Dancing with the Clown: Filets d'escenari\nYAHI + EL TERCER SEMESTRE\nYahi són una raresa en el millor dels sentits. Van a la seva i no encaixen en una indústria cada dia menys musical. I, com a bons outsiders, això últim no sembla importar-los en absolut. Mentre molts es passen jornades senceres venent el producte a través de les xarxes socials, els granollerins es centren en allò que s'hauria de centrar qualsevol músic: la pròpia música. I és clar, els resultats s'evidencien a primera vista. El seu disc de debut, "Ultramar" (2011), es manté penjat en un compte de Bandcamp com un dels àlbums més injustament inèdits -en format físic- que mai s'han concebut a casa nostra. Cap discogràfica ha mostrat el més mínim interès en editar-lo, de la mateixa manera que ningú els ha convidat mai a tocar en cap gran festival -això sí, són habituals del Fusiònica, la qual cosa diu moltíssim a favor d'ambdues parts-. Ells s'ho perden. Entenent per ells una indústria tan enlluernada per la carn de xarxa social que és incapaç d'apreciar el sabor d'un bon filet d'escenari.\nI això últim és exactament el que són Yahi. Carn d'escenari i de la bona. Una banda de directe. Una maquinària que funciona perfectament a l'estudi -sobretot si es troba en bones mans: "Ultramar" va comptar amb tot un Santi Garcia als comandaments-, però que s'eleva fins a cotes estratosfèriques sobre les taules. Perquè no els agrada repetir-se. Perquè són culs inquiets i entenen la música a partir de valors com el risc o la renovació constant. La d'ahir era la seva tercera actuació a la NAUB1 -la primera que hi oferien com a caps de cartell-. I no va tenir res a veure amb les dues anteriors. Inici a cop de feedback i cacofonies com a preludi de "Das Menhir". Vint minuts d'orgia sònica, declaració d'intencions on les hi hagi i una de les cinc peces que la banda va estrenar a la B1 -la resta del repertori es va nodrir d'"Ultramar"-. I un seguit d'enigmàtiques projeccions -l'artista visual Enric Sant, que tenia previst interactuar en directe amb la banda, va ser baixa d'última hora per motius personals- com a coixí d'un concert que es va desenvolupar gairebé a les fosques. Estètica àcida i ressons progressius que remetien entre d'altres al cànon de Pink Floyd -els de Syd Barrett i l'UFO Club, però també els de "Wish You Were Here" (1975)-. I si algú es pensa que exagero, és que la nit passada es trobava al lloc equivocat.\nAbans havia estat el torn dels sabadellencs Tercer Semestre. Guitarra de múltiples tessitures i expansiva base rítmica. Post-rock del que fa mal. Del que renuncia a la subtilesa i ho expulsa tot en forma de torrents instrumentals tan intensos com contundents. Peces executades amb una precisió més que quirúrgica i amb una mètrica purament matemàtica, sí, però també amb fetge i molta sang a les venes. Posant la tècnica al servei de l'emoció i defugint exhibicionismes i exercicis d'estil. Alternant densitat amb velocitat, passatges cristal·lins amb esclats decibèlics i sofisticació amb primitivisme metàl·lic. Compartint amb els propis Yahi tota la passió pel risc i la vocació trencadora. I amb prou sentit de l'humor com nassos a l'hora de batejar una de les seves delícies instrumentals: "Fèlix Millet". I és que, de vegades, sobren les paraules.\nYAHI. A les fosques.\nEL TERCER SEMESTRE. Intensos i contundents.\nEtiquetes de comentaris: Brubaker, El Tercer Semestre, NAUB1, Yahi


TUMATEIX LLIBRES, parlem de llibres.: MALES DECISIONS de Susana Hernández\nMALES DECISIONS de Susana Hernández\nLa primera novel·la en català de Susana Hernández, i no em voldria equivocar, però crec que juntament amb una traducció de Dominique Manotti, són les úniques autores femenines de la col·lecció Crims.cat.\nÉs una novel·la curta, que enganxa i que vaig llegit d'una tirada un diumenge de relax.\nLa història està explicada en primera persona, però alternant cada capítol des de la veu d'un personatge diferent. És una de les coses que més m'ha agradat del llibre. Això ens dóna una visió calidoscòpica de la trama. Ens fa conèixer cada protagonista, entendre el punt de vista de cadascú, i ens deixa entrar en els pensaments i sentiments que els empenyen a actuar com ho fan.\nPoc a poc anirem veient com pateixen les conseqüències de cada decisió que prenen. Decisions, que des del primer moment no pronostiquen res de bo.\nLa dona de l'Àlex el convenç per posar en marxa un pla per recuperar part de l'herència familiar, a parer seu, molt mal repartida. Sembla que tot està ben calculat i planificat, però la situació degenera, va empitjorant a cada moment, i anirà sorgint la part destructiva de cada personatge. Veurem com es van carregant la vida de falsa felicitat, normalitat, ordre... que havien portat fins llavors.\nEl pla esbojarrat ha estat el motiu, o potser ja feia temps que s'estava covant aquesta degradació?\nEtiquetes: CRIM i MISTERI, CRIMS.CAT, Susana Hernández\nUn dels millors llibres que vaig llegir l'any passat.\n25 de gener de 2018 a les 10:52\nNo pinta malament, però costarà que caigui a casa...\n25 de gener de 2018 a les 14:14\nÉs veritat, Ramona. És el segon llibre escrit per una dona que es publica a la col·lecció. Potser és l'únic però de la col·lecció, que trobo que és molt bona.\nCoincideixo amb la Núria. Els llibres de la sèrie Santana / Vázquez o La puta que leía a Jack Kerouac ja m'havien agradat. Però en aquest darrer, la Susana s'ha superat. Un molt bon llibre.\n26 de gener de 2018 a les 6:22


