces amb molt volum.\nEmile Gallé un artista polifacètic, mestre vitraller, ebenista i ceramista . Va ser fundador i primer president de l’Escola de Nancy el 1901.\nEscola de Nancy promou les arts de la indústria (que ja havia estat molt important a l’època rococó).\nAlphons Mucha el cartellisme del qual va inundar la ciutat. Va ser el publicista de Sarah Bernhardt, a part de fer decoracions d’interiors.\nRené Lalique considerat com l’inventor de joieria moderna, amb importants incursions en el disseny del vidre, i que va viure també per a dissenys ja de l’Art Decó.\nModa i Indumentària Paris 1900\nLa Indumentària és el fet de vestir i la Moda representa el concepte del canvi i de les tendències del negoci. L’alta costura com a tal neix de la mà de Charles Frederick Worth.\nA la 2a meitat del s. XIX hi ha molts centres comercials que no venen encara vestits sencers, acabats, només peces secundàries, complements. Les dones tenien modistes. La moda masculina es simplifica, influència també del dandisme anglès, però la dona passa a dependre més dels canvis, de la varietat d’opcions, de la riquesa i la superficialitat. La clienta ja no mana perquè els dissenyadors li ofereixen fer a la seva mida els seu propi estil, que reivindica la figura artística i ho ensenyen amb la publicació de catàlegs i a les revistes. Ells diuen el què s’ha de portar i quines peces de roba perquè els altres ho vegin i la pròpia clienta els fa la publicitat, ells firmen com artistes. Comencen les models de carn i ossos, reals, que cada sis mesos presenten la col·lecció de l’artista, s’acceleren i s’inventen les temporades. Amb la introducció de les màquines de cosir, sobretot la Singer, tot pren un camí comercial desenfrenat, que les pròpies clientes de l’aristocràcia trobaven car. El 1868 es crea la Chambre Syndicale de la Couture que crea escola i ja determina quins modistos desfilen i quins no\nDoucet, modista, erudit, col·leccionista i bibliòfil passa del gust del XVIII fins l’art decó. Va ser el primer comprador de Les Senyoretes d’Avignó de Picasso i tot el seu fons bibliogràfic està incorporat a la Bibluiothèque National de France (BNF). Redfern & Sons una casa britànica però amb seu a Paris comença a fer roba més de carrer, el vestit jaqueta. Els moviments higienistes i especialment la Rational Dress Society varen lluitar per crear una indumnetària que afavorís el lliure moviment del cos. Poiret el 1908 es deixa influenciar per la fantasia oriental imperant, però ja treu les cotilles i treballa molt amb sedes. Emilie Floge va ser una de les altres dissenyadores que des de Viena va influenciar en la moda, gràcies a les pintures de Klimt.\nEls socialisme utòpic i l’amor per la natura de William Morris, que el convertiren en un dels líders espirituals del ressorgiment de l’artesania i l’estimació per la vida rural, havíen quedat ja lluny. El seu menyspreu envers les grans ciutats, les innovacions del capitalisme i la classe mitjana crearen un estil de vida i una estètica molt allunyada. Els membres dels Arts and Crafts consideraven l’activitat artesanal superior a l’alienada divisió del treball. Tot i les seves aspiracions d’organització artesanal del treball, no ho aconseguí i la realitat econòmica i comercial l’obligà a practicar la divisió del treball com qualsevol altra fabricant de l’època.\nPer posar una data a aquest moviment direm l’any 1881 a le Chat Noir, que va dominar el món de les arts en cornvertir-se en un lloc de creació i vanguarda. Un lloc mític que va passar a la història per ser el primer cabaret literari, artístic i musical de Paris i dels més importants d’Europa. Un punt de trobada d’escriptors, poetes, músics i pintors al encara llunyà barri de Montmartre. S’acaba amb la visió mercantilista de la civilització de finals de segle i es superposa a altres visions anomenades Mal-du-Siècle que també tenen Paris com a centre. En el Fin-de-Siècle hi ha una recreació decadent, un tedi existencial, una insatisfacció permanent, molt desencís i força introspecció; amb tots aquests components es preveu ja la gestació de les properes avantguardes. El Simbolisme no va ser mai un estil unitari, per aquest motiu es fa molt difícil definir-lo d’una manera general, perquè es nodreix d’ un estat d’ànim primer individual, i desprès col·lectiu.\nWagner havia reformulat alguns conceptes de l’art i molt poetes joves s’hi sentien certament fascinats. Des de Baudelaire, Rimbaud, Mallarmé ja es volien explicar estats d’ànim, com Gauguin i Van Gogh ho feien dels aspectes musicals de l’art o de les qualitats simbòliques dels colors.\nA cafès literaris com el Voltaire es comença a coure el Simbolisme literari, i un tal dia de 1891 en el comiat a Gauguin en el seu primer viatge a Oceania, es fan uns brindis, a mans de Mallarmé, que la revista Mercure de France publicarà per les actituts que desmostraven. Apareixen moltes revistes on es parla dels poetes maleïts, que són els que més valoren els simbolistes i els seus coetanis decadentistes. El resultat és críptic perquè defensen el misteri de la vaguetat. Naturalment era un moviment molt elitista, tot i que el que rebutjava era la diferència de classes a les que estava portant la industrialització. Però mai ho va fer des d’una consciència política, sinó des d’una mirada molt introspectiva. El 1892 una de les exposicions que es van fer va ser la de la Rose-Croix on hi van anar Santiago Rusiñol i Ramon Casas, els va sorprendre prou com perquè el primer s’hi adherís. Es rebutgen els naturalismes anteriors, literaris i artístics, històrics i es va el més lluny possible de l’academicisme. Arribarà a Londres, Viena, Praga… amb un intent apocalíptic i anti-positivista de la vida, que deixa pas a les forces instintives, en fí, a l’extravagància.\nAmb el simbolisme neix la Femme fatale molt descrita a la literatura anterior, des de Baudelaire i Poe. Mirant directament a la burgesa que es comença a alliberar, o als moviments de les dones pels seus drets. El socialisme utòpic defensava el matrimoni per amor, no per conveniència. I la literatura europea ho comença a fer evident amb personatges femenins que manifesten el malestar per la falta d’amor o per trobar-lo fora del matrimoni, amb els problemes de consciència i socials que això comportaria. El simbolisme és un moviment que busca la inquietud, l’abisme, l’irracional i la perversió, el seu món oníric arriba molt més lluny del seu antecessor romàntic. Es un moviment obertament misogin.\nTeatre, Actrius: Sarah Bernhardt\nLa simplicitat en la indumentària masculina ja es dona durant la segona meitat del segle XIX, fet que a Anglaterra es resol amb el Country Style, perquè els britànics no deixen el camp per anar a les ciutats, al contrari van a ciutat de forma extraordinària. Baudelaire va posar de moda la imatge del Flaneur que la fa servir per a caracteritzar l’artista amb esperit independent, apassionat, imparcial. Es relaciona amb la figura del dandy, el final de segle i l’esteticisme anglès.\nAmb aquest sentit de l’art global interdisciplinari, hi ha canvis importants també a nivell escènic. Les grans avingudes multipliquen les ofertes d’oci. El segle XVIII el monopoli era del teatre per llei, la Comédie i l’Opéra on no es podia parlar, i així neix la pantomima. A finals del XIX es proclama la llibertat de teatre, comença el teatre de boulevard, els espectacles populars: les operetes i els vodevils, la dona hi comença a anar i s’alternen amb el teatre i l’opera oficials.\nFins ben entrat el segle XIX la figura de l’actriu era pejorativa, era més valorada pels seus affairs que pel seu talent. Un model és la Nana de Zola. Els actors dels teatres oficials s’havien de portar el vestuari, d’aquí que les actrius són econòmicament depenents dels admiradors masculins. Al 1900 la varietat d’espectacles és total i la dona burgesa es vol identificar amb la que hi ha dalt de l’escenari, ja ha canviat la imatge de l’actriu, que ja té pressupost de vestuari a la Comédie. A finals del XIX han crescut els estudis fotogràfics: la foto, la postal, les targetes de visita es fan molt populars i es converteixen en motiu de regal. Així la difusió de la imatge de l’actriu com una nova icona de vida ideal, ja dignificada, són models publicitàries i a imitar, es vol conèixer la seva vida privada, són ja les stars. Firmen contractes exclusius amb fotògrafs i modistes, per tant les cases d’alta costura que sorgeixen ja tenen com a models a actrius valorades pel públic.\nSara Bernhardt es sacralitza gràcies al fotògraf Nadar. Ella imposa nous gustos estètics en el vestuari i l’escenografia. Te una important biblioteca personal d’història del teatre i li preocupa la veracitat. El 1893 gràcies a diferents mecenes dirigeix al Thétre de la Rennaissance incloent l’Art Nouveau a l’escenografia i al vestuari. Ella mateixa farà de mecenes de Mucha i posa en contacte a artistes de diferents disciplines: Fouquet (joier) al mateix Mucha, a Lalique (joier i vidrier).\nEn aquest moment apareix la ballarina Loïe Fuller (americana) que inventa la dansa de la serpentina el 1892 a Nova York. A Paris va estar 10 anys entre el Ballet de l’Opéra i el Folies Bergère, molt implicada en el canvi de la dansa clàssica i també posa en relació a diferents personatges de la vida cultural i pública del moment. La seva dansa busca l’espontaneïtat en la coreografia, molt interessada en el contacte amb la natura, amb la Grècia clàssica i amb els avenços científics, i tot això ho vol portar a l’escena i al cinema. Es totalment autodidacta i coneix a Edison i Curie. Fa patents de sistemes escenogràfics. Isadora Duncan és deixeble seva i ja ensenya el cós.\nAquest 1900 Europeu serà l’inici de potents moviments a cavall dels enormes, a vegades sobtats, canvis que farà la societat: La 1a guerra mundial, La caiguda de vells imperis, La revolució russa, el Crac del 29, La 2a guerra mundial, l’Holocaust, i tot el que seguirà marcaran nous paradigmes en les relacions entre els països i les persones, sense aclarir si hauran servit d’alguna cosa. Sembla que no.\n← Les animacions d’Andreas Wannerstedt → Peste & Cólera


