Aposta per la col·laboració entre empreses i pels nous perfils digitals, a la presentació del Baròmetre del Sector Tecnològic a Catalunya 2016 del CTecno - Impulsa, la plataforma que connecta fabricants i administració local\nAposta per la col·laboració entre empreses i pels nous perfils digitals, a la presentació del Baròmetre del Sector Tecnològic a Catalunya 2016 del CTecno\nEl passat dijous 14 de juliol el CTecno va presentar els resultats del Baròmetre del Sector Tecnològic a Catalunya 2016. Dos-cents cinquanta professionals i representants del sector TIC català van assistir a la presentació de la vuitena edició del Baròmetre a l’hotel Barcelona Center en un acte presentat pelperiodista Pere Mas.\nJordi William Carnes, President del CTecno, va pronunciar les paraules de benvinguda fent incís en la ràpida transformació digital i reflexionant sobre el posicionament de la ciutat comtal com a referent tecnològic.\nJordi Puigneró, Secretari de Telecomunicacions, Ciberseguretat i Societat Digital de la Generalitat de Catalunya, va referir-se al Baròmetre com un “instrument molt important pel sector tecnològic català, ja que les dades ens ajuden a saber com està el sector i a prendre decisions”. El secretari va recordar també que el gran repte és convertir les TIC i la societat digital en oportunitats per les PIMES catalanes.\nPaco Rodríguez, Gerent de l’Institut Municipal d’Informàtica de l’Ajuntament de Barcelona, va explicar que l’IMI ha creat una comissió de transformació digital per facilitar dins les administracions els processos d’estratègia TIC. “Cal continuar generant entorns de transformació digital i desenvolupant idees de negoci perquè l’activitat del sector segueixi augmentant”, va afegir.\nLa conferència central, titulada “Supremacia quàntica. Tecnologia que canviarà el món”, va anar a càrrec del Dr. José Ignacio Latorre, Catedràtic de Física Teòrica de la Universitat de Barcelona i del Center for Quantum Technologies de Singapore. Latorre va presentar la segona revolució quàntica assegurant que estem enfront d’un canvi disruptiu que implica noves tecnologies. “La mecànica quàntica és una de les catedrals de la intel·ligència humana, i els empresaris n’haurien de tenir coneixements per tenir informació fidedigna del que està passant”, va explicar. El científic va anunciar que amb un ordinador quàntic tot el contingut del núvol és vulnerable, però la criptografia quàntica, basada en la natura i totalment certificable, proveeix la seguretat necessària. “En qüestió de computació quàntica Europa ha fet un gran salt qualitatiu amb el Quantum Manifesto, i a Catalunya tenim una situació excel·lent en matèria quàntica”, va sentenciar. Latorre va concloure que la relació entre empresaris i científics ha de ser més natural i freqüent, i que cal dur a terme accions realistes, com per exemple, entrar en el mercat dels làsers i sensors.\nA continuació va projectar-se el vídeo amb el recull de resultats i entrevistes del Baròmetre del Sector Tecnològic a Catalunya 2016, edició que enguany s’ha realitzat per la consultoria tecnològica NAE. L’estudi de referència TIC arriba a la seva vuitena edició amb un rècord en l’abast de la seva mostra. Han participat més de 1.000 empreses, s’han entrevistat 27 líders d’opinió i s’han realitzat 5 focus groups en què s’ha dialogat sobre l’oferta, la demanada, la formació i l’emprenedoria.\nA banda d’indicadors tan positius com la millora de la valoració de l’oferta tecnològica (que passa d’un 6,4 al 6,7), l’edició d’enguany ha detectat una diferència de percepcions entre oferta i demanda. Per altra banda, creix el nombre d’empreses tecnològiques (12.746), augmenta la facturació en el 62% d’elles, el 50% de les empreses augmenta el nombre d’empleats i pugen els salaris en el sector tecnològic català. Pel que fa als reptes, les TIC catalanes han de promoure la col·laboració, potenciar els equips multidisciplinaris, impulsar els graus mixtes i incentivar al formació transversal des de la primària.\nPosteriorment va tenir lloc una taula rodona moderada per Pere Mas i amb la participació de representants dels líders d’opinió entrevistats. Joana Amat, co-directora General d’Amat Immobiliaris, va explicar que a la demanda li costa trobar l’oferta adequada a les seves necessitats i, sovint, la solució és auto proveir-se. Gina Tost, co-fundadora & CEO de Geenapp, va afirmar que hi ha una gran desconnexió entre els que uns oferten i els altres demanden. Joan Parra, Director General de Leitat, va argumentar que les regles del joc han canviat moltíssim i en conseqüència les demandes cada vegada seran més sofisticades, i per l’oferta serà més difícil anticipar-se.\nCom a cloenda institucional, el President del CTecno va reforçar la necessitat que el teixit empresarial col·labori conjuntament treballant en xarxa, i va manifestar la voluntat del CTecno d’esdevenir el punt de referència del sector tecnològic a Catalunya.\nL’acte va acabar amb un sopar-networking a la terrassa de l’hotel on els 250 assistents van poder compartir i comentar els resultats del baròmetre.\nRESUM DE L’INFORME EN PDF


Les nostres activitats – Grup Terraclara\nGrup Terraclara opera principalment en els camps de la promoció immobiliària i la agricultura.\nCultura de terra per una vida en harmonia amb la naturalesa\nSències és el nostre negoci agropecuari on dia rere dia renovem el nostre compromís de cuidar i desenvolupar el món rural. Produïm i comercialitzem de forma sostenible, ja siguin camps de cereals i horta amb certificat ecològic a Can Massana i Can Girona, o amb el segell de benestar animal a la nostra granja de vaques lleteres de Can Pous. A Sències també gestionem boscos en diferents finques de Barcelona i Girona, amb la ferma voluntat de desenvolupar una activitat respectuosa amb l’ecosistema.\nOferim experiències a les nostres masies, camps i boscos, on poder sentir la naturalesa com a font de sosteniment i d’inspiració. En moments on el món rural està en procés de desaparició des de fa dècades, nosaltres apostem per donar-li valor i continuïtat. Ens guia l’ideal romàntic de la unió existent entre terra, plantes, animals i persones. Pensem que d’aquesta unió se’n deriva un món més feliç, més sa, més equilibrat.\nSostenibilitat, Disseny i Benestar\nQuorania és la nostra promotora immobiliària compromesa amb el benestar de les persones i la sostenibilitat. L’eficiència energètica i la qualitat representen dos eixos fonamentals del nostre enfocament. Dissenyem edificis que permeten als nostres clients estalviar en la gestió de la seva llar i que, de més a més, minimitzen l’impacte del medi ambient.\nQuorania no només construeix nous habitatges, també gestiona una cartera d’immobles de lloguer, que comprèn des d’immobles residencials a Barcelona a immobles industrials als voltants de la ciutat.\nCompleta l’activitat de Quorania, el desenvolupament del sòl en transformació.\nAbraçant així tot el procés de transformació i generació de valor, incorporant en tots aquests passos el concepte de sostenibilitat ambiental, social, i econòmica.\nEn moments on el món rural està desapareixent des de fa dècades, apostem per donar-li valor i continuïtat. Ens guia la idea romàntica d’unió entre terra, plantes, animals i persones.\nCompromís real amb el territori i les persones sota els valors de transparència i excel·lència.\nAviso legal Política de Privacidad Cookies Código Ético Ethic Line\nLas cookies nos permiten ofrecer nuestros servicios. Al navegar por nuestra web, aceptas el uso que hacemos de las cookies Acepto Más información


Inici » Notícies » Notícies Generals » Societat » Els paraguaians de la ciutat reben la visita del seu cònsol\n18 Març 2014 a 19:15\nEls paraguaians de la ciutat reben la visita del seu cònsol\nL’Associació Multicultural Sant Cugat organitza la visita d’en Juan Buffa\nA Catalunya hi viuen uns 15 mil paraguaians i gairebé 500 a Sant Cugat. És per aquest motiu que l’Associació Multicultural Sant Cugat, dins el seu cicle d’activitats, ha portat al Cònsol general del Paraguai, Juan Buffa, a la nostra ciutat per tal de fer una trobada amb els seus compatriotes en la que pogués prendre el pols de la seva situació aquí i compartir informació d’interès en una i altre banda.\nA primera hora del matí ha estat rebut per l’alcaldessa de la ciutat, Mercè Conesa, a l’Ajuntament de Sant Cugat, on ha signat el llibre d’honor, i s’ha dirigit després a la Casa de Cultura on ha fet una trobada amb un grup de paraguaians i santcugatencs, entre els que hi havia membres de Ciutadans, amb els que ha compartit un documental sobre la història del país i informacions d’interès.\nEn una entrevista posterior a la ràdio pública local, el cònsol general ha explicat que les consultes més habituals que arriben a les seves dependències són sobre la documentació. I és que la regularització migratòria tant pels paraguaians com per la resta d’extra – comunitaris dura com a mínim uns 3 anys per esperar l’arrelament i molts passen d’aquest temps i els caduquen els documents i no troben treball. Al consolat els renoven la seva documentació, el passaport, o bé altra documentació. Des del consolat també s’ofereixen ajudes, per exemple, per la repatriació per qüestions socials i, com ha comentat el cònsol, el capital de l’experiència que aporten des d’aquí qui retorna allà comporta nova riquesa pel país en forma de nous negocis. També ha explicat que el consolat de Barcelona té seus mòbils que arriben fins a Bilbao, Alacant, València i les Illes Balears, sobretot.\nEl 14 i 15 de maig es celebren les festes de Paraguai perquè commemoren els dies de la Independència. El 15 és, a més, el dia de la mare. Es coneix molt poc la història del Paraguai, que va lluitar molt per la seva autonomia. Preguntat sobre el posicionament sobre el procés que està vivint Catalunya, el cònsol Buffa ha declarat que “veiem amb simpatia les iniciatives de consolidació de les cultures originàries, el Paraguai ha preservat el seu idioma, el guaraní, i ha estat difícil amb la colonització, com no ha pogut el Brasil amb el tupí. I és llengua oficial. La majoria dels paraguais el parlem. Som bilingües i fins i tot els barregem”.\nEl coordinador de l’Associació Multicultural de Sant Cugat, Diego Castelo, ha confirmat que a la Festa Major de Sant Cugat d’aquest any hi haurà per primer cop dansa, artesania i gastronomia del Paraguai. Ha afegit també que preveuen que durant el mes de maig visiti Sant Cugat la consolessa de Bolívia, un dels països amb la comunitat més nombrosa a la nostra ciutat.\n#Associació Multicultural Sant Cugat #Paraguai\nAires sud-americans en un dissabte amb un temps pletòric\nL’Associació Multicultural Sant Cugat surt al carrer a informar\nLa II Jornada Multicultural de Sant Cugat es celebra aquest dissabte\nLa Caixa va destinar 408.311 euros a obra social a Sant Cugat del Vallès l’any 2013


El film és un poètic assaig cinematogràfic que explora un dels moviments estètics més fèrtils del cinema de l'Amèrica Llatina dels anys 50 i 60\nPer al cinèfil devot, això serà un tall de 'boeuf bourguignon' servit en porcellana fina. El fill de Glauber Rocha, que va ser l’abanderat del nou cine brasiler dels 60, rescata el metratge oblidat d’una època com qui agafa un peix amb les mans. De fons, les veus dels titans que van aixecar el moviment sonen com un gramòfon submergit en una banyera, construint la crònica d’una era en què Déu i el diable es barallaven per la terra del sol. I el que hi veiem són imatges d’un munt de pel·lícules, fent glopades dins la mateixa placenta. “La resposta no és en el rosari, sinó en el rifle”, diu algú, des del fons de la pantalla. És l’homenatge a un cine rupturista i incendiari, de xiscles i corredisses, que troba en aquest documental una mena de rejoveniment. Sens dubte és l’obra sentida, però amb mà ferma, de qui l’ha mamat des del primer plor.