Josep Ros i Ros - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\nJosep Ros i Ros (Martorell, 1885 - Martorell, 19 de març de 1951) fou un arquitecte català pertanyent al que s'ha anomenat «segona generació d'arquitectes modernistes», titulats entre 1906 i 1911.\n1951 (65/66 anys)\nFill del mestre d'obres martorellenc Pere Ros i Tort i de la barcelonina Dolors Ros i Maynés va seguir les passes del seu pare i l'any 1911 va aconseguir el títol d'arquitecte. Durant els primers anys va treballar amb el seu pare.\nAl llarg de la seva trajectòria laboral en Josep Ros i Ros va esdevenir arquitecte municipal de Sant Llorenç d'Hortons (1913-1950), el Papiol (1913-1951), Gelida (1914-1951), Olesa de Montserrat (1917-1951), Martorell (1918-1951), Piera (1920-1951), Corbera (1924-1951), Pallejà (1925-1949), Sant Sadurní d'Anoia (1932-1944), Torrelles de Llobregat (1932-1951), Sant Andreu de la Barca (1939-1951) i Castellbisbal (1940-1944), i també va treballar a Terrassa, Igualada i Sant Feliu de Llobregat, on va deixar obres importants.\nVa morir a Martorell el 19 de març de 1951 a l'edat de 65 anys.\nAdoberia de Cal Sabaté a Igualada (1912-1919)\nL'arquitectura de Josep Ros i Ros, tret de l'eclecticisme inicial d'algunes obres, sempre es va moure a cavall entre el modernisme i el noucentisme. Aquesta particular combinació d'estils mostrats en la concepció arquitectònica de l'arquitecte Ros van crear una obra híbrida característica d'aquells que havien begut de les fonts de l’historicisme.\nVa trencar amb l'arquitectura tradicional del segle XIX i, sota la clara influència de l'arquitecte Manuel Raspall, va introduir els nous corrents estètics a la comarca de Montserrat, si bé tardanament, i va anar progressant vers l'adopció de les línies clàssiques del noucentisme.\nEl gener de l'any 1912 va projectar l'adoberia de Cal Sabaté, a Igualada, edifici industrial situat al carrer del Sol, 24, promogut per Carme Ferreny i Sabater, projecte que s'amplià els anys 1913 i 1919. És coneguda popularment com la "catedral dels blanquers".\nCaves Freixenet, a Sant Sadurní d'Anoia\nLes Caves Freixenet és segurament l'obra més important de l'arquitecte Ros. Situades a Sant Sadurní d'Anoia, al costat de l'estació de ferrocarril, es van construir l'any 1927 amb el disseny de l'arquitecte Josep Ros i Ros. L'edifici de les Caves Freixenet està format per cinc naus en les que hi va mostrar la seva particular mescla d'estils. L'any 1929 en va ampliar el conjunt amb un nou edifici d'estil noucentista amb tocs modernistes, que actualment acull el centre de recepció de visites. De tot el conjunt cal destacar-ne també l'edifici central que dóna la benvinguda als visitants, el qual és flanquejat per dos cossos que recorden a torres medievals. En aquesta magna porta hi trobem una cornisa ondulant que ens acosta a la lectura vitícola del conjunt arquitectònic, tancant la decoració de la façana amb motius vegetals, raïms i fulles de parra fets de ceràmiques vidrades de colors de clar estil modernista que passen a emmarcar el nom de les mencionades caves.\nAmb l'esclat de la Guerra Civil Espanyola l'arquitecte Ros va ingressar al Sindicat d'Arquitectes de Catalunya i al 28 d'agost de 1936 es va afiliar a la Unió General de Treballadors (UGT).\nA part de l'important cost en vides humanes que ens llegar la Guerra Civil, cal destacar l'acarnissament de què va ser objecte l'estament religiós i la gran destrucció que van patir infinitat d'esglésies i convents. Amb el final de la Guerra Civil es va iniciar una lenta etapa de reconstrucció de la que l'arquitecte Ros en va ser part activa col·laborant en el projecte de l'església arxiprestal de Santa Maria de Martorell i dissenyant les esglésies parroquials del Papiol i Sant Feliu de Llobregat. En aquest punt cal fer esment al fet que l'any 2002, amb la creació del Bisbat de Sant Feliu de Llobregat, la seva església parroquial va ser elevada, mitjançant una butlla papal, al rang de catedral.\nCatedral de Sant Llorenç a la plaça de la Vila de Sant Feliu de Llobregat\nL'església parroquial de Sant Llorenç, de Sant Feliu de Llobregat, va començar a ser construïda l'any 1940 amb un regust historicista, d'estil neomedieval amb ressonàncies bizantines, i va ser consagrada l'any 1946. Consta de tres naus, amb transsepte, absis semicircular amb dues absidioles i cimbori poligonal sobre el creuer. La decoració és obra de Francesc Labarta. De la façana se'n destaca sobretot el portal de mig punt amb arquivoltes i timpà esculpits, i el gran finestral triforat, amb gelosies i arcs de mig punt sobre columnes.\nLes poblacions on la seva obra va deixar més empremta són Martorell i Olesa de Montserrat.\nLa seva obra a Martorell és una mostra de l'ampli ventall de la seva producció, dissenyant el cementiri municipal, escultura funerària (sepulcre de la família Bové, magatzems, cases, el cafè i el teatre d'El Progrés i també va col·laborar en el projecte de l'església parroquial de Santa Maria de Martorell juntament amb l'arquitecte Francesc Folguera. Potser l'obra més emblemàtica de l'arquitecte a Martorell és la casa coneguda com la Torre Ros, situada al peu de la Serra de les Torretes.\nA la vila d'Olesa de Montserrat l'arquitecte Ros va dissenyar el projecte d'eixample de la vila cap al sud-est, cercant la riba del riu Llobregat, bressol del reconegut tèxtil olesà. Dins d'aquest eixample l'arquitecte Ros hi va construir diverses cases d'entre les quals en cal destacar la torre de Cal Vador Bruixa. Cal esmentar també l'edifici de l’Hospital Nostra Senyora de Montserrat i el Teatre Olesa, conegut popularment com "Els Salistes".\nÉs en aquesta vila on Josep Ros i Ros hi té dedicat un carrer anomenat "Arquitecte Ros".\nVV.AA. Gaudí, Jujol i el modernisme al Baix Llobregat, Barcelona: Editorial Mediterrània, 2003.\nA Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a:Josep Ros i Ros\n↑ Pau Llacuna, L'ARQUITECTURA MODERNISTA A IGUALADA\n↑ poblesdecatalunya.cat, Cal Sabater (Igualada - Barri del Rec - Anoia)\n↑ poblesdecatalunya.cat, Sepulcre de la família Bové (Martorell - Baix Llobregat)\n↑ poblesdecatalunya.cat, El Progrés (Martorell - Baix Llobregat)\n↑ poblesdecatalunya.cat, Torre Ros (Martorell - Baix Llobregat)\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Josep_Ros_i_Ros&oldid=22443348»\nLast edited on 4 des 2019, at 23:19