Una PDI per uns 50€ gràcies a Smoothboard – XarxaTIC\nUna PDI per uns 50€ gràcies a Smoothboard\nabril 11, 2010 Jordi MartíEDUCACIÓN, NUEVAS TECNOLOGÍAS, Programari2 Comentarios\nJa fa uns dies que vaig fer un tuit a Twitter on parlava d’una PDI (Pissarra Digital Interactiva) que sortia per uns 50€, i que vaig trobar-la mitjançant un article de Javier Gómez Torres, professor de Tecnologia del col·legi privat SEK.\nEl material necessari serà el següent:\nUn comandament de la Wii (Wiimote)\nUn llapis d’IR (infrarojos)\nUn adaptador bluetooth per a l’ordinador\nEl material anterior surt per uns 50€, depenent de la qualitat del mateix. Però aquest material no seria suficient per ell mateix, ja que necessitem un software que ens permeti interactuar, mitjançant el projector que tenim en l’aula, amb els elements anteriors. Aquest software de codi obert, s’anomena Smoothboard (disponible en castellà).\nI voilà, a tenir la nostra pròpia PDI econòmica i llesta per a funcionar en minuts, tal com se’ns mostra en el següent vídeo.\nInteractive Whiteboard in less than a minute with Smoothboard\nPer tant, ja sabeu, ara ja no tindreu impediments econòmics, per a dotar totes les vostres aules dotades de projectors (si miraculosament treballeu en un centre “ben dotat” tecnològicament) de PDI.\nabril 11, 2010 9:26 am\nLlàstima que a la meva escola de 250 alumnes hi tingui només 2 projectors.\nabril 11, 2010 10:48 am\nValora en Bitacoras.com: Ja fa uns dies que vaig fer un tuit a Twitter on parlava d’una PDI (Pissarra Digital Interactiva) que sortia per uns 50€, i que vaig trobar-la mitjançant un article de Javier Gómez Torres, professor de Tecnologia del co……


Llibres infantils per regalar aquest Nadal\n'Llegir en cas d'incendi' us proposa una llista de deu títols per regalar als més petits aquestes festes (i tot l’any)\nDetall d’una il·lustració de Benjamin Lacombe per a l’àlbum ‘Frida’ (Edelvives)\nPublicat per\tLlegir en cas d’incendi\t14/12/2016\nA. Puig (@littlecuentus) i M. Haro (@manelhc). Barcelona\nQuan arriben les festes de Nadal, els més petits preparen les cartes plenes de desitjos i deixen volar la seva imaginació per pensar en tots els regals que els agradaria rebre. Potser no trobarem contes en aquests eterns llistats, però estem convençuts que aquestes meravelloses joguines de paper –els llibres- són, en certa manera, els que ajuden a mantenir i despertar aquesta eina tant important com és la imaginació. Hores i hores de diversió, emocions, viatges i aventures en només unes pàgines.\nEl primer llibre imperdible d’aquest Nadal és Els tres animals, de l’editorial Takatuka, un llibre deliciós escrit per l’escriptor i bibliotecari Pep Molist i il·lustrat per Kim Amate. Tracta sobre la història de la Mercè Roureda, una escriptora de contes, que tot buscant la inspiració se’n va a viure al bosc i es troba allà enmig d’una crisi creativa. La història està construïda seguint l’estil dels contes clàssics i amb una aportació extra d’humor i modernitat excepcional. Ideal per a veure els contes d’animals des d’una altra perspectiva.\nJa vam parlar a Llegir en cas d’incendi de La casa dels ratolins, de Blackie Little. Després de l’èxit obtingut a nivell mundial amb aquest primer volum, ha arribat a les llibreries La casa dels ratolins. Noves aventures del Sam i la Júlia. En aquest segona entrega, continuen les aventures dels dos amics dins la casa de joguina construïda a mà amb materials reciclats per l’artista Karina Schaapman, on visitaran el teatre, coneixeran a un ratolí artista i perdran per primera vegada a un ésser estimat. El llibre ha estat Premi Libro Kiriko 2016 al millor àlbum infantil de l’any.\nUna proposta ben original és Qui Què Qui, de l’editorial Birabiro. Una proposta de conte en un format horitzontal per a jugar a observar i endevinar amb els més petits a partir de dos anys. Qui ha jugat amb el gat o qui té vergonya de ballar són algunes de les qüestions a respondre tot mirant les il·lustracions que ens proposa l’Olivier Tallec.\nUn altre imperdible per aquestes festes, és la sisena protagonista d’Alba Editorial dins la seva col·lecció Petita&Gran: Marie Curie. Un conte il·lustrat per Frau Isa i amb traducció de Mª Isabel Sánchez Vegara on s’explica la vida de la primera dona doctora en ciències i guanyadora de dos premis Nobel, adaptada als petits lectors a partir d’uns set anys. Dins la col·lecció podem trobar biografies il·lustrades de personatges femenins tan inspiradors com Frida Khalo, Agatha Christie o Coco Chanel.\nAlícia al país de les meravelles és un clàssic indiscutible de la literatura universal, amb diverses adaptacions cinematogràfiques, la darrera de les quals la va dirigir Tim Burton. El 2015 es van celebrar els 150 anys de la publicació d’aquesta obra. L’editorial Baula té diverses versions del relat de Lewis Carroll; la més recent –el llibre carrusel– proposa sis escenes tridimensionals amb il·lustracions de Sir John Tenniel. Una oportunitat per descobrir l’univers màgic del País de les Meravelles i observar com l’Alícia creix i s’encongeix, troba el Gat Cheshire, pren el te amb Barreter Boig, balla amb la Tortuga d’imitació i participa al judici de la Sota de Cors.\nL’editorial Edebé publica dos llibres/caixa que porten als més petits a un aeroport i a un parc de bombers. En el primer, els joves lectors desenvoluparan la seva imaginació amb la maqueta i una pista d’aterratge desmuntables, i un llibre il·lustrat amb tot tipus de detalls de com funciona aquest petit món. Per la seva banda, el parc de bombers està pensat per als nens i nenes que després d’una excursió van quedar enamorats del petit univers de mànegues, cascos i camions vermells. Aquest llibre els tornarà bojos amb les seves pistes, maquetes de camions, helicòpters, bombers i accessoris, iun llibre amb tot luxe de detalls.\nL’editorial La Galera proposa un recorregut per la història de l’evolució amb el llibre L’aventura de la vida, un volum que ha unit el geni de l’arqueòleg i historiador Eudald Carbonell i la il·lustradora Pilarín Bayés. És un llibre amb tot el que s’ha de saber d’un dels temes més importants (i apassionants) de la ciència, des del descobriment del foc fins a l’enginyeria genètica. Tot això presentat de la manera més atractiva i senzilla, però rigorosa.\nGossos i gats sota la lupa dels científics, escrit pel doctor en ciències Antonio Fischetti i il·lustrat per Sébastien Mourrain, és un llibre ple de curiositats sobre gossos i gats que gaudiran tant petits com grans. Què volen dir els lladrucs d’un gos? Per què mouen la cua a l’esquerra en comptes de cap a la dreta? Per què serveixen els bigotis del gat? Podem acariciar-lo a contra-pèl? Aquest llibre documental amb format d’àlbum il·lustrat (per lectors a partir de 9 anys) ens endinsa en el món d’aquests animals domèstics i explora el seu comportament.\nL’editorial Edelvives proposa un viatge fascinant per l’univers de la pintora mexicana Frida Kahlo en l’àlbum Frida, de Sébastien Perez amb il·lustracions del genial Benjamin Lacombe. Aquest llibre ens ofereix una original immersió en el peculiar procés creatiu de Frida Kahlo i en els temes centrals de la seva inspiració, com ara l’amor, la mort, la terra, els animals, la maternitat, tot gràcies als textos poètics de Perez i als extractes dels quaderns personals de Frida que ens transmeten les seves més profundes emocions.\nPer últim, recomanarem el llibre infantil escrit per l’artista Lyona després de l’aclaparador èxit de Jo mataré monstres per tu. Titulat Monsieur Gargot (Principal de los Libros), el conte ens explica a través de les il·lustracions de Marcus, com un gargot es pot arribar a convertir en molts objectes i tenir diferents utilitats. El llibre conté un missatge pedagògic i molt positiu pels petits –i no tant petits- sobre l’autoestima i l’adaptació.\nAlba EditorialAlba PuigBlackie LittleEdelvivesEdicions La GaleraEditorial BaulaEditorial BirabiroEditorial EdebéEditorial TakatukaFrau IsaKarina SchaapmanKim AmateLiteratura infantilManel HaroOlivier TallecPep MolistPrincipal de los Libros\nInfantil / JuvenilLLIBRES\nPublicat per\tLlegir en cas d’incendi\t- Des 13, 2016\nPublicat per\tLlegir en cas d’incendi\t- Des 15, 2016


Llistat de temes tractats al Club del Mirall – La BiblioMusiCineteca\n“En autoajuda voler és poder i potser per aquesta raó, en la vida real, el freqüent és que hi hagi situacions a la inversa».\n«Un dia, en algún lloc, indefectiblement et trobaràs a tu mateix; y aquesta, només aquesta, pot ser lamés feliç o la més amarga de les teves hores.” Pablo Neruda\n«No deixis que el desig et privi de veure la realitat. L’autoengay és el primer obstacle a salvar».