Han passat més de 600 anys des de la mort d’Isabel de Mallorca i cap escriptor o escriptora s’ha atrevit fins ara a escriure una monografia sobre l’última representant dinàstica del Regne de Mallorca. Només per aquest motiu, aquesta novel·la, té la força i la capacitat de la seva originalitat.\nL’autora, amb un abast documental de fonts primeres, fins ara mai estudiades, juntament amb la seva pròpia lectura dels historiadors clàssics balears, ha llaurat i deslliurat un treball espectacular: Isabel de Mallorca.\nEl lector ha de saber, però, que l’escriptora ha visitat, o millor dit, “ha viscut” Mallorca en diverses ocasions. Aquesta vivència, no podrà separar-se mai d’ella. Així també com a l’hora de decidir-se a engegar tota l’obra va visitar Perpinyà i el Castell dels Reis de Mallorca, on el personatge històric principal de la narració hi va néixer.\nAquests viatges sempre s’han de tenir en compte a l’hora d’analitzar la seva creació i l’impacte que produiren sobre l’autora, sobretot a Mallorca, la mar de Mallorca. No és que l’autora desconegués la companyia de la mar ni la seva atracció, moltes són les seves llargues estances a Creixell per apropar-s’hi.\nEra un lluminós dia de novembre i es va asseure sota l’ombra imponent de la Seu mirant la mar, deixant endur-se’n per la seva imaginació. Es trobà immersa dins un temps llunyà on Isabel de Mallorca i el seu germà Jaume jugaven i corrien per amunt i per avall amb la innocència de la seva infantesa, ignorant esdeveniments presents i futurs que envoltarien i marcarien les seves vides cap a un destí inevitable, sotmès a les penúries i capricis de la vanitat humana.\nCom a anècdota d’aquella situació, puc dir, que la seva filla Leonor, que l’havia acompanyada en aquell viatge a Mallorca, i jo, l’haguéssim pogut deixar hores i hores sense que aquella dona se n’hagués donat compte de la nostra absència.\nAquesta mirada i pausada estança dins el contorn, de la naturalesa, pot ser agafada –sense que ni ella mateixa se n’hagués donat compte- del cel de Sòria, té la seva finalitat: tocar la terra. Sentir els seus olors, assaborir els seus fruits, compartir amb la gent del lloc… i a la fi endinsar-se fins a la seva ànima, per més tard, en no ser-hi present, enyorar-se amb tots els sentits.\nAquesta és la gènesi de la seva obra, de tota la seva obra, que aquí ha sabut sucar i conjugar amb la el fons de la història sota una ploma mestre , innata, per fer la seva creació literària.\nL’essència d’aquesta novel·la és la vida d’Isabel de Mallorca. Dona, germana, esposa, mare, reina... Per damunt de tot, sobresurt la figura del personatge que Isabel Goig ha sigut capaç de donar vida. Vida donada a uns ulls, tristos, desangelats i desconeguts. Vida a un cor i a un cos que ningú sap on és. Vida a un esperit i a una ànima que no va perdre mai l’esperança. Vida a vida, i aquesta era Isabel de Mallorca.\nQUI ERA ISABEL DE MALLORCA.\nA Sòria, com una llegenda, es conta que una nit d’hivern d’un temps fosc, arribà des d’Almazan un rei de Mallorca moribund amb la seva germana. Aquestes dues ànimes en pena venien d’una terra llunyana. El pare d’aquests havia sigut mort i desposseït del seu regne, i ara el seu fill, que havia estat presoner dins una gàbia de ferro a Barcelona venia des de Nàpols a lluitar per venjar la mort del seu pare. La sort però no els va acompanyar i decidiren refugiar-se a Castella on aquest rei, anomenat “el Napolitano”, o de “Mallorca”, morirà enverinat pel seu enemic. Va ser enterrat en ”gran pompa” al convent de Sant Francesc de Sòria pel fill del rei de Castella, i la seva germana Isabel que anava amb ell s’entornà per allà on havien vengut.\nÉs ben segur que a Sòria, la llegenda s’ha instal·lat. Molts de sorians saben on és el Rincón de Becquer, on al darrere hi ha les runes de Sant Francesc, per tant ja tenim el lloc. Ara manca la trama: si agafeu la crònica del canceller Ayala i li afegiu el tons romàntics i pretensiosos de molts historiadors en trauríeu la base principal. Així entre informacions i tergiversacions arribarem a contar història a la llum de qualsevol foc.\nNo voldria donar peu amb aquesta explicació a ser malentès. La novel·la que vos posareu a llegir és un relat, entre els fets i el contingut. La novel·lista té ben clar des del principi que aquest és el seu gènere i no pretén en cap moment fer història, sinó relatar una història davall el seu prisma personal. Per tant quedi clar les pretensions de l’autora.\nAra bé, per la nostra part, com estudiosos del personatge des del punt de vista estrictament documental, a petició d’Isabel Goig, deixarem unes traces sobre quí era Isabel de Mallorca.\nISABEL, INFANTA DE MALLORCA.\nA la darrera setmana de maig de l’any 1337 va néixer al castell reial de Perpinyà, el primer nadó fruit del matrimoni entre Jaume III i Constança d’Aragó, reis de Mallorca. Va ser una filla, batejada al mateix castell, amb el nom d’Isabel, en memòria de seva àvia, Isabel de Sabran, heretà el títol d’aquesta: baronessa de Matagrifó. L’any següent, el 1338, naixerà el seu germà, Jaume, que serà designat com hereu de la corona del regne de Mallorca.\nSegurament els seus primers anys, varen ser els més feliços de la seva vida. Entre Perpinyà, Montpeller i Avinyó, on en aquella època hi havia la cort papal, Isabel desenvolupà el seu caràcter protector del seu germà.\nAl final, un conflicte esclatà: el rei de França desallotjà del poder al rei de Mallorca sobre Montpeller, i el rei d’Aragó, va engegar tot un procés en contra del rei mallorquí per donar peu a envair les Illes, i més tard el Rosselló.\nLa batalla de Llucmajor ( 25 d’ocubre de 1349) , que ha passat a la història de Mallorca com la fi definitiva del Regne de Mallorca, va ser un desastre pels interessos de la corona mallorquina. El rei Jaume III mori i els membres de la seva família foren empresonats. A finals d’any, el rei d’Aragó decidí traslladar els presoners cap a València es va fer amb prou cura, ja que es tractava, simplement, d’esborrar qualsevol rastre de la dinastia mallorquina.\nDurant aquests anys d’empresonament, el rei d’Aragó Pere IV, tractà de diferents maneres els presoners i membres de la dinastia. A Isabel, durant molts d’anys, la va intentar casar amb un rei (Pere de Castella o el mateix fill del rei de Portugal) o un noble com és el cas del fill del comte d’Armanyac . Per altra banda el seu germà Jaume, es consumia al castell de Xàtiva.\nAl 1358, entrà en escena el marit per Isabel, aquest seria Joan Paleòleg, marquès de Montferrat, que anys enrrera havia enviudat i el marquesat es trobava sense hereu. Isabel obeí i es presentà a Barcelona per aquest matrimoni. Ara bé també exigí que el seu germà sortís d’aquella presó del castell de Xàtiva. Així, Jaume fou transferit a Barcelona on es fabricà una presó de ferro expressament per ell al castell Nou.\nA finals de setembre del 1358, després de ser obligada a signar la renúncia per triplicat dels seus drets sobre el Regne de Mallorca i una dot que mai no es pagarà, partí cap a les terres de Montferrat. En el viatge, Isabel entrava a Montpeller per quedar-s’hi tres dies, on visità la tomba de la seva mare. En honor també a la seva boda es feren festes i va ser ben rebuda a Omeladès.\nISABEL. MARQUESA DE MONFERRAT.\nL’extensió de l’Estat feudal de Montferrat, se situa al Piamont, entre Milà i Torí. Isabel arran del casament pactat entre el Cerimonós i Joan Paleòleg, marquès de Montferrat s’establiria al Casale di Montferrato, amb el títol de marquesa.\nEn aquets anys esdevindrà mare de cinc fills: Second Ottone, Joan, Teodor, Guillem, i Margarida (1). Cap d’aquests fills seus perseguirà la recuperació del regne perdut com el seu germà Jaume o ella mateixa. Sota els auspicis del seu marit, hàbil polític i diplomàtic, no descuidà mai les seves relacions amb el seu germà empresonat al castell Nou de Barcelona.\nA començaments de l’any 1362 un complot organitzat per l’alt estament eclesiàstic i executat per persones senzilles, on l’ombra d’Isabel sempre hi és present, tingué lloc a Barcelona: Jaume escapà de la gàbia de ferro de Barcelona i es presentà a Avinyó; un parell de dies més tard ja era a Montferrat per dirigir-se cap a Nàpols, on a finals d’any es casà amb Joana de Nàpols, reina d’aquelles terres.\nEl maig del 1371 el papa Gregori XI, nomenà un nou delegat per resoldre la qüestió de la Corona mallorquina amb el rei d’Aragó. A la fi tot estava enfilat perquè comencessin els preparatius, però succeí un imprevist: Joan Paleòleg, espòs de Isabel i marquès de Montferrat, morirà a Volpiano. Aquesta mort, prou important i fins ara desvinculat de la història de futurs esdeveniments, fou un vertader problema per Isabel, i va provocar un endarreriment dels projectes\nUna altra conseqüència de la mort del marquès fou que el seu fill primogènit i hereu Second Ottone, es trobava en minoria d’edat i estava sota la tutela d’un personatge familiar: Otó de Brunsvic-Grubenhagen, el segon marit de la seva madrastra Violant de Vilarragut que es casà amb ell després de la mort de Jaume III (2). Otó de Brunsvic seria el qui agafaria el poder del marquesat de Montferrat, sorgint ara fortes diferències entre ell i la vídua Isabel.\nOtó de Brunsvic, en contra dels pactes matrimonials efectuats a Barcelona entre el rei Pere i el marquès de Montferrat pel seu casament amb Isabel de Mallorca, ara ocupà les possessions que pertanyien a Isabel. Dins el mes de novembre de 1373, Isabel, amb tota la seva comitiva, sortí de les terres de Montferrat, cap al nord, i pogué trobar, gràcies a les gestions del Papa, recer dins els dominis del bisbe de Vercelli.\nMalauradament, tant a Jaume com a Isabel el destí els uní més que mai: mentre a Vercelli arribava una marquesa sense marquesat, a Nàpols un rei sense regne esperava l’aixecament d’aquella aliança amb l’esperança que ben aviat els homes de la guerra el cridarien per a la invasió que es preparava.\nA les primeries del mes d’agost, un exèrcit format per 6.000 homes (3), sota el comandament de l’infant de Mallorques, i amb la companyia de la seva germana la infanta Isabel, deixa Narbona. Les tropes de Jaume aconseguirien entrar dins Catalunya a través de la Seu d’Urgell, fins arribar a les portes de la ciutat de Barcelona. A principis de gener del 1.375 es veu el fracàs de la invasió i així començaren a entrar contingents dispersos de les companyies que eren entre Catalunya i Aragó, al refugi de Navarra i Castella.\nDavant la desbandada, Jaume es quedà sol amb la seva germana Isabel i amb Jofre Rechon, el capità de les hosts gascones del Bastard de Bearn, esdevingut aquest, comte de Medina-Celi.\nPocs dies després, el 19 de febrer, l’infant Joan d’Aragó tornava a escriure des de Saragossa dirigint-se a tres consellers del rei: el bisbe de Lleida i els camarlengs Huc de Santa Pau i Ramon de Planella. Els comunicava que enviava el seu boteller Pelegrí Català que els informaria sobre les novetats que havien arribat de Castella (4). És a dir, la mort de l’Infant Jaume de Mallorca a Sòria.\nEl seu llarg testament porta data de 16 de febrer, escrit a Sòria davant el notari Martí Ferran. Vol i desitja el seu enterrament a l’església del convent de Sant Francesc d’aquesta ciutat, i deixa en mans de la seva germana i princesa Isabel el títol que li pertanyia com hereu del Regne de Mallorca. Tanquen el testament alguns testimonis religiosos, d’entre ells el guardià i el custodi de Sòria, a més del comte de Medina.\nA partir d’aquí la figura d’Isabel cobra força i, a partir d’ara ja es nomenarà fins a la seva mort reina de Mallorca “Regina Maioricarum”.\nISABEL. REGINA MAIORICARUM\nLes tropes mercenàries del rei difunt comandades ara per Joan de Malestret sortiren poc a poc de la ciutat Soriana a través de Logroño i, per Navarra, s’endinsaren dins els dominis del comtat de Foix on acabaren de passar l’hivern del 1375. A la primavera Isabel es dirigí a Carcassona per entrevistar-se amb Lluís d’Anjou , germà del rei de França, per cedir-li part dels seus drets com hereva del regne de Mallorca. El contracte estipulava unes quantitats econòmiques per la cessió, però també hi havia una clàsula especial de temps: s’havia d’iniciar la guerra contra Pere IV, el rei d’Aragó, en dos anys.\nMesos més tard, i per aquest motiu, el francès engegà tota una maquinària diplomàtica contra Aragó per obtenir els drets cedits per Isabel. Aquesta intenció, no absenta d’interessos polítics i econòmics, provocà que una vertader exercit francès es formés a les portes del Rosselló per a la seva invasió.\nMentre, Isabel, es dirigia cap un refugi sustentat per un cavaller alemany, entre l’amor i l’interès sorgí un matrimoni secret, del qual tengué un fill anomenat Miquel. Durant aquest temps, Isabel desapareix del mapa i va cobrant certes pensions que li passa el duc d’Anjou sense arribar mai a la quantitat estipulada en els contractes.\nEls anys passaven sense que la clàusula especial es complís. Així i tot Isabel esperà impacient. Cap dels seus fills de l’anterior matrimoni amb el marquès de Montferrat ni el cavaller alemany van voler seguir-la en el seu afany de perseguir uns drets sobre un regne ja perdut.\nAl juny del 1380, el mateix duc d’Anjou li comunicà que de moment abandona la causa mallorquina per erigir-se rei de Nàpols. Dos anys més tard aquest morirà. Davant aquesta traïció dels pactes signats, Isabel decideix actuar pel seu compte i comunica al rei Pere d’Aragó la seva vinguda a Barcelona per tractar de solucionar la seva situació. Pere IV li accepta la seva vinguda i s’obri a partir d’aquí una comunicació via diplomàtica sense que Isabel arribi a fer acte de presència a la cort de Barcelona fins després de la mort de Pere IV, signe inequívoc de la seva desconfiança.\nL’infant Joan a la mort del seu pare serà designat rei d’Aragó i comte de Barcelona el 1387, però seguirà enviant cartes a Isabel per arribar a aconseguir que es desplaci fins els seus dominis i solucionar els seus drets sobre la qüestió mallorquina. Isabel accedí, en part perquè durant la seva infantesa havia compartit la vida de palau amb Joan I, el coneixia i podria ser més condescendent que el seu pare, i també en part per que no tenia molt més opcions. Així Isabel es posa en camí cap als dominis catalano-aragonesos i arribà a Salses el març de 1387. El rei Joan disposà que el governador del Rosselló l’acompanyi a la seva presència.\nEntre el 1387 i el 1389 Isabel s’establí a Montblanc: assistí al funeral pel primer aniversari de la mort del seu odiat oncle Pere IV i residí certs dies a Barcelona on es varen seguir fent els tractes per la seva manutenció i els seus drets. Malauradament, però, un altre cop, i malgrat les bones paraules de la reina i les promeses del rei, no en va aconseguir res.\nAquest fet la feu actuar i es veié ben enmig d’ unes conspiracions contra el rei Joan, que provocà la ràpida sortida d’Isabel del país. Poc temps després Joan III d'Armagnac reclamava el tron de la Corona de Mallorca pels drets que deia tenir a través d'Isabel de Mallorca. Les seves tropes atacaren Catalunya i ocuparen el Rosselló durant un cert temps, però la guerrilla acabà en derrota al llarg dels anys.\nAixí i tot Isabel no va perdre mai l’esperança de recuperar el regne de Mallorca. Anys més tard es presentà a Montpeller per exigir deutes al mateix rei de França sobre la venda de Montpeller que havia fet el seu pare Jaume III anys enrere i que no havia rebut. El petit import que cobrà no només era pel seu sosteniment, sinó també per participar en qualsevol temptativa que podia donar lloc a recobrar el que ella considerava seu. El 19 de febrer de l’any 1395 amb el seu segell “ Sigillium Ysabellis, Regine Maioricarum”, tancava el pacte rebent així una petita quantitat i el castell de Gallargues, a França, per a la seva estança. Tracte tancat tornaven les tropes en nom d’Isabel de Mallorca a la frontera catalana. En aquesta ocasió era Mateu de Foix qui encapçalava la invasió, que finalment fracassaria.\nEls anys passaren i les corones d’Aragó i de França, vertaderes interessades en les terres del Regne de Mallorca, arribaren a un pacte a través de procuradors i el casament de dos prínceps de sang de cada casa: Lluís d’Anjou per part de França i Violant, filla del ja difunt Joan I d’Aragó. Les noces se celebraren a Aix el primer d’abril de 1400.\nMalgrat tot, la qüestió no va romandre gens tancada per Isabel que encara establí una bona relació en la nova reina d’Aragó: Maria de Lluna. Aquesta reina de caràcter caritatiu l’animà a sortí de França i tornar a residir a les terres de la corona d’Aragó per resoldre la seva qüestió. Tanmateix aquest fet no és produí.\nEl 1407, morta Maria de Luna, Isabel seguia escrivint al rei d’Aragó Martí I. Li demanava residència i estança a les seves terres... si el rei li reconeixia els seus drets sobre el Regne de Mallorca. A l’edat de 70 anys, és la darrera notícia que tenim d’Isabel en vida. Ara per ara, no hi ha constància del dia de la seva mort ni del lloc on va ser enterrada.\nMés enllà de la sort i de la seva lluita personal que va tenir durant tota la seva vida per fer valer l’herència familiar de Jaume I el Conqueridor, el fet més important per a la història dels reis de Mallorca és que aquesta princesa conservà els documents de la dinastia lluny de les urpes alienes als seus interessos. Molts d’aquests documents han estat publicats pels historiadors, altres, encara romanen perduts i oblidats dins lligalls de plens de pols. Aquests darrers potser ens ajudaran a conèixer millor la figura d’Isabel de Mallorca, Regina Maioricarum.\nJosep Mas Llaneras\n(1) Margarida de Montferrat és casarà amb el comte d’Urgell, Pere II. Fou mare del comte Jaume II d'Urgell, el Dissortat. Influí en el govern comtal de Barcelona en la seva pretensió al tron reial cap al seu fill del compromís de Casp. Davant el fracàs, i per una conspiració a l’hora d’alliberar el seu fill, fou empresonada fins la seva mort.\n(2) Sobre Violant de Vilarregut vegeu ZAFORTEZA Y MUSOLES, Diego: Violante de Vilarregut, ...\n(3) Hem deixat aquesta xifra com la més acceptada davant diverses versions. Per exemple: la crònica del Cerimoniós: 2000 homes; la crònica de la ciutat de Barcelona: 10.000; Zurita (Anales...): 1000 “bacinetes”, a més de les compayies; Froissart (Chroniques): 200 homes.\n(4) ACA CR. Reg. 1742 fol 38r