Els "criptohackers" es posicionen com la principal ciberamenaça de 2018 | El Tecnològic\nEls “criptohackers” es posicionen com la principal ciberamenaça de 2018\nEls atacs dirigits al robatori de moneda digital superen al ransomware a la primera meitat d’any segons l’informe Cyber Attack Trends: 2018 Mid-Year de check Point.\nCheck Point®, proveïdor líder especialitzat en ciberseguretat va presentar el seu estudi Cyber Attack Trends: 2018 Mid-Year, en el qual es mostra com les amenaces continuen evolucionant i mantenen a les organitzacions, així com a la comunitat de seguretat, en constant desafiament.\nEls ciberdelinqüents utilitzen les tecnologies més recents per aconseguir els seus objectius maliciosos, des d’atacs a Blockchain fins a desenvolupar nous mètodes per infectar dispositius mòbils.\nLa principal tendència en curs és el criptohacking i les amenaces relacionades amb les monedes digitals en general. De fet, els criptohackers van prendre el món per sorpresa, convertint-se en el principal actor d’amenaces aquest any, superant fins i tot a l’ransomware. Des del començament de 2018 van aparèixer gran varietat de nous mètodes d’atac, aprofitant el potencial que s’estableix en els sistemes de comerç de moneda digital. Entre d’altres, aquests mètodes inclouen el robatori virtual de carteres i credencials, les maniobres\nde transacció de moneda digital, així com les estafes d’ICO (oferta inicial de monedes) que atrauen les víctimes a invertir en una moneda digital prematura i falsa.\nEn els primers mesos de l’any també s’han presentat altres tendències noves i interessants. La infraestructura del núvol, per exemple, es va convertir en un dels objectius més atractius per als ciberdelinqüents, per la gran quantitat de dades confidencials i recursos informàtics que allà s’allotgen, aquesta plataforma va captivar ràpidament l’atenció dels atacants.\nEn l’informe de Check Point es va analitzar com, en el que va d’any, les diferents tipus de malware i els seus autors van demostrar ser capaços de molt més del que s’havia imaginat anteriorment, amb més sofisticació i agilitat. De fet, es mostra com el malware s’està adaptant ràpidament a les solucions tecnològiques que ofereixen els proveïdors de seguretat.\nEls atacs dirigits al núvol, principalment aquells que involucren la divulgació d’informació, es deriven de pràctiques de seguretat deficients. Les credencials disponibles a els repositoris de codi font públic o l’ús de contrasenyes febles són només alguns exemples de com els ciberdelinqüents van obtenir accés i control sobre els recursos no protegits allotjats en el núvol.\nAmb la cinquena generació de ciberamenaces fermament assentada, no hauria de sorprendre que els tipus d’amenaces vistos el 2017 continuïn actives en 2018. Tampoc mostren cap signe de desacceleració, en tot cas, estan més arrelades i continuen aprofundint en la infraestructura TI de les organitzacions.\nCom a resultat, és obligatori que les organitzacions de tot el món s’equipin amb les més avançades tecnologies de protecció per mantenir-se a l’avantguarda tecnològicament i evitar que siguin la propera víctima a aparèixer en els titulars.


Ionictec - Serveis\nEl nostre capital humà ens permet oferir un ampli ventall de serveis, atès que som capaços de gestionar d'una manera integral el desenvolupament dels projectes arquitectònics.\nEntre aquests serveis es troben la direcció integral de projectes, mitjançant la qual ens fem càrrec de l'optimització de l'execució de les obres i la contractació del projecte amb el seu desenvolupament "claus en mà".\nEl nostre sistema de gestió de qualitat, ens permet desenvolupar una arquitectura de qualitat amb un disseny acurat, tècnica i econòmicament per oferir com a resultat una arquitectura que proveeix de qualitat de vida als seus ocupants.\nTreballem amb un objectiu clar, assolir materialitzar les necessitats dels nostres clients. Tenim el convenciment que això no s'aconsegueix sinó col·laborant estretament amb el client, escoltant, assessorant, proposant solucions arquitectòniques en sintonia amb els seus principis.\nEls serveis que ofereix IONICTEC comprenen totes les fases del desenvolupament arquitectònic, i disposem de tècnics competents per abastar tots els camps, la qual cosa ens permet oferir un servei global.


Presentació del llibre de Joan-Carles Martí i Casanova, Els països del tallamar (Edicions Documenta Balear, 2013), celebrada a la delegació de l'IEC d'Alacant, a la SEU universitària Ciutat d'Alacant, el dia 23 d'octubre de 2013, amb unes paraules de benvinguda oferides pel Dr. Brauli Montoya, director de la delegació de l'IEC, i unes paraules de l'autor que foren molt ben rebudes.\nJOAN-CARLES MARTÍ I CASANOVA, Els països del tallamar, Edicions\nDocumenta Balear, Palma, 2013\n23 d’octubre de 2013 (vespra de vaga general d’educació)\n© Josep M. Escolano i López\nFet i fet l’amor és com jugar a l’acuit en què un no acaba mai de trobar\nl’esvoranc on ha triat apuntalar-se\nJoan-Carles Martí i Casanova és un novel·lista novell, però no és un escriptor\ninexpert; no, gens ni mica. Per això, comprovem en cada escrit com ha macerat les\nparaules, com ha sargit els sintagmes i com ha apedaçat els paràgrafs i els capítols\namb el mestratge de l’escrivà encuriosit, tenaç i destre en l’ús d’una llengua que ell\nofereix rica en matisos, amb un model que combina les expressions més genuïnes de\nl’extrem sud del País Valencià, les del Camp d’Elx, amb el respecte a un model de\nreferència general d’un abast ampli compartit per la tradició literària catalana\ncontemporània. Potser no s’ha prodigat gaire en l’escena literària, no obstant això ens\nha deixat en la impremta dues mostres de la seua capacitat analítica en temes\nsociolingüístics: La transmissió de la llengua catalana al País Valencià (El tempir, Elx,\n2003) i L'ús interpersonal del català entre el professorat d'Elx-Vinalopó i de l'Alacantí el\ncurs 2008-2009 (El Tempir, Elx, 2010). L’any 2011 publicà el darrer llibre, Des del\nRovellet de l'ou d'Elx (Editorial Voliana, Argentona), un volum que aplega escrits d’allò\nque anomenem literatura de pensament, assaig històric, humanístic, farcit de reflexions\nlingüístiques sobre la terra i les gents que han sigut les seues d’ençà que arribà del\nGran Retorn vespres de Nadal de 1972. A banda, ha publicat diferents articles en\nrevistes especialitzades i en la premsa periòdica sobre temes d’àmbit social, lingüístic,\nde crítica literària i d’altres.