Augmenten les dones que opten per la congelació d'òvuls per retardar l'edat de ser mares La República\nAugmenten les dones que opten per la congelació d’òvuls per retardar l’edat de ser mares\nACN Barcelona.-Els naixements de mares que tenen més de 40 anys s’han disparat en una dècada a Catalunya i s’ha passat de 3.719 el 2008 a 6.458 el 2018, segons […]\nACN Barcelona.-Els naixements de mares que tenen més de 40 anys s’han disparat en una dècada a Catalunya i s’ha passat de 3.719 el 2008 a 6.458 el 2018, segons dades de l’Idescat. Darrere de les estadístiques, factors estructurals i barreres socials causen l’endarreriment de la maternitat, mentre que el desig de moltes dones no desapareix i el rellotge biològic no s’atura. La fertilitat de les dones comença a decaure de forma significativa a partir dels 35 anys. En aquest context, cada vegada són més les dones que opten per la vitrificació d’òvuls, una tècnica de reproducció assistida que els permet conservar els oòcits durant uns anys perquè en aquests moments no poden o volen ser mares. Aquesta opció per raons no mèdiques ha augmentat en els últims anys a les clíniques de fertilitat consultades per l’ACN. El sistema públic cobreix la vitrificació d’òvuls quan és per causes mèdiques.\nA l’estat espanyol s’ha passat de 2.174 vitrificacions d’òvuls el 2009 a 5.264 el 2017, segons les últimes dades de la Societat Espanyola de Fertilitat recollides per la revista mèdica ‘Reproducción Asistida ORG’. Això significa un augment del 142%. El director científic de l’Institut Marquès, el doctor Àlex Garcia-Faura, i la doctora Marta Devesa, ginecòloga experta en Medicina de la Reproducció de Dexeus Dona, entrevistats per l’ACN, corroboren aquest creixement. “Des del 2009, quan vam començar, fins ara s’ha incrementat de forma exponencial la vitrificació d’òvuls”, afirma la ginecòloga de Dexeus Dona, centre que actualment fa prop de 200 cicles de vitrificació a l’any. L’edat mitjana de la maternitat s’ha anat endarrerint i supera els 32 anys a Catalunya actualment, segons dades de l’Idescat, i l’estat espanyol és un dels països amb una fecunditat més baixa. Darrere de la maternitat tardana, hi ha múltiples factors socioeconòmics, institucionals i culturals, tal com recull ‘El desafiament de la baixa fecunditat a Espanya’, dins ‘Informe España 2018’. L’augment de la precarietat a causa de la crisi econòmica ha estat un dels “factors clau que han propiciat el descens més recent de la fecunditat”, recullen les seves autores, Teresa Castro i Teresa Martín. Ho explica la periodista Noemí López Trujillo en el llibre ‘El vientre vacío’ (Capitán Swing), que parla de l’impacte de la precarietat en les expectatives i la planificació de la maternitat, així com de la por de tenir fills i la por de no tenir-los. “El motiu principal de l’augment exponencial de la vitrificació d’òvuls és l’endarreriment de l’edat de la maternitat”, emmarca la doctora Devesa. Un dels motius principals de les dones que decideixen congelar-se els òvuls és que no tenen parella estable en aquest moment, apunta. Motius professionals o d’estudis són altres raons que veuen en les consultes, afegeix Garcia-Faura. La majoria de les dones que acudeixen a les clíniques tenen rendes mitjanes o altes. L’edat mitjana de les dones que volen congelar-se els òvuls en aquests centres se situa entre els 35 i els 38 anys. Devesa i Garcia-Faura coincideixen que és una mica tard, ja que, si a partir dels 35 anys es produeix la primera reducció significativa en la reserva ovàrica, a partir dels 37-38 anys, la davallada s’accelera (parlant en termes generals, ja que la reserva ovàrica no és igual en totes les dones). “El descens no és només quantitatiu, sinó també qualitatiu. Les probabilitats d’un embaràs i que aquest arribi a bon port i el que el bebè neixi sa cada vegada són més baixes en aquestes edats”, diu la doctora Devesa. Per això, “l’edat òptima per a la vitrificació és entre els 30 i els 35 anys”, afirma Garcia-Faura, que preveu que l’edat de les dones que s’interessen per la vitrificació tendirà a baixar en els propers anys. El procésLa vitrificació d’òvuls, que comença amb una visita d’informació, assessorament i estudi de la reserva ovàrica, consisteix en un tractament hormonal que sol durar unes dues setmanes perquè els ovaris produeixin més òvuls i en la seva extracció en una cirurgia breu, ambulatòria i d’anestèsia superficial. És un procediment senzill amb una taxa de complicacions, per exemple derivades de la punció ovàrica, molt baixa (0,15-0,20%). Els òvuls extrets es congelen mitjançant la criopreservació, una tècnica que permet conservar cèl·lules o teixits a una temperatura d’entre -80° i -196° en nitrogen líquid -la congelació és una tècnica que ja no s’utilitza perquè el gel podia danyar els òvuls-. El preu de la vitrificació d’òvuls ronda els 3.000 euros i s’hi ha d’afegir el cost anual per mantenir-los, entre 200 i 300 euros, segons la clínica. Els professionals consultats adverteixen de no refiar-se de procediments low cost, ja que no ofereixen totes les garanties. Quan una dona vol quedar-se embarassada i recórrer a aquells òvuls que va vitrificar, es descongelen els oòcits i es fecunden amb el semen de la parella o d’un donant mitjançant una fecundació in vitro. Segons la doctora Devesa, la taxa d’utilització dels òvuls vitrificats en el centre és del 8% i puntualitza que és una dada que pot variar de forma considerable en els propers anys, ja que la vitrificació per raons no mèdiques és una tècnica recent. Informació clara El doctor Garcia-Faura veu important que es difongui l’opció de vitrificar-se els òvuls perquè totes les dones tinguin accés a la informació i creu que s’hauria de fer a través de l’atenció primària, per exemple, amb cartells, i en les visites ginecològiques. Un estudi de la UOC publicat aquest any demana a les clíniques de fertilitat que donin informació clara dels seus serveis perquè els ciutadans, sobretot les dones, puguin escollir de forma lliure si recórrer-hi, després d’arribar a la conclusió que les webs d’alguns centres es basen en un model comercial. L’article porta per títol ‘Les narratives de les webs de clíniques de fertilitat a Espanya’. Preguntat per aquesta consideració, el doctor Garcia-Faura defensa donar una informació completa per sobre de tot: “S’ha d’explicar molt clar que no hi ha una necessitat per a totes les dones de congelar-se els òvuls. A més, hi haurà pacients que podran posar en marxa el projecte de la maternitat en parella o en solitari sense haver de recórrer als oòcits congelats. Però sí que és una opció perquè puguin planificar la vida familiar dins els termes que elles necessitin i, per això, és primordial tenir accés a una informació veraç”. També s’ha d’explicar a les dones que s’interessen per aquest procés que tenir oòcits vitrificats és una “possibilitat i una assegurança” de tenir fills més endavant, però no una “garantia” ja que l’embaràs depèn de diversos factors, precisa el director científic de l’Institut Marquès. Una altra consideració és que, tot i que els òvuls es poden vitrificar i preservar-ne la capacitat reproductiva i la qualitat, el temps no s’atura i el cos es fa gran. “A nivell mèdic es considera que a partir dels 35 anys augmenta una sèrie de riscos, com la diabetis o la hipertensió, que poden tenir complicacions tant per a la mare com per al bebè”, adverteix el doctor Garcia-Faura. “La Societat Espanyola de Fertilitat recomana tractaments de fertilitat fins als 50 anys, però això no vol dir que nosaltres com a ginecòlegs recomanem esperar tant. Hem d’explicar que, en edats avançades, l’embaràs és de més risc”, diu la doctora Devesa.Vitrificació per raons mèdiques El Servei Català de la Salut contempla la preservació de gàmetes -cèl·lules reproductores- o preembrions per causes mèdiques justificades. Es realitza en pacients que poden perdre la capacitat reproductiva per malalties o tractaments, com la quimioteràpia, que tenen un risc acreditat de fallada ovàrica o testicular prematura, informa el Departament de Salut. Només es pot dur a terme per indicació mèdica i no per petició de la pacient. En els darrers anys, la vitrificació per causes mèdiques s’ha mantingut estable.


Solidaritat Catalana Sant Martí: SI presenta la proposició de llei d'independència al parlament\nSI presenta la proposició de llei d'independència al parlament\nDia històric per al nostre Parlament i el nostre país. Per primera vegada en la història, la independència entra al Parlament. Solidaritat Catalana per la Independència ha presentat aquest matí al registre del Parlament la proposició de llei que inicia el procés per a declarar la independència en aquesta legislatura. En la compareixença hi han assistit els quatre diputats de SI: Joan Laporta, Toni Strubell, Alfons López Tena i Uriel Bertran acompanyats de companys de la coalició i persones de la societat civil que han volgut donar suport a la iniciativa: Patricia Gabancho, periodista i escriptora, Agustí Soler, Partit Republicà Català, Hèctor López Bofill, professor de dret constitucional, Santiago Vilanova, Alternativa Verda-Els Verds i Josep Maria Vilajosana, degà de dret de la UPF.\nJoan Laporta ha llegit la proposició de llei i ha destacat que “només la independència és assolible perquè depèn de la voluntat de la majoria del poble de Catalunya”. Laporta ha insistit que aquesta és l’única via per sortir de la crisi en la qual ens trobem immersos atès que “podríem donar més i millors serveis perquè no hauríem de mantenir Espanya”.\nEl Diputat Toni Strubell ha llegit un escrit de suport del Doctor Moisès Broggi. Santi Vilanova d’Alternativa Verda-Els Verds, ha dit que “sense la independència no podrem tenir mai una Catalunya ecològica. És per això que avui és una fita històrica”.\nPer altra banda, el líder del Partit Republicà Català, Agustí Soler, ha fet seves unes paraules dites per Lluís Companys per aclarir que “allà on hi ha llibertat i justícia ha d’haver-hi dignitat, i aquesta dignitat és la que ha de recuperar Catalunya per recuperar part de la seva llibertat”.\nPatricia Gabancho ha manifestat la seva satisfacció que aquesta llei es discuteixi en el Parlament de Catalunya perquè “és la casa del poble per excel·lència, per tant aquesta llei ha de passar forçosament per aquesta cambra. I amb aquesta llei tant senzilla es veurà quins líders polítics hi estan d’acord”.\nHèctor López Bofill s’ha referit a la Mesa del Parlament i ha advertit que “si aquesta llei es rebutja per raons tècniques serà un atac a la democràcia (...) per raons democràtiques s’ha de permetre que sigui discutida i presa, o no, en consideració”.\nFinalment, Uriel Bertran ha remarcat que Solidaritat Catalana demanarà llibertat de vot a tots els diputats i diputades del Parlament de Catalunya de la mateixa manera que es va donar\nllibertat de vot amb les curses de braus. Segons Bertran, “la independència també és un tema de consciència i és cabdal per les llibertats democràtiques d’aquest país, (...) els catalans mereixen tenir la mateixa consideració que els braus”.\nPublicat per Solidaritat Catalana Sant Martí a 14:48