Demà comença el curs escolar amb 1200 alumnes a Formentera | RadioIlla Notícies Formentera\nEts a:Home»Cultura»Demà comença el curs escolar amb 1200 alumnes a Formentera\nDemà comença el curs escolar amb 1200 alumnes a Formentera\nBy Radioilla\t 11 septiembre, 2018 No hay comentarios\nAls 1.200 alumnes de Formentera que demà comencen el curs 2018/19 s’hi ha d’afegir uns 20.000 més a Eivissa, el que representa un increment en 320 escolars més, és a dir, un creixement de l’1,5%, en la línia de la mitjana de la Comunitat Autònoma.\nLes classes començaran amb un 89% de l’alumnat que ha trobat plaça en els centres escollits com a primera opció. La conselleria d’Educació ha destacat que el cos docent dels centres públics s’ha incrementat en uns 350 professionals a tot l’arxipèlag. En el cas de Formentera aquest augment serà de dos professors.\nA més, des del Govern balear s’ha assenyalat l’estabilitat més gran de les plantilles després de les oposicions en què s’han cobert el 90% de les vacants, és a dir que han quedat per cobrir unes 80 de les 1.080 places disponibles. Ara bé, la majoria d’elles a les Pitiüses, on queden unes 60 vacants, entre elles, la de docent d’anglès de Primària a Formentera, una oposició en la qual no es va presentar ningú.\nPer repoblar les Pitiüses al segle XIII va fer falta donar moltes facilitats\nAgermanam Diògenes amb Gabrielet\nÈxit dels llibres formenterers a les vendes de Sant Jordi


Dada Masilo versiona el ballet clàssic i el fusiona amb música sud-africana\n2 min. Barcelona 05/12/2019 18:09\n651x366 Una escena de la 'Giselle' de Dada Masilo / JOHN HOGG / TEMPORADA ALTA Una escena de la 'Giselle' de Dada Masilo / JOHN HOGG / TEMPORADA ALTA\nLa coreògrafa sud-africana Dada Masilo és contundent: "No he volgut fer una Giselle feminista. Ha sortit així". Seguint la tendència de revisitar els ballets clàssics per donar-los una nova mirada, Masilo va apropiar-se de la història de la camperola Giselle per convertir-la en el relat d'una dona empoderada que no està disposada a aguantar cap tracte desigual dels homes. L'espectacle, que s'estrena aquest divendres a l'Auditori de Girona dins del festival Temporada Alta, capgira la història de Giselle i la situa a la Sud-àfrica rural.\n"Normalment els ballets clàssics posen el focus en la ballarina principal i deixen els homes en segon pla –diu Masilo–. Jo he volgut explicar una història tridimensional, que fos més igualitària". Per això la coreògrafa aprofundeix en les relacions entre personatges que a l'obra original queden més a l'ombra, com el vincle entre Albrecht i Hilarion i el de Giselle amb la seva mare. Però va ser la figura de les Willis –aquests esperits malignes que apareixen a l'obra– la que va atreure Masilo cap a Giselle. "Sempre m'han intrigat. Volia explorar-ne la maldat i l'androgínia", afirma la coreògrafa, que ha manipulat el relat de manera que Albrecht no és perdonat al final de l'espectacle. "Sé que és una idea controvertida, perquè als ballets clàssics tot acaba bé –justifica Masilo–. Però vaig llegir el text i vaig pensar: això en realitat no passa mai, l'Albrecht no es mereix que el perdonin".\nLa Giselle de Dada Masilo és, en paraules seves, "un medley amb diferents estils de la dansa". Per a la música, la coreògrafa s'ha aliat amb el compositor sud-africà Philip Miller, que ha versionat la partitura de Giselle amb percussions i ritmes sud-africans. "Els espectadors havien de poder identificar la música del ballet, perquè no vull alienar el públic de clàssica del muntatge", diu Masilo, que és la primera vegada que treballa amb un compositor sud-africà. L'escenografia és una creació de William Kentridge i posa èmfasi en els paisatges sud-africans.


Aquest any 2018 és el 80 aniversari del Front el Segre, per commemorar-ho la Biblioteca Joan Maluquer i Viladot d’Artesa de Segre conjuntament amb DIDPATRI, grup de recerca de la Universitat de Barcelona i el Servei Històric del Mossos d’Esquadra han celebrat aquest passat dissabte 6 d’octubre, la primera recreació històrica a l’Escola Republicana de Suboficials de Tudela de Segre.\nUnes 500 persones han assistit com a públic a la recreació i han pogut interactura amb els 28 recreadors amb uniformitat republicana de la Guerra Civil que hi han donat vida, al capdavant un tinent republicà al llarg del matí ha anant donat diverses ordres als recreadors que han seguit com si estiguessin en un campament militar.\nL’acte es va iniciar a les 10 del matí a l’exterior de l’escola de suboficilas de Tudela amb una breu introducció històrica a càrrec del catedràtic Francesc Xavier Hernández i Cardona de la Universitat de Barcelona.\nEn arribar a l’escola de suboficials els assistents es trobaven primer amb una niu d’ametralladores i a continuació diferents tendes de campanya que recreaven la vida quotidiana en una escola de milícies, i fins i tot una tenda sanitària.\nL’organització havia programat durant tot el matí visites guiades a l’interior de l’Escola de Suboficials Republicana.\nLa clausura de l’acte va anar càrrec de l’alcalde d’Artesa de Segre, Mingo Sabanes, on també es va fer entrega d’una placa commemorativa al Sr.Josep Serra i Cardenyes, veí de Colldelrat i supervivent de la lleba del biberó.\nSense resposta per “Primera recreació històrica a l’Escola Republicana de Suboficials de Tudela de Segre”