\nHem de parlar de l’obra d’una persona, més que no pas de la persona. Una cosa\nsense l’altra és difícil d’entendre, la majoria de les vegades; en aquest cas, sens dubte.\nÉs difícil de destriar quina informació sobre la persona convé remarcar en un escrit com\naquest. Joan-Carles Martí ha estat des de sempre una persona interessada per tot allò\nque hi ha al seu entorn, no sols per les coses que passen sinó per saber per què\npassen. Potser és així pel seu caràcter format en diferents indrets de la nostra àmplia\ngeografia humana. Ànima avesada a la discussió intel·ligent, opinador en tota mena de\nfòrums, fundador d’El Tempir Associació Cívica per la llengua a Elx, guia de guàrdia de\nla ciutat i del Camp d’Elx sempre que l’han requerit, s’ha sentit amb el deure d’aventar\nles senyes d’identitat d’un poble que massa vegades ha estat maltractat i menystingut. I\naixò, al sud, al sud del sud, és just i necessari fer-ho. Actualment treballa com a Cap\ndel servei de turisme de l’Ajuntament de Guardamar del Segura. Durant molts anys fou\nTècnic de turisme de l’Ajuntament d’Elx. Poliglota per una vocació provocada per la\nnecessitat, i encoratjada per l’aptitud, es llicencià en Traducció i interpretació per la\nD’ençà que entrà en el món d’Internet s’ha fet present en les teranyines que\npoblen els núvols amb una activitat entusiasta i de domini del medi (o és un mitjà?) que\nha produït escrits ben amanits aplegats en un parell de blogs, Extrem sud del País\nValencià: d’Elx a Guardamar1 i l’homònim del llibre Els països del tallamar2, així com les\nparticipacions en les xarxes socials, en Goggle+ i en Twitter de forma discreta, i\nespecialment en Facebook, on més que present és omnipresent. En Facebook podem\nfruir no sols de les participacions diàries on ens assabentem dels seus gustos i\nactivitats preferides (música, passejades matinals, lectures, opinions polítiques, etc.)\nsinó també de les aportacions en grups creats per ell amb molt de trellat, com ara el\nd’un títol la mar de ben trobat: «El meu país és allà on demane coca i no em tanquen\nen la presó». També té una vida privada, fora de l’escena literària i professional, té una\nfamília, una dona, un fill i una filla. Sabem que té insomni, i això ens explica molts\ndetalls de la seua activitat desfermada.\nLa línia de la mar: una guia de lectura\nEls països del tallamar: «un llibre sorprenent», en diuen uns, «novel·la insòlita»,\nn’escriuen uns altres, «un relat màgic», n’apunten d’altres. Què és, doncs, Els països\ndel tallamar? Si ho diguérem només començar acabaríem ben prompte. La novel·la de\nJoan-Carles Martí i Casanova parla dels seus països, de les terres que habità, dels\namors a persones i a llocs que deixà ací i allà, dels esperits lliures de la infantesa, de\nles constel·lacions que es veuen al cel austral. Tracta d’això i d’altres matèries que\nserveixen per a omplir els deserts sedejants de l’ésser humà. O, dit en paraules de\nl’autor, és un llibre «fet dels bocins de miratges que havien romàs retratats damunt\nretalls multicolors». Em permetran que els deixe, però, amb la mel a la boca. De\nPotser convindrà explicar abans de res què és un tallamar, què en diu el\nDiccionari català-valencià-balear (DCVB)3. Ens quedem, primerament, amb la segona\naccepció: «Cos sortit que s'afegeix formant angle al pilar d'un pont, perquè rompi el\nJOAN-CARLES MARTÍ I CASANOVA (2009). Extrem Sud del País Valencià: d'Elx a Guardamar.\nJOAN-CARLES MARTÍ I CASANOVA (2013). Els països del tallamar. http://tallamar.blogspot.com/.\ncorrent de l'aigua i la distribueixi a cada costat del pilar». Al Camp d’Elx, el tallamar és\nuna mena de portó de fusta que serveix per distribuir l’aigua de la sèquia, ara dret a un\nbancal, ara dret a una altra sèquia. També ens diu el DCVB que un tallamar és una\npeça que es posava a la roda de proa d’un vaixell perquè tallara l’aigua i facilitara el\npas de la nau en la mar. Un mot així serveix per a explicar el camí encetat a mitjan dels\nanys 50 per una família d’Elx en un èxode itinerant que travessa terres d’Occitània i\nAustràlia, a la recerca d’una vida millor, abans de retornar a la ciutat pairal a principis\nEls personatges de la novel·la no tenen noms de persona, són aus, ocells\nviatgers que s’identifiquen amb els papers familiars: en Baldrigot, el pare, el personatge\nque inicia l’emigració; na Calàndria, la mare, protectora, bella, llesta i tendra; na\nDamisel·la Grua, la germana gran, una veritable pionera; na Canària Serena; n’Aguiló\nAuri, el germà gran; na Coloma Alba, la germana bessona, any i mig més xicoteta que\nen Gabre, el personatge principal i narrador, i na Gavina Blanca, la més petita de totes,\nla xequica. Hi ha altres personatges, també amb noms d’au, especialment n’Ànnera\nBaiera, la dona d’en Gabre. Potser aquest detall dels noms serà una mica sorprenent,\nperquè podríem pensar que es tracta d’una faula. No. Es tracta d’una autobiografia\nnovel·lada, d’un relat de vida literaturitzada que s’endinsa en els records d’infantesa i\nadolescència de l’autor i que no els contaré amb detall perquè no vull revelar-ne els\nmisteris més atractius. En un primer moment el lector pot pensar que la utilització\nd’aquests noms, dels pseudònims, és una estratègia narratològica, fruit de la necessitat\nde distanciar-se de la pròpia biografia, per a encarar la realitat amb el màxim\nd’objectivitat possible abans de reconvertir-la en una ficció versemblant. Potser algun\nlector ho pensarà, però més aïna és una forma original de l’autor de trobar l’esperit\nviatger de cada personatge i fer que s’adiga amb la forma de ser de cada referent real.