Madeira desafia Portugal amb una proposta de referèndum - VilaWeb\nMadeira desafia Portugal amb una proposta de referèndum\nEl president de l’arxipèlag exigeix que els habitants de Madeira puguin decidir si volen separar-se de Portugal\nEl president de Madeira, el socialdemòcrata Alberto João Jardim va exigir ahir al govern portuguès un referèndum en què l’arxipèlag pugui decidir el model de relació amb Portugal.\nFa mesos que el govern portuguès acusa Jardim de ‘separatisme’ i de descontrol de les finances locals.\nSegons Jardim, el govern portuguès ha de delimitar amb claredat les seves funcions: drets i llibertats, política exterior, defensa i seguretat social, i deixar la resta de competències en mans del govern autònom. I si no ho vol fer, ha de ‘tenir el valor de demanar al poble de Madeira quina creu que ha de ser la seva relació amb Portugal. ‘L’actual constitució portuguesa no ens serveix’, al·lega el president madeirès que ha arribat a dubtar de si Portugal encara era una nació independent. Fa dos mesos Jardim ja va proposar el referèndum, que hauria de demanar als habitants de Madeira si acceptaven la situació actual, de dependència directa de Lisbona, o si volien ser independents.\nL’autonomia de Madeira ha hagut de demanar un rescat financer al govern portuguès, després d'acusar-lo de no haver finançat adequadament les illes i de no haver-hi aportat el fons econòmic estipulat per la constitució.\nLa segona regió portuguesa més rica, un arxipèlag atlàntic\nLa regió autònoma portuguesa de Madeira és un arxipèlag de cinc illes, tres de deshabitades, a tocar de les illes Canàries. Políticament, es regeix per un Estatut Polític Administratiu de la Regió Autònoma de Madeira, previst per la constitució portuguesa; i és part de la Unió Europea, en règim de regió ultraperifèrica.\nMadeira és la segona regió més rica de Portugal amb un PIB superior al de la Unió Europea. És un arxipèlag conegut sobretot pel turisme, que és la seva principal font d’ingressos. Madeira té un govern autònom i una assemblea legislativa.\nA les darreres eleccions regionals, del 9 d’octubre de 2011, el Partit Social-Demòcrata va guanyar amb el 48% dels vots, que es van traduir en 25 diputats, però en va perdre vuit acusat de mala gestió econòmica. Tot i amb això, disposa d'un diputat més dels exigits per a tenir majoria absoluta.\nAl darrere es van situar el CDS-PP, amb 9 diputats (abans 2), el Partit Socialista amb 6, el Partit del Treball amb 3 (va ser la gran sorpresa), i la Coalició Democràtica (comunistes i verds), Nova Democràcia (liberals), el Partit Animalista i el Partit de la Terra (ecologista) amb 1 cada formació.\nTots aquests partits són, de fet, delegacions regionals dels partits portuguesos. Cal recordar que a Portugal els partits dits regionals són prohibits.


Jornada sobre drogues al Consell Comarcal\nEl dimecres 28 de setembre van tenir lloc les jornades comarcals sobre drogues que organitza el Servei de Joventut del Consell Comarcal d’Osona en el marc del programa DRAC d’atenció i prevenció en el consum.\nEnguany, sota el títol “Eines sobre l’orientació i la detecció precoç de casos de consum de drogues” s’ha posat l’accent en la capacitació dels professionals que intervenen des de diversos àmbits relacionats amb el joves i les drogues: joventut, educació, salut, serveis socials, etc.\nAixí doncs, l’enfocament de les jornades s’ha centrat en la intervenció comunitària tot donant eines als diversos professionals implicats per la orientació i la detecció de casos de consum i les pautes metodològiques que caracteritzen aquesta intervenció, tal i com es treballen des del programa DRAC i els diversos ajuntaments que hi col·laboren.\nLa conferència inaugural va anar a càrrec de Domingo Comas, doctor en ciències polítiques i sociologia i llicenciat en antropologia, que va centrar el context actual dels hàbits de consum de drogues entre els joves d’avui.\nPosteriorment les jornades van presentar tres ponències sobre eines per a l’orientació i la detecció precoç en diversos àmbits:\nEstela Diaz, de l’Òrgan Tècnic de drogodependències del Departament de Salut de la Generalitat, va presentar el programa Beveu Menys, de detecció de consum d’alcohol en l’àmbit sanitari.\nVíctor Galàn (Tècnic de prevenció de drogues de Torelló) i Sílvia Basas (coordinadora del programa DRAC) van presentar diverses eines per a la detecció i l’assessorament en de casos de consum de cànnabis des del medi obert, amb el programa comarcal PASA (alternativa a la sanció administrativa per consum o tinença de drogues en menors d’edat) com a exemple d’intervenció.\nFinalment, Josep Rovira, director de l’Àrea de drogues d’ABD (Energycontrol), va presentar la ponència sobre el cribratge i l’assessorament en consum de cocaïna i les diverses estratègies pel seu abordatge.\nDurant la tarda les jornades de formació es van centrar en el tema dels circuits i els protocols de detecció municipals mitjançant una taula d’experiències en les quals es van presentar 2 experiències pràctiques en circuits municipals de detecció de cassos de consum:\nVíctor Galàn ens va exposar l’experiència de la posada en marxa d’un protocol en àmbit educatiu a Torelló i Judit Ramos, tècnica de salut de l’Ajuntament de Vic, que ens va presentar l’experiència del protocol Vic, la revisió i la seva utilitat. Aquestes dues experiències d’Osona van anar acompanyades de la presentació per part de la Diputació de Barcelona de la “Guia per a l’elaboració d’un protocol d’actuació en l’àmbit municipal” de la mà de Núria Garcia, tècnica d’SPOTT.\nPosteriorment es van realitzar dos grups de treball amb els participants a les jornades amb l’objectiu de reflexionar, analitzar i valorar les possibilitats i les limitacions d’aquesta metodologia de treball en les diverses realitats professionals dels assistents i extreure’n conclusions.\nEn aquesta edició l’assistència a les jornades ha estat de 60 professionals provinents de la comarca d’Osona i de diverses entitats i administracions de la demarcació de Barcelona i Girona.\nLes jornades van estar presidides per Elisabet Ferreres, consellera delegada de l’Àrea d’atenció a les persones, i a l’acte de clausura hi va assistir Joan Roca, president del Consell Comarcal.


Botiga / Raventós i Blanc / Blanc de blancs 2018\nCaixa 3 ampolles: 41.97 €\nCaixa 6 ampolles: 83.94 €\nTRES VARIETATS BLANQUES AUTÒCTONES MÉS LA NOVA INCORPORACIÓ DE LA MALVASIA DE SITGES\nLa Vinya del Llac és una vinya amb orientació nord, sòls argilosos que alliberen l'aigua lentament al llarg de tot el cicle vegetatiu, i on, en profunditat, hi trobem la roca mare calcària, amb còdols incrustats, que limiten la reserva hídrica, aportant més estructura al raïm d'aquesta parcel·la insígnia. La influència del llac en aquesta simbòlica vinya tempera les condicions climàtiques, evita cops de calor i afavoreix una maduració llarga.\nLa gran novetat d’aquest any és la incorporació de la Malvasia de Sitges en el cupatge del Blanc de Blancs.\nLa malvasia de Sitges és una varietat quasi desapareguda, que hem recuperat a la nostra finca. Amb 1,5 Ha a la nostra vinya de la Plana. Així, per seguir innovant amb els nostres escumosos, vam decidir incorporar al Blanc de Blancs la Malvasia de Sitges, una varietat complicada en viticultura però una joia en vinificació, ja que té una acidesa natural molt elevada, així actua com acidificant natural, també ens dóna volum, té bona maduració i és intensa i complexa aromàticament.\nAixí us presentem un Blanc de Blancs amb un 5% de Malvasia de Sitges, i la resta amb les varietats autòctones tradicionals; Macabeu, Xarel·lo i Parellada.\n35% Macabeu: Plantat en vas i emparrat entre 1982 i 2000.\n20% Parellada: Plantat en vas entre 1969 i 1989.\nFitxa Tècnica Blanc de Blancs 2018


Un espai per a compartir inquietuds en l'educació dels fills\nOlot - Publicat a les 15:08h\nComentaris tancats a L’Espai Famílies, de l’Escola Cor de Maria – Maria Reina d’Olot és un espai per compartir experiències de l’educació dels fills\nL’Escola Cor de Maria-Maria Reina d’Olot ha iniciat un projecte per a compartir amb els pares i mares les inquietuds en l’educació dels seus fills. L’objectiu és posar en comú dubtes, problemes i solucions en una reunió dinàmica que es durà a terme cada mes fins final de curs.\nLa Neus és mare d’una nena que fa P4 a l’Escola Cor de Maria – Maria Reina d’Olot i va participar en la primera trobada de l’Espai Famílies, una iniciativa pensada per a que els pares disposin de les eines necessàries per afrontar diferents temes referents a l’educació dels seus fills, com pot ser els límits que es poden sobrepassar i que, precisament, va ser el primer tema tractat. Les professores fan de dinamitzadores d’aquest espai i amb les experiències de tots, pares i educadors, intenten construir un relat que faciliti l’educació dels més menuts. Les sessions tindran lloc cada mes i fins a final de curs. Es fan grups en funció dels horaris i n’hi ha un dilluns i un divendres que segueixen oberts a més inscripcions.


Activitats per a tota la família al Parc del Turonet | BellaterraDiari\nActivitats per a tota la família al Parc del Turonet\nParc del Turonet | static.pekeplan\nEl pròxim diumenge 19 de febrer torna la iniciativa de Jugatecambiental, al Parc del Turonet de Cerdanyola. El programa, impulsat per l'Àrea Metropolitana de Barcelona amb la col·laboració de l'Ajuntament, proposa una sèrie d'activitats cada diumenge a les 11:30h per aprendre i gaudir de la natura.\nLa primera activitat serà el diumenge 19 de febrer i es titularà “Una casa per tothom”, un taller de construcció i col·locació de caixes niu.\nLa sessió tindrà una segona part, el 28 de maig, quan es revisaran les caixes instal·lades per observar si hi ha hagut nidificació.\nAquesta temporada el Jardí de Papallones que s'està construint a la part alta del parc prendrà protagonisme amb dues activitats que giraran al seu voltant. El diumenge 26 de març es farà “Ens ajudes a construir un jardí per a papallones?”, una activitat per aprendre com la diversitat d'olors i colors i els diferents ritmes de floració, afavoreixen la diversitat d'insectes.\nLa darrera sessió de la temporada, el 4 de juny, serà “Habitants del jardí de papallones”, una activitat participativa on s'identificaran els diferents insectes que visiten el Jardí de Papallones i també es farà el manteniment de l'espai.\nLa programació de primavera tornarà a fer èmfasi en el canvi climàtic, el consum responsable i el reciclatge amb tallers com “Alimentació i canvi climàtic”, “Agafem el cabàs, “Els pans d'arreu del món” i “Juguem amb les nostres creacions”.\nEl 2 d'abril se celebrarà la Festa d'Aigües, a càrrec d'Agbar que presentarà nous jocs d'aigua per compondre música, construir castells, fer navegar vaixells i fer arribar aigua a les cases.