Relat "QUATRE ARREPLEGATS"\nInici > detall del relat: QUATRE ARREPLEGATS\nI es va anar inflant, inflant, inflant... Fins que, Pam!\nVa explotar en trenta dos mil quatre-cents vint-i-quatre trossos!\nPeete Seger/Xesco Boix “La granota tocada del bolet”\n27 de desembre de 1979\nPlaça del Pi. Barcelona.\nEl matí era força fred i al terra irregular de la plaça encara hi quedava algun bassal conseqüència de la pluja que havia caigut aquella nit. Les botigues i comerços encara no havien obert i gairebé no hi havia ningú pels carrers. Les poques persones que passaven per allí, sorrudes i endormiscades, acceleraven el pas per arribar a la feina o trobar algun lloc més confortable que el carrer. De l’església del Pi sortien quatre velletes que, desafiant el fred i la humitat, havien anat a missa de vuit.\nLa plaça del costat, la de Sant Josep Oriol, era gairebé buida i faltava una bona estona perquè els artistes més matiners exposessin els seus dibuixos i aquarel•les. Només algun colom despistat picotejava pel terra buscant sense èxit alguna molla de pa per menjar.\nL’únic establiment que estava obert era el “Bar del Pi”, servint cafès, tallats i algun combinat explosiu per fer passar el fred als qui s’hi havien acostat abans d’entrar a treballar.\nMentre el barri es desvetllava, tres nois havien arribat al voltant de quarts de nou per muntar l’estructura del petit escenari que els havia de permetre fer les actuacions que tenien contractades per aquella jornada.\n-\tCollons quin fred! – va etzibar en Francesc Xavier – Tinc els dits glaçats.\n-\tEstarà bé si no plou. Amb una mica de sort si aguanta el dia podrem fer un parell o tres representacions aquest matí – va contestar en Marc mentre intentava encaixar dues fustes del decorat.\n-\tEl fotut és la humitat. Ja veurem si els amplificadors i els micros aguanten aquesta mullena – va afegir en Joaquim mirant de reüll el tros de cel mig ennuvolat que es veia per damunt de l’església del Pi.\nPoc a poc l’estructura va anar agafant forma, fins que finalment hi van poder posar el decorat i el cartell amb el nom del grup: “BALIGA - BALAGA. Titelles, danses i cançons”.\n-\tApa, ja ho tenim tot a punt. Confiem que el dia aguanti – va comentar en Joaquim - mirant un altra cop el cel.\n-\tQuè pesats que sou vosaltres i el temps – els va retreure en Francesc Xavier -. Ara el què hauríem de fer és anar a menjar alguna cosa. Jo tinc gana.\n-\tI jo, però haurem d’esperar que arribin la Judit i la Laia – va contestar en Marc\nJust en aquell moment van aparèixer les dues noies pel carrer de Petritxol. Mentre elles preparaven els titelles, els tres companys van anar a fer un mos al bar del Pi.\nHi havia força gent però van trobar una taula lliure al costat de la barana de l’altell. Des d’allí es dominava gairebé tot el local.\nLes parets decorades amb un munt de pintures, caricatures i retrats de l’amo fetes pels diversos artistes que sovint exposaven a la plaça de Sant Josep Oriol, donaven un aire bohemi i intemporal al bar. Un tenia la sensació de fer un viatge en el temps.\nMentre es menjaven els entrepans que havien demanat, repassaven les cançons i els contes que representarien aquell matí.\n-\tSi no plou podrem fer tres representacions. Una a les onze, l’altra a les dotze i la darrera del matí a la una – deia en Marc - tal i com vam quedar amb el senyor Puigdengolas\nEl senyor Puigdengolas era el president de l’associació de comerciants d’aquella part del barri gòtic i el propietari d’una important botiga de mobles de la galeria comercial de la plaça. Era qui els havia contractat per animar les festes de Nadal de la zona i qui havia fet tots els tràmits per aconseguir els permisos d’actuació a la plaça.\n-\tNo se si farem gaire calaix amb el dia que fa – Va comentar en Joaquim\n-\tNo cridis al mal temps. Al voltant de cinc-centes peles per representació les traurem – va opinar en Francesc Xavier – I a la tarda, segurament més, que és quan hi ha més gent.\n-\tEl que hem de vigilar és que no ens fotin la bossa. La setmana passada hi havia un parell de nanos rondant per les caixes dels titelles que no em van fer cap gràcia – Va recordar en Marc.\nQuan van tornar a la Plaça, el sol havia sortit tímidament entre un parell de núvols i no feia tan de fred. Les botigues ja havien obert, i de mica en mica la plaça va anar agafant aquell color de gent que tan li agradava a en Francesc Xavier.\nLa Judit i la Laia ja havien preparat els titelles.\n-\tHe portat targes per repartir – la Laia en va treure un grapat del cabàs - Sempre ens en demanen i l’altre dia vam fer curt.\n-\tPerfecte. A veure si surten força actuacions – En Joaquim afinava la guitarra i preparava la gralla per l’actuació.\n-\tNanos, d’aquí a deu minuts començo a tocar el bombo! – va dir en Marc traient l’enorme timbal i deixant a punt els platerets i la caixa de bateria.\nEl transit de gent s’havia anat animant i ja començava a haver-hi parelles amb els fills que passejaven per la plaça.\nA una senyal d’en Joaquim, en Marc va començar a repicar el bombo, mentre ell feia sonar la gralla animadament. Tots junts van fer una mena de cercavila al voltant de la plaça convidant a la gent que s’aturés i contemplés l’espectacle de titelles que anava a començar.\nEn pocs minuts una trentena de persones, de totes les edats es van congregar al voltant del petit escenari, i ràpidament els “BALIGA – BALAGA” van començar l’actuació. Un parell de cançons, un conte amb els titelles, i dues danses com a final de festa, van animar durant una bona estona la plaça. A l’acabar la Judit va passar la barretina. La majoria de gent es gratava la butxaca, però sempre hi havia aquells que feien el distret i fugien a corre-cuita així que la noia se’ls hi acostava.\n-\tTres-centes vint-i-set pessetes – va contar la Laia – Per ser la primera no està malament.\nUna hora més tard es va repetir la mateixa història. Repic de timbal, gralla...\nAl final de l’actuació i mentre la Judit passava la barretina en Francesc Xavier va veure que entre el públic hi havia el senyor Puigdengolas. Acostumava a passar un parell de vegades al dia per veure que tot estava en ordre, i tenia el generós detall de deixar cada cop que passava per allí un meravellós bitllet de cinc-centes pessetes dins la barretina.\nEra al voltant de la una quan la plaça estava més animada que mai. El sol s’havia decidit a sortir tímidament i no feia gaire fred.\n-\tMira qui ve per allí! – va exclamar en Marc – És ta mare!\n-\tQuè hi fas per aquí? – va dir una mica atabalat en Francesc Xavier al veure a la Rosa, la seva mare que s’acostava cap a ells.\n-\tHe sortit a comprar alguna coseta per Reis i com que passava per aquí a prop...\n-\tHola senyora Rosa – la Judit li va plantar un parell de petons – Es quedarà a veure l’actuació?\nAl cap de poca estona va començar la tercera actuació del matí. La Rosa es va quedar a veure els titelles.\n-\tJa veu amb què s’entretenen els joves d’avui dia – Va comentar un home dirigint-se a la Rosa, mentre estaven representant la historia del “Príncep dragó”.\n-\tAquests d’aquí, - va continuar amb to despectiu - haurien d’estar fent alguna cosa de profit en lloc d’estar cantant pel carrer com si fossin quatre arreplegats.\nLa Rosa va respirar fons, va agafar amb força la seva bossa, no fos cas que li volguessin estirar i va mirar fit a fit a l’home.\n-\tQuatre arreplegats, oi? Doncs miri, resulta que aquests quatre arreplegats com diu vostè, són tots universitaris. De les dues noies una es estudiant de filologia i l’altra de ciències exactes. Dels tres nois, el que toca els timbals li falta ben poc per acabar farmàcia, el de les barbes fa magisteri i el que toca la guitarra està al conservatori superior de música. I a més a més un d’aquests arreplegats, el pelut, casualment és el meu fill. Per altra banda, em pregunto què hi fa vostè aquí, mirant un espectacle infantil. Que vostè ja té una edat i se suposa que hauria d’estar a la feina.\nDavant d’aquella contundent resposta de la Rosa, l’home es va fer fonedís.\nQuan la Rosa va explicar l’incident als de la colla es van fer un tip de riure:\n-\tNois em penso que ens hauríem de canviar el nom – va exclamar rient en Marc – A partir d’ara ens direm “Els quatre arreplegats”!\nCom era habitual a en Francesc Xavier li feia una mandra terrible haver de baixar a casa de la Laia tot i que estava a cinc minuts a peu.\n-\tEncara no t’has canviat? – va dir la Judit, la seva dona - . En Pau i jo anem passant, ja vindràs.\n-\tAneu, aneu. D’aquí a cinc minuts estic amb vosaltres.\nRàpidament en Francesc Xavier es va canviar de pantalons, es va posar una samarreta neta i va enfilar cap a la casa familiar de la Laia, la cosina de la seva dona. Quan va arribar estaven tots als porxos que voltaven al jardí. En Pau, el seu fill, estava jugant amb l’Albert, el fill de la Laia.\n-\tArribes en bon moment – va saludar en Josep Maria, el marit de la Laia – acabem de preparar unes “caipirinyes” que ens faran passar la calor i la set.\n-\tHola! – va dir la Laia alegrement, mentre oferia una copa amb “caipirinya” a en Francesc Xavier. – Tinc una sorpresa per a tu.\n-\tÒndia! Si arribo a saber això de la “caipirinya” i que a més a més tenies una sorpresa per a mi, hagués fet via per venir!\nLa Laia va entrar a la casa i al cap d’un moment va aparèixer amb un embalum a les mans.\n-\tSaps què és això? – va dir amb un somriure a la cara al temps que li oferia el paquet.\nEn Francesc Xavier va desfer els llaços que lligaven la capsa i la va obrir. Per un instant es va quedar sense paraules. No sabia què dir i la seva expressió era tot un poema.\n-\tHòstia! Però, si és un dels micos! – va poder exclamar finalment mentre sostenia una mena de ninot de feltre, que recordava vagament un mono. – D’on l’has tret?\n-\tFa un parell de dies endreçant les golfes. Estava amagat enmig de robes i retalls i vaig pensar que et faria gràcia tenir-lo.\nEl mico. Un dels titelles que utilitzaven per representar la història del “Perquè les tortugues tenen closca” trenta anys enrere, quan van muntar el grup dels “BALIGA – BALAGA”.\n-\tEm pensava que els titelles van quedar al casal del poble i algú els va llençar a les escombraries – comentà la Judit agafant el ninot.\n-\tSegur que va ser així però aquest tenia la cua trencada i jo l’havia agafat per recosir-la.\n-\tHan passat uns quants anys des de llavors – va dir en Francesc Xavier mentre li venien a la memòria un munt de records d’aquella època.\n-\tUns quants, ja ho pots ben dir – comentà la Judit mirant als dos nanos que s’havien acostat atrets per l’aparició d’aquell titella.\nEn pocs segons la conversa va girar cap als “BALIGA-BALAGA”.\n-\tQuè en saps d’en Marc i d’en Joaquim?\nTots havien fet la seva vida. En Marc tenia una farmàcia i pel què feia a en Joaquim tocava l’oboè amb un prestigiós violoncel•lista i estava gran part de l’any fora del país.\n-\tVan ser gairebé tres anys molt divertits! – va comentar la Judit\n-\tTe’n recordes aquella vegada a Andorra que un home que passava per allí ens va donar un bitllet de cinc mil peles? - va dir entre rialles la Laia – Jo era el primer cop que en vaig veure un!\n-\tI a la festa major de Masquefa, que em vaig entrebancar amb la túnica de la disfressa de gegant i va anar de poc que no em carrego tot l’escenari? – va replicar la Judit.\n-\tEls dos Nadals a la plaça del Pi va ser el millor de tot – va comentar en Francesc Xavier mentre feia un altre glop de “Caipirinya”.\n-\tEstic amb tu – va confirmar la Laia –. L’ambient era tan especial. Els cafès al bar del Pi, la gent que s’acostava a parlar amb nosaltres, la canalla que reia i s’ho passava bé...\n-\tI la fila que fèiem? – va dir rient la Judit.\n-\tUs en recordeu d’aquell dia que ens havia vingut a veure la meva mare i que un paio li va dir que érem una colla d’arreplegats?\nAnècdota rere anècdota van anar repassant aquelles històries de trenta anys enrere.\nEn Pau i l’Albert, que s’havien acostat quan la Laia havia portat el titella, davant d’aquell xàfec d’emocions i d’històries que només interessaven als seus pares, van retirar-se discretament cap a un racó tranquil on hi havia un parell de balancins.\n-\tQuè pesats que són, oi? – va comentar l’Albert mentre contemplava de lluny als grans.\n-\tQuan expliquen històries de quan eren joves, no hi ha qui els aguanti – va respondre en Pau gronxant-se amb força\n-\tOstres! Tu creus que van ser joves? – va dir l’Albert – Jo sempre els he vist igual.\n-\tDoncs es veu que si, que van ser joves. A casa el pare m’ha ensenyat algunes fotos d’aquelles d’abans, de les de paper vull dir, i surt ell tocant la guitarra amb uns cabells llargs fins aquí – en Pau va assenyalar l’espatlla.\n-\tEl teu pare amb cabells llargs? – va exclamar sorprès l’Albert – Però si és gairebé calb!\n-\tCosta de creure, oi? Doncs si, era pelut. I ara s’empipa quan jo duc els cabells una mica llargs.\n-\tAixò és perquè s’ha fet vell. La meva mare també es fa vella perquè ja té alguns cabells blancs, encara que se’ls pinti amb no sé què.\nEn Pau va mirar cap on eren els grans. De lluny arribaven les rialles. Encara estaven explicant històries d’abans.\n-\tSaps una cosa Albert? – va dir el Pau intentant donar un to de solemnitat a les seves paraules -. Quan sigui gran no explicaré mai històries antigues. Són un rotllo.\n23 de març de 2079\nDues noietes van entrar al menjador portant un enorme pastís amb un munt d’espelmes enceses.\nEn Pau estava feliç, voltat pels seus dos fills, les seves parelles i les seves netes.\n-\tFelicitats avi! – Van dir acompassadament mentre li oferien el pastís.\n-\tOh, quina sorpresa! – va dir emocionat - Ara les hauré de bufar, oi?.\n-\tSi, però abans has de demanar un desig – va dir la més petita de les nenes.\n-\tNomés un? I què passa si en demano trenta-dos mil quatre-cents vint-i-quatre.\n-\tPerquè tants, avi? – li va preguntar l’altra de les netes.\n-\tDoncs, perquè si en demano molts potser algun es complirà. I aquest és un número màgic – I agafant força aire va bufar amb entusiasme les espelmes que guarnien el pastís d’aniversari mentre tothom aplaudia i el felicitava.\nMentre repartien les porcions de pastís, una de les netes es va acostar al Pau.\n-\tAvi, perquè aquest número que has dit és màgic? – va preguntar-li tota seriosa pujant-li a la falda.\n-\tEl meu pare el deia sovint. Trenta dos mil quatre-cents vint-i-quatre.\n-\tI ell de on el va treure? – Va insistir la noieta.\n-\tNo me’n recordo gaire, però crec que tenia alguna cosa a veure amb unes històries de titelles que explicava ell quan era jove. Mira si en fa d’anys perquè jo encara no havia nascut.\n-\tTitelles? Això què és, avi? – Va dir la nena obrint uns ulls grossos com unes taronges.\nEn Pau va fer un gest i va sortir discretament del menjador. Al cap de poca estona va tornar amb una capsa i la va deixar damunt la taula.\n-\tObre-la – va dir-li a la neta.\nAquesta va obrir la tapa i va treure una mena de ninot arnat que pretenia representar un mico.\n-\tAixò és un titella. Ara és vell i ratat perquè té més de cent anys – va explicar en Pau agafant amb molta cura el ninot.\n-\tI què té a veure amb el trenta dos mil no sé quantos? – va insistir la nena.\nAmb una llambregada li van passar pel cap totes aquelles històries que explicava el seu pare de quan era jove.\n-\tVeuràs..., veureu –. Tota la família s’havia aplegat al seu costat -. Els meus pares, quan eren joves estaven en un grup que cantaven cançons i feien representacions amb titelles per la canalla. En un dels contes que representaven es veu que sortia un animal, ara no recordo quin, que s’inflava i explotava en trenta-dos mil quatre cents vint-i-quatre peces! A ell, es veu que li va fer gràcia aquest número i sempre que tenia ocasió el deia.\n-\tI això on ho feien?\n-\tPer tot arreu. Una vegada que estaven a la plaça del Pi, explicava que un dia la seva mare, la meva àvia, els va anar a veure i algú li va dir que eren quatre arreplegats. La meva àvia es va enfadar molt i li va dir de tot.\nEn Pau va callar un moment. Les dues netes li van dir gairebé a l’hora:\n-\tAvi, explica’ns coses d’abans.\nEn Pau va sospirar amb força. Per què no? Sempre havia estat reticent per explicar històries antigues, però, en el fons a ell també li agradaven les que explicaven els seus pares i els seus avis. Eren anècdotes, aventures, que reflectien un temps, unes vides, una manera de viure. No. Aquestes històries no es podien perdre, perquè malgrat no estar escrites enlloc formaven part de la seva vida. Era la història de la seva gent. Potser era la història en minúscula, la que no sortia en cap llibre ni s’estudiava en cap facultat, era la història d’aquells que no tenien cap carrer amb el seu nom, però que havien intervingut en el dia a dia dels petits i dels grans esdeveniments.\n-\tRecordo que una vegada el meu pare, quan jo era petit , deuria tenir nou o deu anys, que es va despistar i, abans que jo pugés al cotxe, va arrencar i em va deixar al mig de la riera de Teià. I una altra vegada...\nI un a un va anar desgranant records i fets diversos dels seus pares i d’ell mateix quan era jove, deixant bocabadades a les netes i astorats als seus fills, doncs fins aquell dia, en Pau mai havia explicat cap anècdota dels seus anys de joventut.\nTeià, agost 2011\nAleix de Ferrater | 01-09-2011 | Valoració: 10\nHistòria fantàstica del pas del temps i del canvi de pensament del protagonista, que en un principi no vol sentir parlar de batalletes i que després gaudeix explicant-ne. Bon relat, bon argument, bons diàlegs, molt propers i vius, que m'han fet passar un bon moment amb la literatura. Felicitats. Una abraçada.