\nEl llibre consta de tres parts, precedides d’un Introit i seguides d’una seqüela, un\nglossari i uns agraïments finals. Les tres parts centrals corresponen al periple viatger,\namb anades i tornades temporals i espacials al Temps del Somni, al Temps de la\nCreació i al Gran Retorn, gràcies a un òpal negre que actua com a element màgic; la\nseqüela aplega la veu del narrador més reflexiu en el procés de creació, i el glossari és\nuna mena d’Appendix Probi que deu ser una benedicció per als lectors menys\nfamiliaritzats amb el parlar del Baix Vinalopó i que en qualsevol cas agraeix qualsevol\npersona que s’estime els mots de la memòria, els mots de la llengua que romanen en la\nmemòria d’un poble.\nEls professors de llengua som amics de fer que els alumnes entenguen la\ndiferència entre tema i argument, entre l’eix que guia qualsevol escrit i la matèria\nlingüística que en serveix d’embolcall. Tema: l’emigració. Cert. No diem cap mentida.\nTema: les incerteses de l’esperit humà arrelades a la terra viscuda. Cert. No és cap\nmentida. Tema: la literatura com a exercici d’exorcització i catarsi personal. Ver.\nContinuem sense mentir. I així podríem multiplicar els temes, perquè Els països del\ntallamar conté tots aquests i molts altres, combina belles descripcions de paisatges\namb digressions sobre la fe catòlica, sobre les relacions familiars, difícils unes vegades\ni tendres a estones, sobre el sexe (el primer bes, la primera vegada —el puppy love—,\nels sotracs del llit engendrador), sobre la visió infantil de sentir-se estranger allà on siga\nque la família pon l’ou, fins i tot a l’Elx del retorn.\nDiuen les veus crítiques més assenyades que els escriptors es despullen en\ntotes les obres que fan, per molt que vulguen ocultar-ne la personalitat. Fins i tot en les\nobres de ficció més esbojarrades podem trobar trets personals darrere d’una tria\nlingüística, enmig d’una descripció, ancorats en un diàleg o inserits en la narració d’uns\nfets. En una novel·la manifestament autobiogràfica no hi ha res a amagar: allò que no\ns’hi diu no ho sabrà mai ningú, perquè ja n’hi ha prou amb la tria que n’ha fet l’autor.\nCom a lector, sempre m’ha fet molt de respecte qualsevol escriptor que haja estat\ncapaç de publicar fets personals, que haja tingut el coratge d’aventar arreu els seus\nretalls de vida que considera convenient i que ho haja fet amb honestedat i amb estil.\nEn la novel·la trobem una monja que levita, bregues familiars de got i punyal,\njudicis per assumptes laborals, menjars mediterranis i receptes australs, evocacions del\nsuc de poma, passatges en llengua occitana, referències a les llengües per onsevol\n(llengües naturals, criolls, llengües inventades com un joc, actituds lingüístiques,\nllengües que obrin les portes del món, i, sobretot, llengües que ensenyen a estimar),\ninformacions històriques ben documentades, poemes, i un ritme discursiu que\nexpandeix les anècdotes vitals més enllà del detall per esdevenir matèria narrativa amb\nun encaix formal de molt bella factura.\nAlgú s’ha imaginat mai com va ser concebut? Algú ho ha intentat posar en\nparaules sense sentir un calfred, sense sentir una barreja entre el fàstic i la incredulitat?\nQui gosa pensar en els pares en un encontre amorós, com dos guerrers en camp clos i\na tota ultrança? En Gabre, ànec collverd, ens ho conta amb tota mena de detall.\nEra, doncs, la nit de la Immaculada Concepció de 1957. Era de nit dintre el matalàs amb\ntres flassades i una quarta de llana basta sípia. La parella regalimava fluids que\npenetraven pels cossos, a l’alçada de la boca i de l’entrecuix, per les claus que obrien\ntots els panys. Els membres se sacsejaven davant la tibantor de la corda que va on el\npoal va. Les cames s’entreobrien. Les anques entraven dins la terra com un aladre romà\nque obria un solc longitudinal. L’espigó enllaçava amb la cameta. S’unia amb una telera\na la rella. Agafava el mànec per fer força cap amunt, devers la matriu buida, a l’espera\nde l’òpal negre de sang vermella. Afonava la rella fins arribar a la terra humida de bon\ntempir. La suarda mascla queia damunt les galtes de la femella suada. Redolava i\nrebotava fins arribar als mugrons que tremolaven com dues poncelles de punta\nadolorides. L’espigó traucava la terra fèrtil. El solc recte rebia un doll ple de gotes\nllefiscoses. L’esperma trigà tres dies a fer el trajecte cap al mineral de ferro en què l’òpal\nnegre matriu de sang vermella restaria imbricat.4\nÒbviament hi ha parts que són ficció, però el lector tindrà dubtes de saber quins\ndetalls de l’obra pertanyen a la biografia de l’autor i quins són fruit de la imaginació.\n¿Què podríem pensar d’un xiquet, d’un manyac que té Robinson Crusoe com a\nllibre de capçalera, que fa de traductor de les llengües romàniques del veïnat, aficionat\na la numerologia, gens interessat pel futbol, que espatlla un futur com a capellà tot i que\nmanté la passió per les esglésies molts anys després i que festeja amb la idea de la\nreencarnació? Què en pensarien vostés, que és una novel·la estranya, sorprenent,\ninsòlita? Potser. A través de les pàgines d’Els països del tallamar l’autor té la destresa\nde traslladar-nos a terres llunyanes, a la Paternelle, el barri de Marsella, a Sydney, a la\ncasa de Carrús, darrere l’algepseria de Roman, i ho fa com si ens agafara de la mà i\nens fera acompanyar-lo.\nEm disculparan que ara els parle de mi. Només és un episodi circumstancial.\nDiguem-ne que jo passava per aquí. Jo sóc d’Elx. Sóc una mica més jove que JoanCarles, no gaire, però; per això coincidírem a l’institut de Carrús (el segon institut del\npoble acabat d’estrenar, ara n’hi ha més de 15), ell en el batxillerat nocturn i jo en el\ndiürn. Tenim anècdotes junts que ara no vénen al cas, encara que en contaré una\nperquè té a veure amb les llengües, si més no, això pense jo. Férem els dos una\nexcursió a Torrevella envoltats d’un estol de nadives de la Pèrfida Albió amb les quals\nell es comunicava la mar de bé, pel seu do de llengües, i jo, il·licità diglòssic\ninconscient, sense saber un borrall d’anglés, diguem-ne que també. Bromes a part, sóc\nde la quinta de na Coloma Alba, la seua germana bessona nascuda any i mig més tard.