Llista de productes de la marca Reversible plush\nPop reversible 20 cm fúcsia - rosa\nPop de peluix reversible de 20 cm. Súper mono, tou i divertit! Col·loca'l on vulguis, d'una banda està content i per l'altre enfadat. Tenim 10 combinacions de colors diferents! Atenció: els colors reals poden variar lleugerament respecte a la fotografia.\nPop reversible 20 cm negre - gris\nPop reversible 20 cm taronja - groc\nPop reversible 20 cm rosa salmó - lila\nPop reversible 20 cm verd - turquesa\nPop reversible 20 cm lila - blau\nPop reversible 20 cm groc - vermell\nPop reversible 20 cm rosa clar - blau clar\nPop reversible 20 cm morat - verd\nPop reversible 20 cm blau - blau clar


Com arribar a Plaça Coprínceps a Les Escaldes amb Bus | Moovit\nCom arribar a Plaça Coprínceps a Les Escaldes amb Bus\nIndicacions a Plaça Coprínceps de Les Escaldes amb transport públic\nDes de Pierre & Vacances Andorra El Tarter 35 min\nDes de El Tarter 35 min\nDes de Husa Xalet Besoli, La Massana 27 min\nDes de JTI 27 min\nDes de Terrassa L'arbaset 56 min\nDes de Hotel Ransol, Canillo 38 min\nDes de Comú De Canillo, Canillo 25 min\nDes de Ransol, Canillo 32 min\nDes de Vsj 28 min\nDes de Panoramix 68 min\nCom arribar a Plaça Coprínceps amb Bus\nQuant es triga per arribar a Plaça Coprínceps des de Pierre & Vacances Andorra El Tarter amb transport públic?\nEs triga 35 min des de Pierre & Vacances Andorra El Tarter fins a Plaça Coprínceps fent servir Bus - L4\nQuant es triga per arribar a Plaça Coprínceps des de El Tarter, El Tarter amb transport públic?\nEs triga 35 min des de El Tarter, El Tarter fins a Plaça Coprínceps fent servir Bus - L4\nQuant es triga per arribar a Plaça Coprínceps des de Husa Xalet Besoli, La Massana amb transport públic?\nEs triga 27 min des de Husa Xalet Besoli, La Massana fins a Plaça Coprínceps fent servir Bus - L5\nQuant es triga per arribar a Plaça Coprínceps des de JTI amb transport públic?\nEs triga 27 min des de JTI fins a Plaça Coprínceps fent servir Bus - L1\nQuant es triga per arribar a Plaça Coprínceps des de Terrassa L'arbaset amb transport públic?\nEs triga 56 min des de Terrassa L'arbaset fins a Plaça Coprínceps fent servir Bus - L4, Bus - L4\nQuant es triga per arribar a Plaça Coprínceps des de Hotel Ransol, Canillo amb transport públic?\nEs triga 38 min des de Hotel Ransol, Canillo fins a Plaça Coprínceps fent servir Bus - L4\nQuant es triga per arribar a Plaça Coprínceps des de Comú De Canillo, Canillo amb transport públic?\nEs triga 25 min des de Comú De Canillo, Canillo fins a Plaça Coprínceps fent servir Bus - L4\nQuant es triga per arribar a Plaça Coprínceps des de Ransol, Canillo amb transport públic?\nEs triga 32 min des de Ransol, Canillo fins a Plaça Coprínceps fent servir Bus - L4\nQuant es triga per arribar a Plaça Coprínceps des de Vsj amb transport públic?\nEs triga 28 min des de Vsj fins a Plaça Coprínceps fent servir Bus - L1\nQuant es triga per arribar a Plaça Coprínceps des de Panoramix amb transport públic?\nEs triga 69 min des de Panoramix fins a Plaça Coprínceps fent servir Bus - L5\nQuant de temps es tarda per arribar a Plaça Coprínceps des de Pierre & Vacances Andorra El Tarter amb Bus?\nQuant de temps es tarda per arribar a Plaça Coprínceps des de El Tarter, El Tarter amb Bus?\nQuant de temps es tarda per arribar a Plaça Coprínceps des de Husa Xalet Besoli, La Massana amb Bus?\nQuant de temps es tarda per arribar a Plaça Coprínceps des de JTI amb Bus?\nQuant de temps es tarda per arribar a Plaça Coprínceps des de Terrassa L'arbaset amb Bus?\nQuant de temps es tarda per arribar a Plaça Coprínceps des de Hotel Ransol, Canillo amb Bus?\nQuant de temps es tarda per arribar a Plaça Coprínceps des de Comú De Canillo, Canillo amb Bus?\nQuant de temps es tarda per arribar a Plaça Coprínceps des de Ransol, Canillo amb Bus?\nQuant de temps es tarda per arribar a Plaça Coprínceps des de Vsj amb Bus?\nQuant de temps es tarda per arribar a Plaça Coprínceps des de Panoramix amb Bus?\nQuines són les estacions més properes a Plaça Coprínceps?\nLes estacions més properes a Plaça Coprínceps són:\nPlaça Coprínceps és a 100 metres de distància, 2 minuts caminant\nArnaldeta De Caboet és a 206 metres de distància, 3 minuts caminant\nCaldea és a 232 metres de distància, 4 minuts caminant\nParnal és a 306 metres de distància, 5 minuts caminant\nLa Grau és a 452 metres de distància, 7 minuts caminant\nQuines Bus línies paren a prop de Plaça Coprínceps?\nAquestesBus línies paren a prop de Plaça Coprínceps: L1, L4, L5\nVeure totes les rutes que s'aturen a Plaça Coprínceps a Les Escaldes, Andorra.\nNo busques Plaça Coprínceps? Vols trobar les ubicacions més properes a Bus més pròximes a tu? Selecciona una altra estació o vés a la nostra vista del mapa per trobar l'autobús, el tren o una altra Les Escaldes estació més propera a mi.\nVols saber quines estacions estan a prop meu en aquest moment? Cerca les Bus estacions més properes a tu, descarrega't l'aplicació Moovit. Amb la nostra aplicació, pots trobar la parada d'autobús més propera, l'estació de tren o trobar rutes i horaris alternatius que et portaran a Plaça Coprínceps.\nBusques una estació específica propera a la teva destinació? Troba la parada més propera o les parades alternatives més properes a Plaça Coprínceps amb Moovit. Selecciona d'aquesta llista de les estacions alternatives per a Plaça Coprínceps: Plaça Coprínceps; Arnaldeta De Caboet; Caldea; Parnal; La Grau.\nCerca altres alternatives de transport públic rellevants, com ara les rutes de Bus, per arribar a la teva destinació. Les següents opcions de transport tenen rutes que passen a prop de Plaça Coprínceps - Bus: L1, L4, L5.\nCom arribar a Plaça Coprínceps ara és molt més fàcil amb Moovit. No necessites tenir una aplicació específica d'autobús per comprovar l'hora dels busos o una aplicació de tren per veure els seus horaris: Moovit té tota la informació del transport públic en una aplicació gratuïta i fàcil d'usar. Per aquest motiu, Google Play Store i l'App Store d'Apple han seleccionat a Moovit com una de les millors aplicacions de transport públic disponibles i per això més de 300 milions d'usuaris, inclosos els de Les Escaldes, confien les seves necessitats de transport públic en Moovit!\nPlaça Coprínceps, Les Escaldes\nLlocs d'interès pròxims a Plaça Coprínceps a Les Escaldes Carrer de la Constitució D2 Centre Thermal Roc Blanc Clinica dental Alberca Ferrer Carrer Passeig del Valira Don Félix Pista Montmalús Restaurant Io Don Felix Lounge L'entrecote Fenix Restaurante Kronos Fenix Hotel Restaurant Bar la Gruta Restaurant L'Entrecote Hotel RocBlanc The Healthy Andorra Biblioteca Comunal Eurotel Granja Mati\nCom anar als llocs populars de Andorra la Vella amb transport públic Valira Palau De Gel Parking Les Boigues Central de Neu Pizzeria Avet l'aigűeta Andorra döner kebab La Roda pneumàtics Bambú Plató Angelo's Fleca Font La Massana Olympia Lizarran Funicamp Pans & Company Underground Bar&Grill Sushi and Gong Edifici Cairó Jijonenca\nEstacions més pròximes a Plaça Coprínceps a Les Escaldes\nLes estacions Bus més properes a Plaça Coprínceps a Les Escaldes


Dones Km 0 | Anna Pigem\nDones Km 0\nÀrea de Benestar Social del Consell Comarcal del Pla de l’Estany\nDel dibuix personal al pictograma universal\n“Dones km 0” té per objectiu fer visible a tota la societat l’experiència i els punts de vista de les dones migrants i es va inspirar en el treball realitzat pel Kollektiv Migrantas de Berlín, una entitat que treballa sobre temes relacionats amb la immigració, la identitat i el diàleg intercultural.\nEl títol escollit, Dones km 0, recull els trets bàsics del projecte: hi han participat dones que han recorregut molts kilòmetres per arribar a la comarca del Pla de l’Estany (la majoria d’elles a Banyoles) i que ara plasmen les seves visions en qualitat de conciutadanes i veïnes des de la proximitat, és a dir, des del km 0, que també és el punt de partida cap a un nou recorregut vital.\nPer tal de poder recollir aquestes visions, reflexions i percepcions es van organitzar quatre tallers en els quals van participar una vintena de dones de 13 nacionalitats diferents: l’Argentina, Bòsnia, Brasil, Bulgària, Colòmbia, Gàmbia, Hondures, l’Iran, Mali, el Marroc, el Perú, Romania i la Xina. Les participants dels tallers van expressar, a través del dibuix, vivències vinculades al seu procés migratori i a la vida a Banyoles i la comarca. Els esbossos feien referència a temes com ara la convivència, la igualtat, la invisibilitat o la identitat.\nA partir dels dibuixos es va elaborar 22 pictogrames que sintetitzen, de la manera més fidel possible, les idees que van sortir. Va traduir els dibuixos personals al llenguatge universal del pictograma amb la finalitat que el missatge arribés al major nombre de persones.