Benissoda (I) - VilaWeb\n«Tot és nou, tot està endreçat, més que net: polit. L’únic vestigi que, potser, indica que hi va haver un altre temps és l'estretor dels carrers vells que coven la mateixa ombria que devia agradar als fundadors moriscos del poble.»\nDesprés de visitar Benissoda em queda la sensació d’haver estat en un poble renovat per complet, de dalt a baix. Com si a cada casa li hagueren deixat només l’esquelet i l’hagueren revestida d’una pell nova. Tot és nou, tot està endreçat, més que net: polit. L’únic vestigi que, potser, indica que hi va haver un altre temps és l’estretor dels carrers vells que coven la mateixa ombria que devia agradar als fundadors moriscos del poble. Paradoxalment, aquest efecte d’hiperrenovació se sol notar més a les poblacions grans. Sembla, en tot cas, que la proximitat a Albaida ha pogut determinar, en excés, un cert complex de barri o de perifèria que s’ha volgut superar a força de modernitzar façanes, carrers, voreres, placetes, etcètera, etcètera, i això, és tan legítim, segurament, com qualsevol altra alternativa que se’ls hagués pogut ocórrer als parroquians.\nNomés he arribat, he sentit el cant alegre i amagat d’una merla. Venia des de la vegetació salvatge d’un perdut que hi havia al costat. La merla, ara que comença a festejar, té una veu aflautada, juganera, amb unes modulacions que hom podria considerar pronunciades per una boca humana. La resta de l’any és silenciosa i, en tot cas fa com un cloqueig temorós quan es veu sorpresa i ha d’alçar un vol precipitat.\nMentre pense per on començar a caminar sent també la fressa dels teuladins que boten, accelerats, per les teulades de les cases noves de l’avinguda de València, i d’allí s’acacen fins als plomalls de les palmeres per a tornar, més precipitats encara, de bell nou a la teulada.\nBaixe avinguda avall i trobe dos bars, pràcticament un al costat de l’altre, davant dels dos es veuen algunes quadrilles que ixen d’esmorzar. La crida burlesca d’un estornell des d’alguna antena fa que albire sense èxit la salutació descarada de l’ocell. Decidisc de baixar per on està l’aulari del Centre Agrupat Font Freda. A un costat veig el camp de futbet i, a l’altre, la piscina. Totes les instal·lacions estan molt cuidades. Camine fins a l’altra banda del camp de futbet i veig que fita amb el frontó. Més enllà, es veu l’alternança dels solars erms amb camps fruiters, que delimiten els afores del poble per l’est.\nEn aquest punt repare en una algaravia d’aus de corral que sent molt a prop, continue per la mateixa vorera i arribe fins a una gran gàbia adjunta a les instal·lacions esportives, al costat d’una àrea de gronxadors, la qual cosa em du a pensar que les aus són també de propietat municipal. Quan els animals em veuen creix la disbauxa de veus i es forma un concert que va de groller a desvergonyit. Conte grosso modo tants galls com gallines, en total més d’una dotzena, i un colom. Les gallines no tenen ponedors i ponen els ous directament sobre la grava. Una lloca cova la posta en aquestes mateixes circumstàncies. Veig que els escandalosos són, en realitat, els galls. És com si dugueren un xiulador escanyat a la gola. Potser, la competència és excessiva i massa indiscreta per a intentar un festeig amb un mínim de formalitat, per això els mascles estan tan esverats.\nUn poc més avall, formant part de la mateixa àrea, una paret simula el frontó d’una ermita, almenys és el a mi que em recorda. És una recreació on es pot veure una campaneta i un retaule pintat sobre manises dedicat a Sant Antoni Abat. Un cartell conta que l’any 1609, quan s’expulsaren els moriscos, Benissoda quedà buida i fou repoblada amb agullentins i albaidins que dugueren la festa de Sant Antoni del Porquet. Ara, doncs, crec trobar l’explicació de la proximitat de les gallines. Unes fotografies, al mateix cartell, mostren la foguera que es crema en aquest lloc per a venerar al sant. Em gire i allí mateix veig el cercle bastit de llambordes que deu ser la base perpètua de la foguera.\nEl sol, aquest matí, ix i s’amaga. Havia decidit de vindre perquè estava convençut que trobaria més primavera. Torne a pujar cap a l’avinguda de València i veig la Casa de Cultura i, enfront, una placeta quasi selvàtica però ben endreçada. Al bell mig del xicotet espai s’aixeca un monument format per tres cubs de metall apilats. Sobre el costat de cada hexaedre apareixen gravades en un relleu de soldadura un batibull de coses. La base és un cercle de formigó amb la rosa dels vents i sobre aquesta es recolza el primer dels cubs amb unes espardenyes de mitja cara perfilades amb el traç de soldadura. El segon cub és un rellotge de sol i, segurament l’orientació d’aquests és el que determina la disposició de tota l’obra; conté també els signes zodiacals, el Sol i la Lluna. Per a mi, aquests misteris astronòmics resulten indesxifrables, si no vedats. En l’últim cub es veu un arbre, que sembla una bufeta desinflada a l’inrevés, amb un fons de quatre barres. Al mateix cub, per la part de davant, tot just, dalt del rellotge, el poema que Sant Vicent Estellés dedicà a Benissoda en el seu Mural del País Valencià:\nLa gentilesa pel treball diürn,\ningrat de sempre, i repassar dies,\nhores, treballs, acabaments efímers,\ntornen matins d’industriós designi\nespenten portes, lloses de l’aurora,\ncom bergantins, com aloses, com sàries\ncom aspre espart, com corda i corda encara\nfins arribar al límit just de la vida.\nEls teuladins boten entre una jacaranda i les palmeres. Un verderol del color de la llima verda s’engronsa curiós i pareix que es pregunte sobre el misteri d’aquest crític artefacte.\nPuge pel carrer de l’Església fins a la replaça del mateix nom. Aquest lloc sembla que abans es deia del Sagrado Corazón de Jesús. La façana del temple pareix acabada de restaurar. Aquestes portes de fusta massissa deuen haver substituït les velles. El sòcol de l’edifici està restaurat amb travertí, més o menys polit. Dalt del frontó està el rellotge circular que va, perfectament, a l’hora. Segons es llig en un panell, aquesta és l’església de la Nativitat, aixecada, com se solia fer abans, sobre la planta de l’antiga mesquita musulmana. Segons hi consta, es conserva l’orientació cap a l’Alquibla de la porta principal. El campanar està a la dreta de l’entrada i és una construcció pesant amb les arestes i les espitlleres folrades de pedra tosca i un remat en cúpula, que em recorden les d’El Escorial en miniatura, per aixoplugar les campanes. L’interior conté frescos barrocs que no puc albirar per estar tancada a pany i clau, com toca!


Rocío Fernández | Escola L'Olivar\nEn l’horari dels ambients, durant dues setmanes, ens vam repartir en cinc grups internivell. Vam triar què volíem ser: pallassos, equilibristes, faquirs, mags i forçudes i forçuts. Cada tarda preparàvem els números que representaríem als nostres companys i companyes.\nI va arribar el dia de l’espectacle! Ens vam vestir amb els complements adients i vam gaudir d’allò més, sorprenent-nos amb el que els altres s’havien preparat.\nQuins números més xulos, quin circ més divertit!\nAquí teniu una mostra d’alguns dels exercicis d’equilibri que van fer el Nael, l’Arnau, l’Oriol, la Nerea i el Marc, que són alumnes de la Crica.\nEstem molt agraïts per la seva participació.\nMentre estàvem llegint “El zoo d’en Pitus” vam pensar que seria divertit fer una exposició d’animals del nostre entorn. Així que vam anar a buscar animalons al voltant de l’escola i els vam estudiar per a poder tenir una bona informació sobre ells. També vam decidir que podíem portar altres animals com gallines, tortugues o gossos que teníem a casa. Vam aprofitar a l’hora d’Eureka per fer uns jocs de Connecta: a partir d’un circuit elèctric s’havien de relacionar noms d’animals, categories o característiques.\nVam convidar totes les classes de l’escola i les nostres famílies i … van venir gairebé tots! Va ser molt divertit. Mireu les fotos.