\nPer edat, coincidírem en les colles que es formen en els llocs d’oci, en les escapades\nde cap de setmana dels divuit anys, en les músiques que féiem i que escoltàvem, en\nels banys de mar a la llum de la lluna, al Carabassí, als Arenals del Sol o a Tabarca. Hi\nha escenes que l’autor ens fa viure tan intensament com ell les percebé originàriament,\ni que els qui coneguérem Rebecca, Beckie, som capaços de tornar a veure na Coloma\nAlba, de quatre anys, a la plaça de Catalunya, camí de les terres d’òc.\nNa Calàndria li havia fet un vestit blanc estufat per damunt dels genolls. Duia una veta\nblanca damunt el cabell ros que voleiava entre un esbart d’ànimes colomes.\nS’arremolinaven, serrades, al seu voltant davant la visita inesperada d’una ànima\nsuperior d’esperit compartit. La ronda infantil es barrejà amb els xiulets dels coloms que\ns’estimaven més apropar-se a aquesta reina que ser alimentades pels turistes.5\nAra recorde la jove Beckie, de divuit o dèneu anys, a la plaça de Marià Anton,\ncom una ànima exquisida, com si duguera una aura en suspensió, un ésser d’una\nfragilitat trencadissa, d’una veu suau, neutra, melodiosa. Són solament unes imatges,\nsón més aïna unes pinzellades maldestres alçades a la cambra dels records que no\nhistòries viscudes en comú. Però m’he sentit colpit quan diuen les cròniques que un dia\nna Coloma Alba pronuncià la frase premonitòria John, I'll die young (Joan, moriré\njove). Si volen saber per què, no els ho contaré. Ho hauran de descobrir en ser que\nllegiran el llibre.\nCamí vell, camí nou\nPer a les persones que som d’Elx, per a les que ens estimem el sud del sud\nperquè és el nostre nord, el llibre té un valor especial, no cal dir-ho. Devem ser un bon\ngrapat els que ens identifiquem amb les passejades amb la mare pel cementeri, mentre\nella ens comenta qui viu al ninxo de dalt, mirem pel forat del pany i ens veiem\ncompartint llit amb el germà gran o veiem com la mare posa els caragols a pasturar\ndintre una carnera amb romer, tomello i cantaueso abans de rentar-los bé i posar-los a\nl’olla. O potser és una visió molt particular meua, perquè, a pesar de no haver viscut ni\na Marsella ni a Sydney, compartim una ciutat de la infància que sempre amerarà la\nnostra consciència. Encara que a mi, lector emocionat que procedeix del Camp d’Elx,\nm’atrapà en parlar del Palombar, en les primeres planes del llibre, perquè el Palombar\nera la finca on treballava mon iaio, Pepe xangló, mestre d’obres que servia la senyoreta\nRosario Escrivà de Romaní, senyora del lloc i neboda fadrina del Marqués d’Asprella.\nA Alacant, avui, ara i ací, distanciats d’Elx per una rivalitat que no va més enllà\nde la ignorància i l’enveja, convé reivindicar la literatura que fa gent del nostre poble,\ngent del nostre país, un dels nostres, un escriptor de ploma esmolada i culta, bona gent\ncom Joan-Carles Martí i Casanova, dels Martí del Raval d’Elx i dels Casanova del casal\nPotser en Gabre, el seu alter ego pardal, no féu ballar mai la trompa en un carrer\nde l’Elx polsós, sense enquitranar, com férem els seus contemporanis, amb una llança\nacabada en un topall fet amb una moneda de dos quinzets, però sí que es trobà en\nsituacions similars amb les monedes de 20 cèntims de dòlar australià, amb la reina\nbritànica per una cara i un ornitorinc per l’altra. Per això, si jo haguera de triar un ésser\nviu que s’adiguera a la personalitat de Joan-Carles, potser en comptes d’un gabre, en\ncomptes d’un collverd, em quedaria amb l’ornitorinc. N’han vist mai cap? Umberco Eco,\na Kant i l’ornitorinc, en fa una descripció ben detallada.\nL’ornitorinc és un animal estrany, que sembla concebut per desafiar qualsevol\nclassificació, tant científica com popular. Té una llargària mitjana d’una cinquantena de\ncentímetres, pesa dos quilos a tot estirar, té el cos pla recobert de pèl marró fosc, no té\ncoll, té cua de castor, té el bec com d’ànec, de color blavós a sobre i de color rosa o\njaspiat a sota, no té pavellons auriculars, i les quatre potes acaben amb cinc dits\npalmats, però amb urpes; s’està a sota l’aigua (i hi menja) prou temps per a considerarlo peix o amfibi, la femella pon ous, però alleta els seus cadells, encara que no se li veu\ncap classe de mugró. A més a més, al mascle ni tan sols se li veuen els testicles, que\nUmberto Eco, Kant i l’ornitorinc, Barcelona, Ed. Destino, 1999, p.75-75.\nL’ornitorinc és un animaló que trenca esquemes, sens dubte. No vull dir que\nJoan-Carles siga com un ornitorinc de lleig, ni de bon tros, sinó que ha escrit una\nnovel·la original, pel tractament temàtic, pel lirisme que traspua en les seues pàgines i\nperquè l’autor també hi trenca esquemes. Aquell mallencó d’ulls clars i cabell ros,\naquell xicot, podria haver-se transmutat, per designis del destí, en un ornitorinc,\nemblema de la fauna i de l’imaginari col·lectiu de les terres australs, i hauria niat,\nsegurament, en un cau a prop de la badia de Sidney. Quantes coses que s’haurien\nperdut! Ens hauríem perdut, per exemple, Els països del tallamar.\nPer cert, ara que som a soles, recomane a l’autor que òbriga un grup en\nFacebook que es diga «Club de seguidors del bes a l’occitana»: li augure un èxit de\nseguidores i seguidors que farà furor en la xarxa i més enllà. Ah!, que vostés no saben\nde què parle? Doncs ja ho saben, ho trobaran en una pàgina austral d’Els països del\ntallamar; i si no hi troben cap altre delit, com a mínim aprendran què és besar a\nl’occitana, i per ventura que fins i tot els agradarà. I és que, com diu l’autor, «quan un\ns’estima els països del tallamar d’aquesta manera no hi ha res a fer».