L'Ajuntament de Figueres s'adhereix a la campanya 'Protagonistes per la pau' per commemorar el Dia Escolar per a la No Violència i la Pau\nA Figueres, un total de 4 escoles amb més de 1250 nens i nenes han investigat les vides de persones compromeses amb la pau i els drets humans al llarg del mes de gener.\nL'Àrea d’Acció Cívica i Cooperació Internacional de l'Ajuntament de Figueres ha impulsat aquest mes de gener la campanya "Protagonistes per la pau" per commemorar el Dia Escolar per a la No Violència i la Pau (DENIP) el 30 de gener, en coorganització amb l'Ajuntament de Girona i ONG Solidàries. A Figueres, s'han adherit al programa un total de 4 escoles amb més de 1250 nens i nenes, que al llarg del mes han investigat les vides de persones compromeses amb la pau i els drets humans. Enguany, els centres educatius que han volgut formar part d’aquesta iniciativa són l’escola Sant Pau, l’escola Parc de les Aigües, l’escola Cor de Maria i l’escola M. Àngels Anglada. Segons el regidor de Cooperació, Francesc Cruanyes, “és digne d’admirar la predisposició dels docents i la participació activa dels escolars, que any rere any s’involucren per la pau i la no violència amb un lema diferent”.\nA més, al llarg de la campanya, s'han dut a terme tallers sobre pau positiva adreçats als més de 1250 alumnes figuerencs de les escoles participants. Pel que fa als tallers adreçats a educació infantil, han anat a càrrec dels alumnes de segon mòdul del grau superior d'educació infantil de l'IES Ramon Muntaner que han rebut una formació; mentre que els tallers per a educació primària han estat dirigits pel dinamitzador i tallerista Isaac Bardera, amb experiència d’altres anys en aquest programa, i la coordinadora i responsable del DENIP a la ciutat de Figueres, Anna Larrull.


Monestir de Sant Pere de Galligants - www.from.cat\nPortada » Monestir de Sant Pere de Galligants\nMonestir de Sant Pere de Galligants. Seu del Museu d'Arqueologia de Catalunya.\nFaçana del monestir de Sant Pere de Galligants (Girona) / Emvallmitjana\nSituat a la riba esquerra del riu Galligants, el monestir benedictí de Sant Pere de Galligants és un dels conjunts més destacats del romànic català. En les seves proximitats es troba també l’església romànica de Sant Nicolau. El temple és de planta basilical i, entre altres atractius, cal subratllar la iconografia dels capitells, tant de la nau central, com del claustre. Actualment és una de les seus del Museu Arqueològic de Catalunya.\nNo es coneix amb exactitud la fundació del monestir de Sant Pere de Galligants. No obstant això, hi ha testimoni documental de la seva existència l’any 988, quan la rica Ermerganda -probablement familiar del comte Borrell o del vescomte Ennegó- llega, a la seva mort, els seus béns al convent benedictí. La transformació de l’antic convent en l’actual monestir es produeix en el primer terç del segle XII gràcies a un destacat donatiu de Ramon Berenguer el Gran, amb el qual es finançarien els treballs de construcció.\nExterior de l’església romànica de Sant Nicolau (Girona) / www.from.cat\nLa comunitat benedictina va ser enclaustrada en 1835 i, un any més tard, el monestir seria abandonat amb l’aplicació del Reial Decret Declarant la Venda de béns del Clero de 1836, popularment conegut com a desamortització de Mendizábal. Després de diverses vicissituds, el monestir tornaria a mans de l’Església. El Bisbat de Girona, actual propietari, el va cedir per a ús museístic a 1939, de manera que el conjunt va mantenir un ús religiós i cultural. Aquesta situació es va perllongar fins a 1981. Des de llavors, alberga la seu gironina del Museu Arqueològic de Catalunya.\nEl monestir acull el Museu d’Arqueologia de Catalunya / www.from.cat\nAl llarg de la seva història el monestir ha estat objecte de diverses restauracions. Es creu que la primera d’elles va tenir lloc al segle XV. En 1809, el monestir va resultar seriosament afectat pel setge de Girona de les tropes franceses i, el 1843, per inundacions. A la dècada dels anys 60 del segle passat es va tornar a restaurar, així com en 1981; en els darrers anys ha estat objecte de restauracions parcials del conjunt (coberta i façana).\nEls antecedents de l’actual Museu d’Arqueologia de Girona es remunten a 1845 amb la constitució de la Comissió Provincial de Monuments Històrics i Artístics, la pretensió era la de crear un museu provincial. No obstant això, aquest no s’obriria al públic en general fins a octubre de 1870 amb el Museu Provincial d’Antiguitats i Belles Arts. Des de 1992 forma part del Museu d’Arqueologia de Catalunya, després que la Diputació de Girona traspassés els seus serveis museístics a la Generalitat de Catalunya. El museu ocupa l’església, el claustre, d’època romànica, i un sobreclaustre construït a la segona meitat del segle XIX.\nAbsis del monestir de Sant Pere de Galligants (Girona) / Josep Renalias\nImatge destacada. Santiago Martín-Cleto\nFoto 1. Emvallmitjana\nFoto 3. www.from.cat\nFoto 4. Josep Renalias\nMonestir de Sant Pere de Galligants, Carrer de Santa Llúcia, Gerona, España (Indicaciones)\nMonasterio de Sant Pere de Galligants / Museo de Arqueología de Catalunya (MAC) de Girona 41.988795, 2.826480 http://www.mac.cat/esl/Sedes/GironaMonestir de Sant Pere de Galligants, Carrer de Santa Llúcia, Gerona, España (Indicaciones)\n4 years ago Girona ciutat, Girona imprescindibleBisbat de Girona, Diputació de Girona, Generalitat de Catalunya, Mendizabal, Museu Arqueològic de Catalunya, Museu Arqueològic de Catalunya, Museu d'Arqueologia de Girona, Sant Nicolau, Sant Pere de Galligants157\nMonasterio de Sant Pere de GalligantsTelèfons d'interès (GI)\nJour de Saint Georges: livres et roses\nEl Temps. Consulti la predicció de l'AEMET per a Girona


Panrico: La vaga més llargaIsabel Benítez i Homera Rosetti - Edicions del 1979\nLa lluita de les treballadores i treballadors de Panrico suposa un clar exemple de dignitat i valentia contra una lògica econòmica i social inhumanes. Es tracta d’un conflicte que irromp en una etapa d’atac als sectors de la classe treballadora que havien conquerit les millors condicions laborals durant les darreres dècades. En aquest context, la vaga indefinida que es convoca l'octubre de 2013 a la fàbrica de Panrico a Santa Perpètua de la Mogoda (Barcelona) agafa tothom per sorpresa. Sota el lema "Zero acomiadaments, zero retallades", mantenen un pols de fins a vuit mesos amb la direcció de l’empresa però també amb el govern d’Artur Mas i la direcció del sindicat majoritari a la planta, CCOO, i protagonitzen la vaga més llarga coneguda des de la Transició.\nPròleg: Vidal Aragonés | Disseny de les cobertes: Jordi Borràs | Format: 14 × 21 cm | Pàgines: 342 | Primera edició: agost de 2016\nquantitat de Panrico: La vaga més llargaIsabel Benítez i Homera Rosetti\nLa lluita de les treballadores i treballadors de Panrico suposa un clar exemple de dignitat i valentia contra una lògica econòmica i social inhumanes. Es tracta d’un conflicte que irromp en una etapa d’atac als sectors de la classe treballadora que havien conquerit les millors condicions laborals durant les darreres dècades. En aquest context, la vaga indefinida que es convoca l’octubre de 2013 a la fàbrica de Panrico a Santa Perpètua de la Mogoda (Barcelona) agafa tothom per sorpresa. Sota el lema “Zero acomiadaments, zero retallades”, mantenen un pols de fins a vuit mesos amb la direcció de l’empresa però també amb el govern d’Artur Mas i la direcció del sindicat majoritari a la planta, CCOO, i protagonitzen la vaga més llarga coneguda des de la Transició. A partir de la lluita de Transports Metropolitans de Barcelona pels dos dies de descans (2008), el conflicte de Coca-Cola a Fuenlabrada i la vaga de les plantilles externalitzades de Telefònica-Movistar (2015), Panrico: La vaga més llarga intenta recuperar alguns dels elements clau a l’hora d’obtenir derrotes i victòries en les lluites laborals.\n«El text no es construeix únicament des de l’antagonisme, sinó que es transforma en un full de ruta sobre els mètodes tradicionals del moviment obrer en les grans lluites: sindicalisme combatiu com a guspira, vaga general, assemblea, traïció de la burocràcia, caixa de resistència, autoorganització, extensió del conflicte, i sobre tot el Comitè de Suport. La seva existència supleix en bona part la pèrdua de tradicions en el moviment obrer amb el fil roig de les lluites que mai van perdre les organitzacions polítiques revolucionàries», Vidal Aragonés Chicharro (Col·lectiu Ronda).\nIsabel Benítez Romero (Monterrubio de la Serena, 1981) és llicenciada en Sociologia, amb Premi Extraordinari per la Universitat Autònoma de Barcelona, i està especialitzada en polítiques socials i laborals. Va ser dinamitzadora de la Coordinadora Laboral i de Suport Mutu 15M. Actualment és militant de la Coordinadora Obrera Sindical (COS) i membre del consell de redacció de la “Directa”. Entre les seves publicacions destaquen “El sindicalisme dels sans-cullottes i les pétreleuses” (Perspectives, 2014) i “El sujeto feminista: Una salida antipatriarcal al capitalismo en crisis” (Marxismo Crítico, 2014).\nHomera Rosetti Maffioli (Barcelona, 1979) és periodista especialitzada en conflictes laborals. També és activista a l’Associació Papers i Drets per a Tothom, la Coordinadora Laboral i de Suport Mutu 15M i altres moviments socials. Ha treballat en mitjans de comunicació com “Europa Press” o “Actualidad Económica” i al Gabinet de Premsa del Departament de Treball de la Generalitat de Catalunya. És col·laboradora habitual a la “Directa” i el “Crític”. Actualment treballa al Servei d’Ocupació de Catalunya.\nEpisodis del moviment obrer als Països Catalans (vol. 1)


fallas - Les Falleres Majors de València inauguren una nova edició d'Expojove\nLes Falleres Majors de València inauguren una nova edició d'Expojove\nAmb el lema "Llegim", Expojove té la lectura i la imaginació com a protagonistes\nLes Falleres Majors de València, Marina Civera i Sara Larrazábal, acompanyades pel regidor de Cultura Festiva i president de Junta Central Fallera, Pere Fuset, i altres membres de la corporació municipal, van inaugurar el 26 de desembre una nova edició d’Expojove, que se celebra en Fira València fins al pròxim 4 de gener, i que compta amb la lectura i la literatura com a eixos centrals de les múltiples activitats enfocades per a tots els públics.\nEl lema d'esta nova edició de Expojove és «Llegim», que marca com a eixos centrals la lectura i la literatura per a tots els públics. «Enguany Expojove està dedicat a la lectura, ja que volem que xiquets i xiquetes coneguen i desenvolupen l'hàbit de llegir, ja siguen llibres, còmics, revistes i nous formats electrònics», ha explicat Fuset, després de realitzar un ampli recorregut pels diferents pavellons de Expojove, junt a les Falleres Majors.\nSens dubte, Sara i Marina van passar un matí d'allò més entretingut, fent parada en els diferents estands i participant en moltes activitats. A més, van ser molt ben rebudes en tots els llocs on paraven com la caseta del Levante UD., del Valencia Basket i del Valencia Club de Fútbol amb les seues mascotes sempre tan divertides.\nDins del recorregut també van visitar l'EMT on es van pujar a l'autobús, la Policia Local de València amb tots els seus vehicles, la Unitat Militar d'Emergències, la Fundació Trinidad Alfonso, Bombers de València, així com la Federació de Pilota Valenciana, entre moltes altres.\nAbillats amb unes espectaculars ulleres grogues, tant Fuset com les Falleres Majors de València van gaudir d'una impressionant tempesta de confeti que ha deixat per al record unes fotografies d'allò més divertides.\nL'horari establit per a esta edició, fins al pròxim 4 de gener, és d'11.00 a 20.00 hores; a excepció del dia 31, dia de Cap d'any, que obrirà de 10.00 a 14.00 hores, i el dia 1 de gener, de 16.00 a 21.00 hores. Les entrades es poden adquirir de forma presencial i online per 5 euros; i per 2,5€, les entrades de mig dia. També es realitzen descomptes amb Carnet Jove, grups, família nombrosa i monoparental, i majors de 60 anys.