El Botànic de València acull la presentació del festival Xest Inusual – tucomarca.com\nHomeSeccióLa ComarcaEl Botànic de València acull la presentació del festival Xest Inusual\nDivendres passat, 2 de juliol, el Umbracle del Jardí Botànic de València va albergar la presentació del festival d’art en llocs singulars Xest Inusual, que se celebrarà dins del programa de Festes de Juliol de la localitat chestana.\n“Aquesta iniciativa naix de la idea de posicionar a Xest dins del món de les arts escèniques i d’acostar al públic un tipus d’actuacions que no solen tindre cabuda en una sala de teatre convencional”, explicava el regidor de Festes, Raúl Mota. “Cheste Inusual va celebrar la seua primera edició en 2020 i va comptar amb una afluència de públic de prop de 1.500 persones. La nostra idea és afermar el festival, oferint creacions artístiques de qualitat i creixent cada any quant a propostes, espais i disciplines; de fet enguany, com a novetat, no sols hi haurà teatre, sinó que també hem inclòs en la programació actuacions de dansa i música”.\nUna altra de les novetats és la col·laboració entre l’Ajuntament i el Teatre Olympia de València, que en aquesta segona edició s’encarrega de la comunicació del festival. “Estem molt agraïts que un gran teatre de València, com és l’Olympia, s’interesse pel nostre festival i ens ajude a donar-lo a conéixer i posicionar-lo dins de l’agenda cultural valenciana”, destacava Mota. “Igualment, és molt important comptar amb l’experiència de Manolo Puchades, director artístic del Cheste Inusual, que ja va estar al capdavant del projecte en la primera edició”.\nPer part seua, Puchades va subratllar la intenció de l’organització de comptar amb una programació potent i variada. “Cheste Inusual és un festival modest però amb grans pretensions, ja que tenim la il·lusió de posicionar a Cheste com a referent tant a nivell de Comunitat Valenciana com nacional. Continuarem amb l’esperit amb el qual va nàixer el festival, que és traure disciplines artístiques, com a teatre, dansa, circ o performance, dels seus espais de representació habituals i portar-los a espais inusuals, ja siguen pòrtics, aparadors, cases, balcons, places o carrers; amb l’objectiu d’oferir als espectadors un format diferent, no tan convencional, de les arts escèniques”.\nTal com va explicar el director artístic, la segona edició de Cheste Inusual prioritza la participació de companyies valencianes, però també comptarà amb artistes de Madrid, Catalunya i Múrcia. “Hi haurà 9 espectacles que aglutinaran diferents disciplines. Comencem l’11 de juliol amb dues peces de dansa contemporània; una d’elles es farà dins d’un aparador i, la segona peça, que combina dansa, teatre físic i circ, es farà a peu de carrer; encara que estava programada en un terrat, finalment hem canviat l’espai per raons de seguretat”.\nA més, el festival inclou un concert de música urbana i jazz a càrrec de tres joves creadors de Cheste, que posaran el fermall final a la jornada de l’11 de juliol amb una actuació en la plaça del Mercat.\nSeguint el deixant de l’edició anterior, els dies 17 i 18 s’interpretaran tres peces de teatre breu en les “entrás” de les cases senyorials de Cheste. “Les entrás són aqueixos espais grans on antigament es guardaven els carros i per on passava el bestiar cap a les quadres, són l’eix central d’aqueixes cases senyorials chestanas que tenen una arquitectura increïble i desconeguda fins i tot per a molts veïns i veïnes del poble. Per això, una cosa interessant és que el públic és rebut per la pròpia família que habita la casa, de manera que els espectadors poden conéixer de primera mà la història de la casa”, explicava Puchades. “El mateix dia 17 de juliol la companyia Galitoon oferirà un espectacle de circ al Parc de la Lomiquia”.\nEl programa també contempla la preestrena d’una coproducció del col·lectiu Fracassades i Teatre dels Brolladors, Taxidèrmia; una peça amb un format performatiu que es farà en l’escenari del teatre Liceu, amb aforament de teatre íntim. El festival finalitzarà amb una proposta de teatre aeri, titulada Res, que tindrà lloc en la façana de la biblioteca municipal, el diumenge 25 de juliol a les 22 hores.\nFestiva Cheste Inusual\nSanitat registra 1.970 casos nous de coronavirus en la Comunitat Valenciana\nEls contagis continuen descendint a Cheste amb només 2 positius en els últims 14 dies\n4 març, 2021 administrador Canal Salut, Covid-19, Infraestructures, La Comarca, La Foia de Bunyol-Xiva, Medi Ambient, Política, Secció, Successos, Xest 0\nPost també disponible en: CastellanoEls casos de coronavirus a Xest continuen descendint des que la situació sanitària va començar a millorar a mitjan gener. Actualment, segons les dades de la regidoria de Sanitat, la població […]


Gomila i Fabra – Xalandria\nHi ha més d’un xalandrot que roman a mig fer. Cova, en una mena d’ostracisme informàtic, aparcat en una carpeta de l’ordinador, a l’espera que qualque dia, si hi ha sort, una revisió permeti d’acabar-lo i fer-lo públic. Darrere de cada text inacabat hi ha una sèrie de causes que en justifiquen la situació, que poden variar en cada cas: un fil conductor que, en estirar-lo, no mena almon, una argumentació que, en revisar-la, no s’aguanta de cap de les maneres, una temàtica que cedeix el lloc a una altra i, després, queda desfasada… Avui, però, estic content perquè he pogut acabar un xalandrot al qual donava voltes des del mes de gener. No li trobava el desllorigador. Una casualitat afortunada ha permès que les coses s’acabessin lligant, en aquest cas les figures de Pompeu Fabra i Gumersind Gomila.\nL’esborrany del text inacabat duia per títol «Estirant del fil fabrià a Menorca». Volia ser una mena de resum de la conferència que Fina Salord, en el marc dels actes de celebració de la diada del poble de Menorca, va dictar a Maó —el 13 de desembre de l’any passat i, a Ciutadella, l’11 de gener d’enguany—, aprofitant els darrers dies de la commemoració de l’Any Fabra. En el seu parlament, intitulat «La projecció de Pompeu Fabra a Menorca, Mallorca i Eivissa» la filòloga i coordinadora científica de l’Institut Menorquí d’Estudis va fer encaixar les múltiples peces que formen el complex trencaclosques de la incidència de la normativització de la llengua catalana a les Illes, tot i que es va centrar especialment en Menorca, amb la solvència de sempre, perfilant una completa i complexa visió panoràmica del tema exposat (tal i com exigia un acte d’un poc més d’una hora de durada).\nAçò vol dir que apuntà tots els àmbits i personatges implicats en el procés de codificació del català en territori insular. Així, el discurs salordià va servir per posar damunt de la taula una sèrie d’informacions d’interès sobre Menorca amb les quals va demostrar que l’illa no restà aliena a la normativització de la llengua, un procés que es va desenvolupar durant els segles XIX i XX. Així, va exposar com, abans de la Renaixença —quan els llibres de text escolar expliquen que es va evidenciar la necessitat de normativitzar el català, en relació amb el procés de recuperació de la llengua en els àmbits literaris, endegat, en part, per la influència romàntica—, a Menorca ja hi havia hagut una persona entestada a dissenyar i a elaborar totes les eines necessàries perquè el català esdevingués una eina vàlida per a la literatura i la cultura, un gramàtic, Antoni Febrer i Cardona, que des de la nostra illa va crear un projecte, de base il·lustrada, adreçat a tota la comunitat catalanoparlant, tan ambiciós en la forma i en el fons —i açò no es coneix prou— com el que va culminar Pompeu Fabra. Segurament, el context sociopolític de l’illa ajuda a entendre perquè no va reeixir. És el marc de la desfeta de la cultura de la il·lustració el factor que explica, també, que la Renaixença, a Menorca, fos una història (gairebé) impossible, parafrasejant les paraules de Salord.\nAra bé, ja en el tombant de segle, mentre al Principat havien viscut les picabaralles entre les propostes enfrontades dels defensors del català «acadèmic» i dels partidaris del català «que ara es parla» o, més endavant, des de la revista L’Avenç havia sorgit una proposta de modernització per al català, a Menorca, des de la consciència assumida a tota la comunitat lingüística que calia posar normes ortogràfiques i gramaticals a la llengua per a fer-la una eina efectiva de cultura, també hi va haver un debat més que interessant amb diverses propostes sobre la taula, com bé va estudiar en el seu moment Àngel Mifsud. És en aquest context que apareixen i destaquen noms com els de Francesc Hernàndez Sanz o Cosme Parpal, però també i sobretot, el de Francesc Camps i Mercadal (Francesc d’Albranca).\nLa necessitat d’aquest model de llengua codificada es va resoldre quan Fabra, a recer de l’Institut d’Estudis Catalans (és a dir, amb el suport del poder polític a traves de les institucions públiques), elaborà les Normes ortogràfiques (1913) i el Diccionari Ortogràfic de 1917 (i, més endavant, la gramàtica i el diccionari). A partir d’aquest moment, no sense alguns debats interessants, la normativa fabriana es va anar escampant a tota la catalanofonia i va ser acceptada de manera general (curiosament, on més oposició inicial va trobar va ser a Barcelona). El cas de Menorca va resultat paradigmàtic: en poques setmanes, la revista Llum Nova, des Migjorn, les va assumir, les va donar a conèixer i les va aplicar a les seves pàgines.\nAl llarg del seu discurs, Salord, va deixar anar alguns interrogants amb què deixava portes obertes, en què convidava a aprofundir en cadascun dels aspectes tractats. Per exemple, en un moment determinat de la conferència, es va demanar fins a quin punt podíem especular amb la possibilitat que Gumersind Gomila, establert a Perpinyà en iniciar-se la dècada dels vint del segle passat, i Pompeu Fabra, exiliat a Prada de Conflent, a la Catalunya nord, des del final de la guerra civil, haguessin mantingut algun tipus de contacte. En acabar-ho de dir, em va semblar que la resposta no deixava de ser una anècdota en el marc global dels continguts de la conferència, però que alhora mostrava fins a quin quin punt la historiografia cultural menorquina encara té camp per córrer. En sabem moltes coses, però encara cal acabar de conèixer i interpretar una part important del nostre passat cultural, un bagatge històric que, entre d’altres coses, ens permet d’entendre millor el nostre present. Entre d’altres coses, perquè, parafrasejant els coneguts mots de Raimon, «qui perd els orígens per la identitat».\nEn arribar a casa, vaig revisar la paperassa que he anat acumulant sobre Gomila i, després de fer una breu recerca documental, vaig valorar que la resposta a la qüestió plantejada per Fina Salord no era mereixedora de gaire cosa més que una nota a peu de pàgina d’un hipotètic xalandrot que dedicaria a resumir els eixos principals de la conferència, pensant que, amb un poc de sort, el podrien llegir els meus alumnes de batxillerat, alguns dels quals, fins i tot, eren entre el públic de la conferència. Per a un col·lectiu com aquest, poc avesat a actes de caràcter acadèmic, va ser una manera interessant d’aprofundir en els continguts del currículum que treballen a segon. Com que el curs és intens, el tema es veu de manera molt genèrica, potser massa i tot. La normativa ho despatxa amb un genèric «situació de la llengua a l’època contemporània, Pompeu Fabra i Antoni M. Alcover». Açò és el que cal aprendre, després de treballar-ho molt per damunt, perquè no hi ha temps per a entrar en l’anàlisi detallada. Per açò, una conferència com aquesta els va permetre de veure que Menorca, el lloc on viuen, no va restar aïllada de les dinàmiques culturals que estudien a classe.\nDesprés de donar-li algunes voltes al tema, per tant, vaig provar de redactar la nota a peu de pàgina amb què volia contestar la pregunta formulada per Fina Salord. En sortí el següent redactat: «La resposta, en aquest cas, és aparentment senzilla: no tenim evidències a hores d’ara que demostrin cap tipus de lligam entre el poeta menorquí del Rosselló i l’insigne gramàtic. Bàsicament, per qüestions cronològiques. La primera activitat cultural de Gomila es desenvolupà a recer del moviment Nostra Terra, encapçalat per Josep Mias, que acabà uns mesos abans d’iniciar-se l’exili fabrià, el gener del trenta-nou. Durant els anys en què Pompeu Fabra va viure a la Catalunya Nord, les visites a Perpinyà varen ser constants, perquè hi tenia una part de la família (des de Prada tot just hi ha quaranta quilòmetres fins a la capital del Rosselló). Podrien haver-hi coincidit, però no en tenim cap prova. A més, durant aquells anys, amb la França ocupada, la del règim de Vichy, i els contactes impossibles amb l’Espanya franquista, Gomila va reforçar la seva vinculació amb l’occitanisme. Tot i que li dedicà el poema “Serenata a Catalunya” (publicat a la revista Oc el 1945), no va ser fins després de la mort de Fabra, el dia de Nadal de 1948 (és a dir, fa cinquanta anys), que trobam les primeres referències al lingüista en l’activitat de Gomila, que en parlà indirectament en diferents textos (per criticar, per exemple, l’actitud d’alguns nord-catalans respecte dels exiliats). Potser, el més interessant és la nota necrològica que li dedica, publicada a la revista Tramontane el febrer de 1949, en la qual, entre d’altres coses, incidia en el paper que el lingüista va tenir a l’hora de fixar el model lingüístic de la nostra llengua, que Gomila interpreta en clau clarament romàntica (és a dir, identificant la llengua amb el volkgeist, l’ànima del poble, la nació): “Buscant l’epuració i la resurrecció total de la llengua catalana, el gran filòleg havia buscat a deslliurar l’ànima dels catalans perquè sabia que sense l’alliberament de l’ànima d’un poble no pot obtenir-se cap altra llibertat”».\nNo cal dir que, per ser una nota a peu de pàgina, va sortir un poc llarga. En afirmar-hi que no hi havia constància que ambdós personatges haguessin coincidit, i veient que el xalandrot no anava enlloc, el vaig deixar a mig redactar, abandonat. I no hi vaig pensar més. Però la casualitat va voler que, aquest mes d’agost, a la Universitat Catalana d’Estiu, que es celebra a Prada, a la comarca nord-catalana del Conflent, Fina Salord es trobés amb l’activista cultural Ramon Gual, que li va entregar un llibre, gruixut, Pompeu Fabra a Prada, un recull ingent de documentació relacionada amb l’exili de l’insigne filòleg, a la pàgina 352 del qual apareix una fotografia que m’ha permès de recuperar el el text que romania inacabat. He pogut esmenar-lo i, de passada, trobar la inspiració en una setmana en què, per culpa del començament del curs, les muses no s’han atracat gaire per aquí. I sí: van coincidir, a Perpinyà, el 1948. Fabra i Gomila. No hi ha cap dubte al respecte. El testimoni gràfic és inapel·lable.