Cartografia : la carta d'Eivissa de Tofiño - Centre de Navegants\n2 de Maig de 2022\tby Eva Piulats\t0 Comments 1172 Views\nEstava remenant la web de Salvament Marítim pels canvis de canals VHF que se succeiran en breu i d’aquí he anat a parar a la web del Instituto Hidrográfico de la Marina de Càdiz. Hi ha una diferència abismal de producció en la web d’uns i altres, imagino que hi tindrà a veure una gran diferència de tarannà i pressupost…\nEn les notícies de IHM apareixen “novetats” del 2020, però no menys interessants per poc actualitzades (qui som nosaltres per dir res en la freqüència de publicacions!). Ens relaciona un article de José María Prats Marí del Dominical del Diari d’Eivissa on parla de la carta d’Eivissa i Formentera del Capità Vicente Tofiño del 1873…??\nEl primer que sorprèn es la poca precissió en les darreries del segle XIX. Els aparells òptics i de medició d’angles estaven força aconseguits ja a l’època. El mètode de triangulació és el “clàssic” per determinar les posicions exactes i Eivissa està dotada de caps,illots i amers molt rellevants que faciliten la tasca.\nSeguint endavant amb l’article ja veiem que es un error tipogràfic ….i estem parlant de 1783! Ara sí que encaixa amb qui va fer l’encàrrec: Carles III que venia impregnat de cert esperit il·lustrat des de Nàpols.\nL’altre cosa que em sorprèn es la toponímia. Sembla ser que el treball d’immersió que varen fer els navegants entre les gents d’Eivissa no tenía un rigor ortogràfic ni de consens que fou molt posterior. Així trobem Es Bedrà, Iviza…\nUn altre aspecte interessant es quan es realitza el càlcul de la Longitud…no és amb referència al meridià de Greenwinch…sinó el de Cartagena! (Si sou alumnes dels nostres cursos ja ho sabieu!)\nLes unitats. Un altre signe dels temps es que les unitats utilitzades son peus anglesos, res de sistema mètric! Un peu anglès es el que encara s’utilitza en els paisos anglosaxons de manera popular i també per les eslores dels vaixells i molts noms comercials de les embarcacions d’esbarjo actuals. El nostre JAY es un J35 (pels seus 35 peus, construcció USA) i el BADOC es un First 405 (40,5 peus de construcció francesa). I és que s’havia de fer la diferència amb altres “peus” castellà o romà que equivalen a una mica menys dels 30, 48 centímetres del peu anglès.\nVaren acabar les feines el 1784 i el 1895 es va fer una revisió de les medicions pel buc Vulcano, de l’Armada. Després han seguit les actualitzacions fins avui dia amb la carta 7A del catàleg del IHM.\ncarta nàutica Eivissa 1873


Palma/ BarcelonaLes mesures per pal·liar la situació de milers de persones que no poden accedir a un habitatge abasten diferents nivells, des de l’Estat fins al Govern balear i els ajuntaments. A les Illes, un dels objectius del Pacte és donar continuïtat a les polítiques que va posar en marxa el 2015. Els pressupostos per al 2020 dediquen 103,7 milions d’euros exclusivament a l’habitatge, i preveuen més subvencions per als més vulnerables i la promesa d’arribar a tenir 3.600 pisos socials al final de la legislatura. Els ajuntaments també cerquen sòl vacant per facilitar la construcció d’habitatge assequible. Des del sector privat, la patronal de promotors immobiliaris considera que la normativa vigent per edificar és massa complexa i que cal accelerar la licitació d’obra.\nhabitatge ajudes habitatge crisi


Millet a l’Agulla Inclinada (Montserrat) – Roca Calenta\nInici\tViesBarcelonaMontserratSant Jeroni\tMillet a l’Agulla Inclinada (Montserrat)\nper jordi.ceballos@gmail.com 1 de juny de 2015\nLa via Millet a l’Agulla Inclinada va ser oberta per Ramon Millet i J. Balcells. Es tracta d’una via pràcticament desequipada (un únic burí en tota la via), amb bona roca i un tram d’artificial a pitonar ben xulo. Es curteta i ràpida, i ens ha agradat força.\nEl tram més difícil és arribar al burí que es troba a uns 5 metres d’alçada, en terreny ben vertical. No sé com s’ho devien fer els oberturistes, però per arribar al burí hem necessitat un pitó falcat, un pas de ganxo i un plom (l’hem deixat posat). A partir d’aquí, fissura boníssima que es pot cosir amb universals/plans, fins que la dificultat afluixa i sortim en lliure a buscar la savina de la reunió. A la segona tirada pugem fins a una savina seca, on enllacem amb la darrera tirada de l’Aresta Brucs.\nAparquem al Monestir de Montserrat. Si hem agafat el Funicular de Sant Joan, prenem el camí de Sant Jeroni. Quan estem més o menys a l’alçada de Cap de Mort, a la nostra esquerra passem pel costat del Cigronet, i poc després surt un trencall a l’esquerra que ens porta per un camí una mica indefinit fins a l’Agulla Inclinada.\n12 cintes, 10 pitons variats (principalment universals i plans), 1 tascó petit, 1 tac (mida caixa de mistos), un ganxo Talon i un Camalot #0.75\nDos ràpels per l’Aresta Brucs (el primer fins la R1, i el segon fins al terra)\n** RecomanableAgulla Inclinada


Presentades un total de quatre candidatures als Premis al Civisme 2011 - Ajuntament de Rubí\nPresentades un total de quatre candidatures als Premis al Civisme 2011\nPresentades un total de quatre candidatures als Premis al Civisme 2011 Un jurat avaluarà els diferents projectes i emetrà un veredicte que es farà públic el proper 15 de març. https://www.rubi.cat/ca/ajuntament/comunicacio/sala-de-premsa/notes/presentades-un-total-de-quatre-candidatures-als https://www.rubi.cat/@@site-logo/ajuntament-de-rubi.svg\nUn jurat avaluarà els diferents projectes i emetrà un veredicte que es farà públic el proper 15 de març.\nUn total de quatre candidatures opten a la 6ª edició dels Premis al Civisme, que el consistori ha recuperat enguany. Es tracta dels projectes “El casal de Rubí”, presentat pel Centre Rubinenc d’Alternatives Culturals (CRAC); “Rubí, ciutat sense fronteres”, d’Enginyeria Sense Fronteres; “Un poble per viure, uns carrers per passejar”, del Col”lectiu de veïns del carrer de Sant Ignasi; i “Actuació musical participativa”, de l’Associació de Veïns de la Plana del Castell.\nL’objectiu dels Premis al Civisme és distingir aquelles accions, activitats o projectes que fomenten el civisme i la millora de la convivència a la ciutat.\nUn cop tancat el termini d’admissió de projectes, un jurat avaluarà les propostes presentades i emetrà un veredicte que es farà públic el dia del lliurament dels guardons, el pròxim 15 de març. Els tres millors projectes rebran un reconeixement i, a més, el guanyador d’aquesta 6ª edició serà premiat amb 1.000 euros en metàl·lic.