Quins beneficis té el Gaspatxo?\nINICI > CONSELLS DE CUINA > Quins beneficis té el gaspatxo?\nBeure'n a l'estiu només té avantatges\nAmb la calor vénen molt de gust les sopes fredes i plats lleugers. Però, què me'n dieu d'un bon gaspatxo? El gaspatxo és una sopa freda amb ingredients com oli d'oliva, pa, vinagre, tomàquet, cogombre, pebrot, ceba i all. Tot i això, cadascú adapta la recepta al seu gust. N'hi ha que hi afegeixen meló, síndria, alvocat o, fins i tot, remolatxa.\nEl gaspatxo és conegut pel sabor i la frescor que aporta, però també, pels múltiples beneficis que té. A continuació us expliquem quins.\nEvita la hipertensió arterial\nLa hipertensió arterial és una patologia que en molts casos deriva en infarts i problemes cardiovasculars, ictus o insuficiències renals. Consumir gaspatxo permet controlar aquesta pressió arterial i disminuir el risc de patir algun d'aquests problemes.\nL'all és un ingredient bàsic d'aquesta recepta; així doncs, podem dir que el gaspatxo augmenta les defenses contra els bacteris i els virus.\nDiem que el gaspatxo ens hidrata, ja que és una beguda isotònica que conté un elevat percentatge d'aigua i sals minerals. A més, si ens mantenim hidratats, disminueix la sensació de cansament, digerim més bé els aliments i millorem el rendiment del nostre cos.\nAjuda a conservar el bronzejat\nEl gaspatxo conté carotens que ens activen la melanina de la pell. Això permet mantenir el bronzejat durant més temps i protegir-nos de l'acció del sol.\nAjuda a disminuir de pes\nEl gaspatxo és baix en calories, però alhora és molt nutritiu. A més, té propietats sadollants i és ric en fibra, la qual cosa ajuda al trànsit intestinal i elimina toxines.\nGràcies a les seves propietats antioxidants, com la vitamina C o els licopens, el gaspatxo és un bon remei contra les arrugues i les taques de la pell que solen aparèixer amb l'edat.\nA l'estiu patim canvis de temperatura bruscs i això ens pot portar a refredar-nos. El gaspatxo conté vitamines A, E i C gràcies al pebrot i el tomàquet. Així doncs, després de beure gaspatxo, el nostre cos queda protegit davant d'aquesta infecció.


Tomàs Cusiné aposta per “les Garrigues Altes” amb microvinificacions monovarietals - Como Pomona\nTomàs Cusiné aposta per “les Garrigues Altes” amb microvinificacions monovarietals\n23 / març /, 2021\nTomàs Cusiné ha presentat aquest matí, dia 23 de març, un nou projecte de microvinificacions monovarietals amb una clara aposta del celler que porta el seu nom pel terrer de les “Garrigues Altes”.\nTerme que fa referència a la part més elevada i de muntanya d’aquest territori de vinya de secà, al terme del Vilosell, dins la Serralada de la Llena, límit de la denominació d’origen lleidatana Costers del Segre amb la tarragonina Conca de Barbera.\nAquesta família de tirades curtes de vins monovarietals de parcel·la són fruit de l’experiència professional i de molta observació i escolta de la vinya plantada ara fa dinou anys. Buscant així “la màxima expressió de la varietat i el terrer” utilitzant tècniques i processos tradicionals que han donat referències com un vi blanc brisat, un escumós ancestral, vins ‘naturals’ o de mínima intervenció… Procurant respectar al màxim la procedència del raïm, sense afegir sulfits i encetant les fermentacions amb llevats autòctons, segons ha explicat el cellerer lleidatà.\nPrevAnteriorFlor de Xarel·lo 2020, el compromís de Propietat Espiells amb el raïm icona\nSegüentLegaris manté la seva aposta pels vins d’alçada i Lanza Peñaranda de DueroNext