Les entitats socials reclamen al Govern una renda mínima de ciutadania\nRecorden que un de cada cinc catalans està sota el llindar de la pobresa, una situació "sense precedents des de finals de la post-guerra"\nSònia Sánchez Barcelona 04/10/2011 17:00\nLa Taula d'entitats del Tercer Sector Social de Catalunya, que agrupa unes 4.000 organitzacions, han posat en marxa una campanya de sensibilització social per conscienciar sobre l'augment de la pobresa al nostre país i per reclamar al Govern que compleixi amb l'article 24 de l'Estatut que garanteix el dret de totes les "persones o famílies que es troben en situació de pobresa" d'accedir a "una renda garantida de ciutadania que els asseguri els mínims per gaudir d'una vida digna".\nDavant la recent reforma de la renda mínima d'inserció (RMI) que deixa fora d'aquest ajut als aturats sense prestació que no tenen cap altre problemàtica social, i ja que entre aquest mes d'octubre i març de l'any vinent 173.495 persones més esgotaran el seu subsidi d'atur, la Taula d'entitats socials creuen que el procés de revisió de l'RMI s'hauria d'encaminar a complir amb l'Estatut i garantir una renda mínima per tota aquesta gent.\nAmb el lema 'Donem el millor de nosaltres', les entitats socials impulsen una campanya de difusió per recordar la ciutadania que avui un de cada cinc catalans, és a dir, el 20,4% de la població, està sota el llindar de la pobresa, una situació que, en paraules del coordinador de la Creu Roja a Catalunya, Enric Morist, "no té precedents a Catalunya des de finals de la post-guerra". "Estem davant d'un desafiament humanitari sense precedents", ha insistit Morist.\nLes entitats reclamen també al Govern que "prioritzi les polítiques de cohesió" en la confecció dels pressupostos de la Generalitat per a 2012, de forma que, en lloc de la retallada aplicada als comptes d'enguany, "s'incrementi la despesa en polítiques socials". "Als pressupostos de 2011 hi ha alguns plantejaments que són del tot inacceptables i que esperem que no es repeteixin en els següents", ha dit la presidenta de la Taula d'entitats del Tercer Sector Social, Àngels Guiteras.


Sant Cugat del Vallès | Terra, aigua i racons | Pàgina 3\nLa casa de les mil conxes de Sant Cugat del Vallès\n21 Març, 2018 18 febrer, 2018 / Rasola\t/ 1 comentari\nAhir us vaig fer una petita passejada per la part antiga de Sant Cugat del Vallès, poden gaudir d’una mostres de les cases antigues d’aquest municipi, avui seguim estant en Sant Cugat, i us vull ensenyar una casa diferent a altres.\nL’he nombrat com la casa de les mil conxes, tota la seva fatxada esta arrebossada de petxines, podaríem dir totes d’igual mida.\nOn esta situada ?, molt facil de localitzar, en el carrer Sant Antoni numero 21. No es una casa massa antiga, en la part superior de l’edifici, figura l’any 1971.\nCal destacar com un “rosetó” fet de petxines i altes crustacis, que donen una imatge mes destacable a la paret d’aquest edifici singular…\nUn passeig per les cases antigues de Sant Cugat del Vallès 1ª Part #\n20 Març, 2018 7 Març, 2018 / Rasola\t/ Deixa un comentari\nEs considera que Sant Cugat del Vallès es una ciutat satèl·lit, amb unes altres paraules, un poble ric i amb el poder gastar molt, per tant, la gent que hi viu, te un poder adquisitiu prou elevat.\nLa gent que hi viu…, molt d’ells van a treballar a la gran ciutat, Barcelona, que no dista mes que uns vint kilòmetres del treball segons el lloc d’ubicació del treball a Barcelona.\nAquesta població de Sant Cugat, encara te llocs d’encant, llocs antics, llocs que recordant com era fa mes de cent anys en rere la vila.\nAvui us demano que us submergiu al barri antic de Sant Cugat i veieu unes cases i edificis que us recordaran a un antic Poble !!!\nDes de la plaça Octavià, anirem pel carrer Major, a part que son les cases baixes, trobarem “les Voltes”, arcades sotes les cases i on hi ha comerços.\nAlgunes d’elles son ven antigues…\nVeiem casa de Pere San, va ser Fonda, casa de la Vila, Escola de nenes i l’Estanc…\nEn el carrer de Sant Domenec , hi ha can Mates, ja documentada en el segle XV.\nRecordeu que sempre que esteu en la part antiga d’una població o poble, us cal mirar cap a dalt…\nFem un salt, i situem-nos en la Plaça de Barcelona, era un lloc de cases petites, axo si que era un poble, encara avui podem imaginar-ho.\nResten records del passat,\nalguna casa tal com era,\nalgun cartell, rellotge de sol…\nAvui deixarem el passeig aquí pels carrers antics de Sant Cugat del Vallès, a l’espera d’una altra ocasió.\nLa Bòbila d’en Pahissa de Sant Cugat del Vallès\n16 febrer, 2018 1 febrer, 2018 / Rasola\t/ Deixa un comentari\nEstà situada La Bòbila d’en Pahissa, en el camí forestal que des de Sant Cugat entra a Collserola direcció a can Borrell ( masia – Restaurant).\nA uns 300 metres us cal desviar-vos a l’esquerra, i un camí us portarà directament a les restes de La Bòbila d’en Pahissa.\nVa estar en funcionament des de l’any 1940 fins el seu tancament de producció en el l’any 1985. Durant aquells mes de 40 anys, s’hi van coure en les seves instal·lacions mils de rajoles, teules, totxos, entre altres.\nAl principi , en els anys 40 i 50 del segle passat, va ser una de les poques activitats industrials que tenien lloc en el municipi de Sant Cugat.\nEs va fer un enderrocament no total, podeu veure una cova artificial d’on es treia el material, i altres entrades que estan semi tapades, la curiositat de la gent a fet que s’hagin obert en els anys.\nSols queden en peu dels edificis les columnes. També, mig amagat per la vegetació podeu veure el forn principal l’entrada està encara tapiada.\nDe fet sols queda ara com a record de la Bòbila d’en Pahissa i per la curiositat del visitat…


Endesa a Linyola:telèfon i contacte\nEndesa en Linyola: punt de servei\nTelèfon de Endesa a Linyola\nPunt de servei Endesa a Linyola\nContractar el subministrament de llum amb Endesa a Linyola\nEndesa a Linyola\nAqui trobaras tota la informació que necessites conèixer de Endesa a Linyola. Tot Liñolense que tingui problemes amb el seu subministrament de llum podrá localitzar en esta aquest espai tota la informació que necessiti.\nEndesa es responsabilitza de distribuir la llum a gran quantitat dels ciutadàns de Lleida. Per això, compta amb gran part recursos per atendre als clients amb qualitat. Depenent dels processos que el Liñolense vol completar, pot escollir de anar a alguns dels punts de servei sense la necesitat de cita previa propers a Linyola. Així mateix, sempre pot trucar previament als telèfons que aperèixen a continuació:\nTelèfons de Endesa a Linyola\nEndesa brinda una atencio personalitzada on qualsevol client pot anar de manera presencial i ser atès immediatament. Els punts de servei de Endesa que un Liñolense té mes properes es mostran a continuacio:\nLinyola es un municipi que fa part de la comunitat autònoma de Cataluña que compta amb un total de 257210 punts de sumbministrament amb un consum anual de 967009768,9 MWh. Endesa es la companyia encarregada de subministrar la llum en la zona.\nEndesa es la companyia responsable de distribuir el gas natural al municipi de Linyola. Per això, si el ciutadà Liñolense vol anar a la oficine que sigui de Endesa sense necessitar cita prèvia, té a disposició punts de servei properes a la seva casa.\nOficines de Endesa a Linyola