_artista_abans_conegut_com_subal_quinina: «In Persuasion Nation», George Saunders, 2006\n«In Persuasion Nation», George Saunders, 2006\nGeorge Saunders, In Persuation Nation\nNomés accedir al vagó ella va notar que tots anaven doblegats sobre si mateixos. Els uns s'abraçaven els genolls, d'altres simplement deixaven els braços inerts al ritme oscil·lant de les frenades i acceleracions del metro. Ell va buscar un forat on seure per pensar com descriure l'interior metàl·lic de llauna de CocaCola dels vagons del subway. S'entretenia mirant les parets lluents i els botons de llum blava que passaven per les finestres deixant una estela brillant molt peculiar, i ràpidament enfonsava la mirada i clavava les ungles en aquella pedra rossetta de línies rectes i interseccions i colors i números i lletres. «Manhattan bé ha d'estar per alguna banda, collons», remugava el primer dia quan van decidir menysprear les distàncies i van caminar des de casa fins a Bedford St per després recular fins a DUMBO. Ara, prenent la responsabilitat d'un lideratge que ningú li havia atorgat, no alçava la vista del mapa suburbà si no era per comprovar les parades i maldava per entendre perquè s'havien saltat Hoyt St. i no pas Borough Hall. Així que no va ser ell sinó ella qui es va fixar amb aquesta manera peculiar de viatjar doblegats que tenen els novaiorquesos (a favor del cronista direm que seu és el descobriment de la imparable mania que tenen aquí pel tatuatge). Ninots sense vida, titelles sense fils, pensava la viatgera. Feien una mica d'angúnia. Potser allà dalt a la superfície el pes dels gratacels fa que aquí baix hagis d'anar tot encorbat. Ell, però, què collons, pensava que no era pas el pes específic de l'acer ni el dels maons ni el del ciment armat, el que suportaven aquella gent carregada d'espatlles, sinó el de les abassegadores jornades laborals infinites i els frenètics anars i venirs per avingudes sense límits, les agudes crides insuportables de les ambulàncies, les botzines de transatlàntic dels camions de bombers —què passa aquí amb els bombers, que potser Nova York sempre està en flames?—, els flaixos de milions de llums led de Times Square clavats com agulles a les retines, etcètera. Tots defeated, tots arronsats. Ah, mira, vés per on, sí que para a Clark St.\nEll no hi pensava, en tot això; la seva era la realitat quadriculada i inqüestionable del subway que es negava a ser interpretada. El seu únic consol era que fins i tot els new yorkers es caguen en la puta quan de sobte pels megàfons s'anuncia que aquest metro que en principi parava a tot arreu ara només ho farà a les estacions principals. (I encara no sabien res del forat negre en que cau el metro durant els caps de setamana!) Es caguen en la puta, sí, però són tots molt civilitzats i solen fer-ho en veu baixa. Ell ja hauria organitzat un aixecament popular o alguna cosa. Els new yorkers, en canvi, addictes a la feina, a l'extenuació i per sobre de tot addictes als smartphones, es dobleguen encara més i esperen intercanviar de vagó on sigui que pari el metro. (Nota mental: estudiar la davallada de l'índex de criminalitat a la ciutat i creuar les dades amb l'auge de la telefonia mòbil). Ella, en canvi, sí que observava el paisatge humà de la Nova York de sota terra. Observava les cares dissimuladament, ja que mirar massa està tipificat com a falta en el vaporós codi penal del costumari de la ciutat. Hi havia aquella dona esquifida i fràgil, blanca, amb trets de jueva cosmopolita i intel·lectual de setanta mil anys i cabells de filferro que llegia encorbada una revista carregada de text. De sota la seva brusa de color festuc i mànigues bombejades de princesa de conte de fades, sortien uns braços cosits de venes que semblaven catèters i que li resseguien els ossos de les mans. Sostenia la revista amb la força que no tenien els músculs de les seves cuixes, que pendolejaven per desprendre's de fèmurs i tíbies. Al final del vagó un jove negre elegant va desfer-se el nus de la corbata i va estirar el tors, i amb discreció i suavitat va allargar els braços sobre les cames i, amb els palmells cap per a dalt i tancant els ulls, va començar a practicar ioga. Els new yorkers practiquen coses a destemps: l'altre dia van veure un esportista que aprofitant un semàfor en vermell s'estirava a la vorera per fer flexions. Quina pau estranya, el noi del ioga, quin estoic, suportant la cridòria de les adolescents negres que miren de concentrar la seva atenció... Com un llampec, una brillantor efímera va distreure el Líder de l'escrutini atent del seu mapa i es va fixar en una mà negra i enorme del seu costat que refulgia amb la llum d'un smartphone. Va recordar les paraules d'ella, allò que més enllà del trencadís de finestres que es perdien entre els núvols, més enllà dels abismes inversos dels gratacels sense fi, hi ha el mosaic de races i rostres. Nobles WASP i patricis jueus, la del poble ras i la dels antics esclaus, la dels hispans, russos i germànics i polonesos, italians, xinesos, coreans, russos, els primers cristians, tots transmutats en ciutadans cosmopolites del segle XXI... El que brillava amb la llum del mòbil no era aquella mà negra que en feia dues com la seva sinó un anell de plata robust i massís que devia pesar un ou, i des d'allà va començar el seu viatge per la geografia del subjecte; va recórrer el seu braç hípermusculat, va admirar l'inapel·lable gust del seu vestir, va seguir pel coll gruixut, va fer una parada tècnica sobre la testa rapada al zero encerada amb algun producte cosmètic fins que el viatger, fascinat, va descobrir la fèmina que acompanyava l'home portentós, una pantera negra amagada sota unes enormes ulleres que li cobrien els pòmuls, inexpressiva ella com inexpressiu era el seu home, esvelts i llustrosos ciutadans que no somriuen ni miren ni fan res de res que no sigui escrutar els seus telèfons mòbils, presos per la seriositat elegant que imprimeix la ciutat en alguns dels seus habitants, o potser per un descomunal avorriment. Eren tot poder en repòs. Eren espectaculars. (al final va resultar, segons la companya del cronista, que aquesta bella parella es van desplegar i es van aixecar a consultar el mapa del metro —anatema!— i ell portava una camisa horrible de color rosa devorada per uns pantalons fins el melic i era coix i més baixet que el cronista d'aquesta historieta, i ella tenia el cul més gros que un tambor de detergent i desprenia amb la seva gestualitat calculada una vulgaritat infinita). I si el metro feia temps que no parava no era perquè fos un express, sinó perquè just creuava per sota l'East River i abandonava Brooklyn definitivament.\nUn cop de colze a les costelles va fer elevar una queixa al cronista, què va tallar en sec al veure l'espècimen remarcable que acabava d'entrar al metro parada Wall Street. L'home era unes sabates amb sivelles de príncep de Walt Disney sense mitjons, un pantaló gris amb ratlles blanques que li anava curt, una americana igualment curta amb uns punys daurats immensos que acabaven en el tradicional contenidor de suc de cafè, ulleres RayBand model Fear and Loathing in Las Vegas que relliscaven pont del nas avall i que descobrien una mirada lasciva d'animal en zel, i cabell greixosos que sostenien un notable tupè del color del gos com fuig. I aquesta classe de pallassos dominen les finances de Wall Street? (No, aquests van en limusina, imbècil). Els viatgers van mirar-se amb un rictus de fàstic als ulls, de la mateixa manera que es mirarien més endavant en explorar el territori de dones de mil anys totes recautxutades de manera que semblen més joves que tu i que jo que passegen els seus putus gossets que pixen colònia a les portes de les botigues de la Cinquena Avinguda per allà dalt a l'Est de l'Upper Manhattan. Recony, pensaven alhora els viatgers, aquí les caricatures són caricatures de les caricatures, aquí tot és el doble de, i sabeu què? Que potser és per això que la gent evita mirar-se al metro, que aquesta civilitat angelical, aquest respecte mutu que es professen els ciutadans de Nova York tal vegada se sustenta no tant en el respecte sinó en la indiferència i la cultura del guetto, la qual cosa no està del tot malament, perquè així tothom s'expressa com li dóna la gana i escolta, tal dia farà un any.\nPer reforçar aquesta tesi, cal anar a Chinatown, o millor a Bedford, on els viatgers, menyspreant les distàncies i ignorant el metro com a mitjà de transport, van accedir a peu travessant bona part de Brooklyn (que es diu aviat). Fent camí van travessar meravelloses zones remotes plenes de vestigis del capitalisme industrial fins arribar a una mena d'autopista anomenada Brooklyn Queens Expressway. A partir d'allà, no van deixar d'al·lucinar i de maleir les faldilles, massa curtes, de la viatgera. És clar que el pecat només està en la mirada dels que jutgen, però collons, allò semblava la ciutat de la justícia plena de lletrats inquisidors. ¿Com conviuen els jueus ultraortodoxos, amb les seves trenes, els seus barrets, les seves barbes, les seves levites, les seves faldilles fins al terra, les seves perruques, el seu gest d'animadversió, als quals només els falta un arsenal de fusells d'assalt i un mur de sis metres per crear un assentament il·legal al nord de Brooklyn, amb la colla de hipsters que habiten una porció minúscula de Bedford Street? ¿Potser els uneix el gust compartit per la roba vintage, ja sigui dels anys 50-60, ja sigui del segle XIX?\nPotser perquè els hipsters són uns éssers magres i inofensius sense cap ideologia que els sustenti més enllà dels seus vestits i llibres i discos i mobles meravellosos. El cronista pensa que la convivència aquí es basa en la indiferència no disfressada de tolerància, no enverinada d'odi o ressentiment. Una indiferència de llibre, pura, ni bona ni dolenta. Però el cronista potser s'equivoca, què sap, el cronista. Dues anècdotes contradictòries que no sap si vénen al cas. En C., jueu cosmopolita i el fotògraf amb qui els viatgers van intercanviar la casa, explica que un dia circulava per Bedford i va tenir pana. Se li va acostar un ultraortodox i en C va baixar la finestreta del cotxe pensant que l'home de les barbes i les trenes s'oferia a ajudar-lo.\n—Are you Jewesh? —Li va demanar el transeünt.\n«It's not your business», va pensar en C, però també va pensar en la pana del seu cotxe, i li va respondre:\n—Let's pray with us.\nL'altre anècdota d'en C explica que ell toca música irlandesa els dissabtes al matí, i un dels membres de la banda és ultraortodox dels que arrosseguen la levita. I ja està, fins aquí la segona anècdota. Es pot ser ultraortodox i tocar cançons irlandeses de taverna? A Nova York sí, li sembli bé o malament a la dona del jueu ultraortodox. (No li sembla bé). I encara una altra anècdota. En C en coneix un, d'ultraortodox, que es va casar amb una palestina.\nSón coses que passen a Nova York. El cronista i viatger només va doblegar el mapa fins que va descobrir la ruta subterrània per arribar al nord de Harlem. La ciutat de Nova York no són només les seves parades de metro o els seus carrers, naturalment. Hi ha la seva gent i la seva música, i la tarda del diumenge tenien una cita que esperava de feia temps, una cita amb la història del jazz. La música dinamita la Teoria de la Indiferència del viatger. Nova York ha bastarditzat el jazz, la salsa i ha gestat els seus milions de fills. Has fallat, nano. Entren al metro unes noies guapes, rosses, esveltes, sacessjant les mans com només fan als programes de telescombraries o els clips de la MTV. Amb elles, dos babosos i una noia rossa i baixeta, invisible. Riu exageradament totes les gràcies de les seves amigues i gesticula malament, clamant ser acceptada per la tècnica de l'adulació. Si s'ho proposés, seria una meravellosa nota discordant, una blue note, una nota de jazz.


El dia de l'escórpora :: Libelista\nTot és a punt: les platges, els xiringuitos, els hotels i els barrils de cervesa. Enguany, però, hi ha alguna cosa diferent i inesperada que ronda la mar, distorsionant lleugerament una temporada d'estiu que comença d'esma. Algú hi veurà una ombra amenaçadora; altres, la manifestació terrible d'un misteri local secular. Per a l'emigrant que torna al seu poble encara s'ha de veure si esdevindrà una nova esperança o una condemna definitiva. _El dia de l'escórpora_ és una revisió mediterrània del mite fílmic de Tiburón, on s'aborda, en una narració trepidant i simbòlica, la fascinació dels homes -inexplicable, sent com són animals de terra ferma- per la cosa marítima.


Un patriota torna a visitar Girona | Article d’Albert Soler\nParal·lelismes Opinió Basada en interpretacions i judicis de l’autor sobre fets, dades i esdeveniments.\nA Girona s’ha donat sempre permís als funcionaris per victorejar els cabdills que ens visiten, en un costum que va inaugurar Franco el 1942\n16 de de juliol del 2021. 21:19\nM’han explicat que als treballadors de la Generalitat se’ls va concedir permís per sortir a rebre un dels bessons Tururull en l’etapa gironina de la seva marxa per la llibertat de qui sap què o qui. Què menys. I no ho dic només perquè la seu de la Generalitat a Girona estigui ornamentada amb llaços grocs i cartells independentistes, com si fos un casal de la CUP. És que en aquesta ciutat s’ha donat sempre permís als funcionaris per victorejar els cabdills que ens visiten, en un costum que va inaugurar Franco el 1942. Llavors els deien que era «festa abonable, sense recuperació» i ara es despatxa amb un «tothom fora, que arriba Turull» per megafonia, els temps han variat les formes, però el fons continua immutable. Si Turull hagués vingut en època escolar, també haurien fet festa a les escoles perquè els nens i nenes, amb l’entusiasme infantil que els caracteritza, fessin onejar banderetes i cridessin «Tu-rull, Tu-rull», com els seus avis cridaven «Fran-co, Fran-co». A Girona sempre rebem amb entusiasme els patriotes, és igual de quina pàtria siguin. I si hi van anar només els funcionaris va ser perquè ara mateix, en aquesta ciutat, no disposem de nens de l’auxili social, que si no, els hauríem posat a primera fila perquè Turull fes algun petó a algun, prèviament desinfectat.\nSi per no ser funcionari de la Generalitat es va perdre vostè l’acte d’afirmació nacional, no es preocupi, posi veu de Nodo i reciti: «Encara ressonen a les nostres orelles els crits de joia i aclamacions amb què el poble gironí, digne successor d’aquell que va saber escriure gestes d’heroisme que van passar a la història pàtria amb marxamo d’immortalitat, ha rebut en aquest dia –ja ple d’història– el cabdill salvador». ¿Oi que li sembla que té davant Turull, saludant amb el braç aixecat els funcionaris i altres desocupats?\nLa rebuda per part de les autoritats municipals va ser preciosa, igual que al 42. No van faltar ni els balcons i finestres de la plaça del Vi adornats amb banderes i pancartes en honor del visitant, com aleshores. El que sí que va faltar va ser una visita a la catedral, amb el bisbe i la resta del clergat gironí esperant l’il·lustre convidat al peu de les escalinates. A Turull li hauria encantat entrar sota pal·li a la seu, mentre sonava un Tedèum.\nEs va trobar a faltar les dones de la Secció Femenina rebent el cabdill llacista amb vestits típics regionals. El més semblant que es va poder trobar van ser uns quants regidors de la CUP, que no són exactament el mateix, però gràcies que parlen sempre en femení, van servir per sortir del pas. A més, la seva peculiar manera de vestir bé es pot considerar ja un vestit típic.\nJo no vaig poder assistir-hi, que no soc ni jubilat ni funcionari, però és igual, m’he buscat el discurs del visitant de l’any 42 i estic segur que devia de ser similar (reciti’s ara amb veu atiplada): «Gràcies pel vostre entusiasme i la vostra fe en aquest acte grandiós d’afirmació nacional i identificació política, per aquest bonic quadro en què, reunits els homes de la província amb els de la capital, exterioritzen aquesta afirmació de fe, aquesta confirmació de confiança i seguretat en el destí de la nostra pàtria». I la gent:\nGirona Francisco Franco Jordi Turull