Manual de Canva, Disseny gràfic per a Dummies ~ Practicant s'aprèn\n16/11/2014 05/11/2014 per David Vidal\nL’altre dia, la meva germana em va demanar si la podia ajudar a fer un cartell amb “l’infumable” Word o amb el farragós Photoshop…\nCom que no tenia massa temps, li vaig enviar l’enllaç de l’aplicació Canva i li vaig dir que s’oblidés de fer cartells amb el Word/Photoshop. Aquella eina era perfecta per ella!\nLa resposta va ser reveladora: “No sé com va això, però el Word sí”.\nCom que li havia d’explicar com anava tot, vaig pensar en fer un manual perquè sabés com fer el cartell i estalviar-me de fer-li jo…i d’aquí neix aquesta entrada.\nCanva és molt senzilla d’utilitzar, però fins i tot la facilitat necessita d’alguna guia. Aquesta eina, està centrada en fer dissenys bonics i actuals de forma ràpida i perfectament adaptada per a la web social, sense necessitat de passar hores en el Photoshop, o per contra, d’acabar en les garres del Word o el PowerPoint.\nL’Anna Codina (betesiclicks) també parlava de Canva fa uns dies.\nDe moment, aquesta aplicació no té cap quota mensual. El seu model de negoci, és basa en la venda d’imatges a 1$, però pots escollir-ne de gratuïtes i llavors no pagues res per utilitzar-la.\nPer entrar a l’editor, t’has de registrar amb el teu perfil de facebook o amb un correu i contrasenya. L’idioma de l’aplicació només és en anglès. Tot i això, el seu ús es força intuïtiu i ràpid d’aprendre.\nPrimer cop aquí: fes una visita guiada de 23 segons\nNomés entrar, l’aplicació et fa un petita visita guiada perquè vegis quin és el funcionament bàsic de tot plegat. Es podria resumir bàsicament com un editor visual d’arrastrar gràfics, que després modifiques al teu gust dins de l’editor.\nEn l’exemple, comencem utilitzant la barra de cerca (ubicada en la part superior esquerra), buscant imatges de lleons, la qual ens dóna accés a un gegantí fons d’imatges (1.000.000) o elements gràfics. Les imatges o elements, poden ser de dos tipus: gratuïts o de pagament a 1.00 $ la peça.\nL’exemple comentat, et mostra com fer una cerca de “lions” …\nSelecciono, arrastro i deixo anar\nGuies Mini Reptes Per Aprendre\nUn altra de les novetats d’aquest servei, és la forma com t’ensenya a utilitzar-lo. Et proposa mini reptes, explicats pas a pas, fins i tot en vídeo. Aquest és el repte dels qui comencen per primer cop.\nSón desafiaments molt senzills que tenen com a objectiu, l’aprenentatge de l’eina.\nTot i ser en anglès, queda clara la facilitat d’ús del sistema\nGaleria d’elements gràfics d’arrastrar i deixar anar\nEn el tauler lateral de Canva, trobaràs una galeria inacabable d’elements gràfics. Tots els blocs gràfics i les imatges, estan classificats per temes i preparats per a ser utilitzats. Escull el tipus d’element gràfic i quan el trobis, arrastra’l a l’editor visual.\nLa llista d’elements gratuïts, és tan llarga que estic segur que no sabràs quin escollir.\nLes plantilles d’elements ja dissenyats (Layouts), són molt útils si no saps per on començar. Un cop escollida, personalitzes el disseny al teu gust.\nEls textos dissenyats són un altre dels punts forts de l’eina. Et permeten combinar textos de fonts diferents.\nTambé pots pujar les teves imatges, des del teu dispositiu o des del teu perfil de facebook\nL’editor visual de Canva\nUn cop selecciones un element, només pots modificar-lo mitjançant la barra superior que apareix quan selecciones l’element. També podràs canviar les dimensions de la peça o l’ordre de visualització si hi ha més imatges (davant, darrera, etc).\nSegons el tipus d’element, tindràs més o menys opcions per canviar. Algunes opcions estan amagades en un segon desplegable.\nPer seleccionar el color dels elements, el cercle de la barra et mostra la selecció actual i les altres opcions.\nQualsevol color es pot aplicar, fins i tot per codi.\nEls blocs de text permeten altres opcions d’edició amagades en el segon desplegable,\nOpcions d’edició del textos,\nCanva utilitza les Google Fonts més populars,\nLes imatges inclouen filtres i controls avançats d’edició,\nLes opcions avançades, sota els controls de luminància i contrast,\nCrear és molt fàcil però té un preu. Aquesta imatge valdria 3.00 $…\nCada canvi en l’editor es guarda automàticament, no cal pensar-hi. El logotipus de Canva, en la barra superior, canvia cada cop que edites un element.\nTauler dels teus dissenys\nPer accedir al tauler on Canva guarda automàticament els dissenys que vas fent, has de clicar “Home”, en la barra superior,\nEl primer cop és buit, però a mesura que vagis fent dissenys, ràpidament s’omplirà.\nSi vols esborrar els dissenys de prova, un cop ple, clica en l’icona del Sandwich.\nSelecció de plantilles per a la web social (o no)\nEl punt clau de l’aplicació, és dissenyar imatges per a les principals xarxes socials, amb les mides perfectes de cada xarxa. No necessites recordar (ni buscar) cada cop, les mides exactes que ha tenir una imatge perfecta per publicar a Facebook, twitter o pinterest.\nSimplement selecciones el tipus d’imatge que vols crear i la personalitzes. Per exemple, per crear una imatge de portada de Facebook (Facebook Cover) selecciona la plantilla adient.\nJo mai me’n recordo de les mesures! Amb Canva, ja no és necessari que perdi temps anant a Google…\nL’ajuda de facebook és bona però poc interactiva…\nUn cop seleccionat el format d’imatge, en el menú lateral Layout, es carreguen plantilles pre-dissenyades que podem personalitzar com vulguem.\nSi vols fer dissenys per imprimir, amb Canva també es pot. Pots fer dissenys per CDs, Full A4, pòsters, flyers, invitacions, targetes, etcètera. Tots els formats permeten seleccionar exemples com l’anterior, que pots canviar al teu gust i personalitzar amb les teves imatges.\nTambé pots personalitzar el disseny amb les teves mides,\nSelecciona “Use custom dimensions” i afegeix les mides,\nUn cop has acabat, el següent pas és descarregar-te el disseny,\nprimer l’aplicació et pregunta el destí final de la imatge: per la web o per imprimir. En aquest exemple, he escollit per la web.\n…prepara la imatge i com que no he fet servir imatges de pagament, la descàrrega és gratuïta.\nI quan tot està a punt, es descarrega automàticament,\nTutorials de Disseny Gràfic per a Dummies al Quadrat\nAquesta eina de disseny és molt fàcil d’utilitzar. El problema, és que amb tantes opcions i possibilitats, el disseny resultant pot quedar una mica forçat, sobretot si no tens nocions de disseny gràfic. Els creadors de l’aplicació en són conscients i, per mirar de minimitzar-ho, i fer que l’eina sigui popular, han creat una sèrie de mini lliçons guiades per ampliar els coneixements de disseny gràfic, al mateix temps que aprens a utilitzar l’aplicació. No cal dir que tots els tutorials són gratuïts, interactius i farcits de trucs en vídeo.\nCada guia es presenta com un desafiament que et va suggerint pas a pas, com assolir la fita següent. La quantitat de recursos que Canva ofereix de franc, fa d’aquesta eina, una veritable joia.\nCanva Versió iPad\nAcabada de sortir del forn, l’aplicació de Canva per a l’iPad. És pastada a la de la versió web, però amb menys opcions. No disposes ni dels tutorials de disseny, ni tampoc de tots els formats predefinits com ara els Facebook Ads, Caràtules de CDs, etcètera. Per ser una primera versió, està força bé.\nEl funcionament és el mateix i potser força més addictiu, per la seva facilitat d’ús-\nCanva és una eina online gratuïta molt potent que estalvia temps, especialment si has de crear, de tant en tant, imatges per a les teves publicacions o presentacions. És senzilla d’utilitzar i ràpida d’aprendre. Però una cosa és això i, l’altra, és saber combinar amb certa gràcia tots els elements gràfics que l’eina permet. Per això, cal tenir un sentit estètic (o coneixements de disseny gràfic) que la pròpia eina s’encarrega de potenciar mitjançant les micro lliçons.\nAquest enfoc didàctic dirigit al gran públic, és un encert i mostra una tendència en aplicacions semblants. L’objectiu és formar per estendre’n l’ús.\nAlguna Cosa més…\nSi vols aprendre més sobre l’eina, al marge dels tutorials, no et perdis el seu valuós blog. Està ple d’exemples il·lustrats, guies i recursos sobre com treure-li tot el suc possible a l’aplicació…buff et faltarà temps per pair tanta guia.\nEspero que aquesta guia et sigui útil i que els teus futurs cartells o publicacions destaquin com mai.\nPd: Al final el cartell de la meva germana el vaig haver de fer jo…


L'explosió d'una pirotècnica a Rodonyà obliga a confinar els veïns - Diari de Girona\nL'explosió d'una pirotècnica a Rodonyà obliga a confinar els veïns\nbarcelona | agències/ddg 30.01.2014 | 00:00\nUna persona va resultar ferida ahir en una explosió en una empresa pirotècnica a la finca de Cocons de Rodonyà, a Tarragona, segons va informar Protecció Civil, que va activar la fase d'emergència del Pla del sector químic (Plaseqcat). L'avís de l'explosió el van donar uns treballadors poc després d'un quart de dotze del migdia. Arran de l'incident, la nau va quedar totalment calcinada. Es tracta d'una de les cinc naus que té l'empresa pirotècnia Manel Estalella.\nPosteriorment, el telèfon d'emergències 112 va rebre un centenar de trucades sobre l'incident i Protecció Civil va recomanar precaució en la conducció, ja que el fum era visible des de l'autopista AP-2 i també es va confinar el CEIP Les Comes com a mesura preventiva. Mentre van durar les primeres explosions, es va recomanar als veïns que no sortissin de casa seva per si es projectaven materials de l'interior de la planta cap a l'exterior. En els primers moments, alguns fragments es van projectar a l'exterior de la planta i per aquest motius va caldre l'activació urgent pel pla Plaseqcat. Al lloc dels fets s'hi van desplaçar una quinzena de dotacions dels Bombers de la Generalitat, un helicòpter i dues ambulàncies, set patrulles dels Mossos d'Esquadra, dos tècnics de Protecció Civil i la Guàrdia Civil. Després d'aquesta explosió, el conseller de Territori i Sostenibilitat, Santi Vila, va defensar que la pirotècnia és una activitat "absolutament regulada i controlada".


iNaturalitza't amb el nou mapa | CREAF\nUn equip del CREAF dirigit per Bernat Claramunt ha estat l’encarregat de dissenyar els mapes interactius de la plataforma iNaturalist. Aquesta millora ofereix més precisió i comoditat a l’hora de consultar les dades de biodiversitat observades pels usuaris. El software dels mapes ha estat programat per Agustí Escobar, tècnic del CREAF, i els desenvolupadors oficials l’han integrat a la plataforma.\nGràcies a aquesta eina interactiva, disponible des del novembre de 2014, ja es poden veure gairebé en temps real les observacions dels usuaris de iNaturalist. Per tant, podem tenir una idea de la distribució de les espècies a nivell mundial d’una manera molt senzilla i accessible per a tothom. Les observacions i el mapa també són una font de dades molt útil pels investigadors que estudien la distribució i la densitat de les espècies. L’aportació de cada ciutadà o professional pot ajudar a identificar individus a nous indrets o bé detectar moviments migratoris d’alguns animals.\nA principis del 2014 l’equip ja va fer pública la seva feina de traducció del contingut de la plataforma al català, castellà i euskera dins el mateix projecte finançat per la FECYT. Des de llavors, la plataforma ha crescut considerablement i actualment ja té 1.341.134 observacions, més de 50.000 espècies registrades i més de 60.000 usuaris registrats d’arreu del món.\nCom funciona aquest mapa interactiu\nTotes les observacions queden registrades a un mapa global interactiu que permet visualitzar-les totes a la vegada en forma de graella. Com més fosques són les quadrícules vol dir que contenen més punts d’observacions.\nLes quadrícules més fosques són les que tenen més punts d’observacions.\nEn augmentar el zoom de les quadrícules es poden veure cada una de les observacions individuals, classificades per colors segons la categoria a la qual pertany l’espècie registrada (plantes, fongs, mamífers, insectes, amfibis, etc.).\nEls colors de la llegenda representen els diferents grups d’organismes o tàxons.\nPuc veure la distribució d’una sola espècie?\nEl mapa té l’opció de visualitzar únicament les observacions d’un grup concret descrit a la guia d’espècies (per exemple, només mostrar insectes) o bé només mostrar la distribució d’una espècie concreta (ex: Parus major, la mallarenga carbonera).\nDistribució global de totes les observacions d’insectes.\nDistribució global de les observacions de Parus major.\nCada quant s’actualitza la informació del mapa?\nCada una de les observacions s’actualitza a la base de dades i al mapa a temps real, però s’incorporen a la graella del mapa el dia després de l’observació.\nLa pàgina principal mostra les 20 observacions més recents però únicament apareixen referenciades al mapa aquelles que contenen informació del lloc on s’ha fet l’observació.\nLes observacions més recents es veuen geolocalitzades a la pàgina principal.\nCom sé si la informació és correcte?\nTotes les dades que aporten els ciutadans i professionals són verificades per un grup d’experts voluntaris d’iNaturalist. Tot i així, la plataforma rep diàriament milers d’observacions i sovint és la mateixa comunitat d’usuaris que es responsabilitza de mantenir les dades correctament i resoldre els dubtes de manera immediata.\nExisteixen dos tipus d’observacions segons la seva qualitat: casual i RG (ResearchGrade). Qualsevol observació que contingui fotografia, localització i dos o més usuaris que coincideixin en la identificació del nom de l’espècie es pot considerar com a “observació de qualitat” i, per tant, és fiable per incorporar-la a bases de dades nacionals d’informació de la biodiversitat com el Global Biodiversity Information Facility (GBIF) i l’Encyclopaedia of Life (EOL).\nVull col·laborar amb iNaturalist. Com funciona la plataforma?\nEls usuaris, prèviament registrats a la plataforma, poden penjar el contingut de les seves observacions a través de la pàgina web o l’aplicació de mòbil, omplint una fitxa amb el nom científic de l’espècie, el nom comú, una descripció, una fotografia, la localització, etc.\nQuè puc fer si no sé identificar una espècie?\nEs pot marcar com a dubtosa (amb un símbol d’interrogació) per què altres usuaris resolguin el dubte o bé demanar més identificacions (“ID Please!”) d’aquella espècie per veure si coincideixen amb altres usuaris o caldria corregir-ho.\nEls usuaris poden ajudar a identificar el nom de les espècies o bé modificar-lo.\nbernat claramunt, ciència ciutadana, fecyt, iNaturalist, mapes\nmosquito alert ciència ciutadana divulgació imbalance-p co2 internacional ecologia forestal ecologia sols carboni comportament animal serveis ecosistèmics invasores adaptació ocells aigua canvi climàtic @es gestió forestal francisco lloret institucional SIG incendis mediterrani sequera CTFC


Esteu veient:Inici»Portada»Treballadores i treballadors de l’Ajuntament de Vallgorguina commemoren el 25N\nPer Redacció la Vila el\t 25 novembre 2020 0 Comments\nTreballadores i treballadors de l’Ajuntament de Vallgorguina s’han aplegat aquest migdia davant l’edifici per commemorar el 25N, Dia Internacional per a l’eliminació de les violències masclistes. En el decurs de l’acte s’ha llegit un manifest, a càrrec de la secretària de l’Ajuntament.\n“El motiu rau en la desigualtat que encara existeix entre homes i dones, que prové del patriarcat que encara impera a la nostra societat i que situa en una situació jer´àrquicament inferior les dones vers els homes”.\nMalauradament, amb la Covid-19 i el confinament que ens ha tocat viure per fer front a aquesta pandèmia, s’ha vist incrementat el nombre d’agressions per viol`¡encia masclista. “Per això no ens hem d’aturar. Cal enfortir l’estratègia i el compromís comú per erradicar totes les formes de violència masclista. les que es produeixen en l’àmbit de la parella i ex-parella o en l’àmbit familiar”.\n“És per això que avui tornem a ser aquí. Per condemnar i denunciar una vegada més qualsevol tipus de violència vers les dones. Les dones, però, no volem ser valentes, volem ser lliures. Lliures per decidir per nosaltres mateixes, lliures per poder viure amb igualtat de condicions, lliures per decidir sobre el nostre propi cos”.