El COPLEFC aposta per un missatge d'esperança des de la proximitat amb el col·lectiu professional\nLes notícies d'alarma, un panorama negre, dades pessimistes, reclamacions des de tot arreu, això sembla que sigui l'únic que tenim ara mateix. I negar la realitat no seria una bona consellera. Ara bé, també hi ha veus que acaren el futur amb prudència, però en clau positiva, i tampoc no seria bo bandejar-les, silenciar-les. Des del COPLEFC ens fem ressò d'un parell de notícies positives (insistim-hi, fer-ho de les que no ho són resulta massa fàcil) que han aparegut en dos mitjans digitals rellevants. Aquestes capçaleres recullen opcions futures, percepcions per després de la crisi que estem vivint provocada pel coronavirus i el confinament subsegüent decretat pel Govern de l'Estat; concretament es tracta de l'opinió a mitjà termini dels empresaris i les consideracions dels usuaris dels seus locals, o, si volem, els clients o consumidors. També volem posar en valor la trobada digital que es va dur a terme amb el nostre company Ferran Núñez (col. 9018), soci fundador de la consultoria Beonchange, que més enllà d'una de les alternatives VUL: V (rebot econòmic immediat), U (lenta recuperació) o L (depressió mantinguda) com a solució de la crisi, va posar molt d'èmfasi que ara és el moment de les persones. Amb aquest mateix criteri, el COPLEFC vol estar tant com pugui al servei del col·lectiu de col·legiats i associats i recollir alternatives futures.\nPer què ens interessen, aquestes opinions? Doncs perquè si el sector dels centres de fitnes són punts de contacte entre empresaris i usuaris, enmig tenim una part del nostre col·lectiu professional, ja siguin graduats o bé associats. És per això que esdevé important saber què pensen els empresaris de la situació que ha de venir, la posterior a la pandèmia. I igualment d'important serà la decisió dels abonats o usuaris d'aquests centres.\nAmb poques hores de diferència, CMDSport i DiffusionSport s'han fet ressò de sengles estudis, en el primer cas de la consultoria Management Around Sport (MAS) conjuntament amb la Universitat d'Alcalá de Henares, i en el segon a partir de l'estudi elaborat per la consultoria Kaizen Institute España, en què s'estableix el desig de la gran majoria dels abonats de centres de fitnes de tornar al gimnàs quan s'imposi la nova normalitat. I respecte de la veu empresarial, l'estudi corresponent afirma que quatre de cada cinc empresaris confien en la recuperació de l'activitat en menys d'un any.\nAixí, l'estudi titulat Impacte de la pandèmia de la COVID-19 entre els usuaris dels centres esportius, dut a terme amb la col·laboració d'Aerobic & Fitness i la plataforma Gympass, ha preguntat a 8.259 usuaris sobre el desig de retorn al gimnàs, entre altres qüestions. I la resposta és contundent: 87,9% d'abonats a gimnasos manifesten la voluntat de tornar-hi quan obrin, sempre amb un matís, que no s'apugin els preus.\nPer llegir la informació de CMDSport: aquí. Per conèixer més sobre l'informe: aquí.\nI respecte de les opinions dels empresaris, que recull l'estudi COVID-19. Evolució de la pandèmia, baròmetre econòmic i estratègia Kaizen, elaborat per l'Institut del mateix nom, davant la pregunta: "Quan preveu la seva empresa que recuperarà el mateix nivell d'activitat anterior a la COVID-19?", entre els que consideren que trigaran tres mesos (26%), entre tres i sis mesos (22%) i entre sis i dotze mesos (33%), sumen el 81% del col·lectiu. En aquest complet treball, s'hi mostra l'evolució de la pandèmia, de l'economia, i quines són les possibles estratègies de millora a partir de la implementació del que s'hi anomena el war room de la crisi, abans d'arribar a un conjunt de conclusions.\nPer llegir la informació de Diffusion Sport: aquí. Per conèixer tot el contingut de l'informe: aquí.


Seguros Previsión Mallorquina: un recorregut d’èxit - Previsión Mallorquina\nSeguros Previsión Mallorquina: un recorregut d’èxit\nHem de retrocedir fins el 1969 per situar l’inici de Seguros Previsión Mallorquina tal i com coneixem avui dia la companyia. Va ser llavors quan ens vam especialitzar en el segment malaltia-subsidis/prestacions, un nínxol de mercat en el que llavors només hi existien unes poques asseguradores.\nDes d’aquell moment, hem posat els nostres esforços en conèixer les necessitats dels treballadors per compte propi, com són els autònoms i els professionals liberals. I gràcies a la nostra àmplia i qualificada xarxa de mediadors d’assegurances, donem a conèixer l’assegurança de baixa laboral o assegurança d’incapacitat temporal per a autònoms i professionals liberals. El nostre objectiu? Oferir assegurances que s’ajustin a les especificitats i necessitats d’aquest col·lectiu amb la finalitat de protegir-los en els moments més delicats.\nTot això ens ha portat a ser líders del segment d’assegurances de baixa laboral des de 2010, amb més del 15% de la quota de mercat en el segment autònoms, i disposant de més de 59.000 pòlisses en vigor.\nVols saber més? Et deixem amb la infografia en la que resumim les fites més destacades de la nostra trajectòria.\nPer què necessites una assegurança de Reemborsament de Despeses Hospitalàries?


Moncofa destina 20.000 € per als nounats – Ayuntamiento Moncofa\nMoncofa destina 20.000 € per als nounats\nLes famílies han d’invertir els diners en comerços locals\nAproximadament 40 famílies es beneficiaran del xec bebé de 500 euros de l’Ajuntament de Moncofa per a pal·liar les despeses dels nadons. Per a això, el consistori destinarà 20.000 euros.\nEstes peticions corresponen a les famílies amb nous membres durant el 2019. Per a rebre l’ajuda han hagut de presentar rebuts de compres en els establiments de la localitat.\nLa regidora de Serveis Socials, Maria Teresa Alemany, destaca que «cada beneficiari obté un màxim de 500 euros».\nPer la seua banda, l’alcalde, Wenceslao Alós, afegeix que «este esforç econòmic que fa el consistori recau en els negocis moncofins», per la qual cosa dinamitzen l’economia municipal.\nDolors\t2020-01-29T13:42:13+00:00\t29/01/2020|Categories: Actualitat|


MADDIE ZIEGLER: REINA DEL DRAMA PREADOLESCENT - ARTS + CULTURA\nPres del número de Dazed de la tardor del 2014:\nEl 6 de maig de 2014, Sia va llançar el vídeo de Chandelier, el senzill debut del seu darrer àlbum 1000 formes de por . Un confessionari xop de begudes alcohòliques que detalla la celebració, l’abandonament, la fatiga, la inseguretat i la vergonya que acompanya un excés de beure i autors de destrosses autodestructius durant tota la nit; el vídeo de la cançó té lloc en un apartament de fleabags a la ciutat de Los Angeles, devastat per la decadència. El seu ocupant és Maddie Ziegler, d’11 anys, en el paper d’un Sia prepubescent. Amb una perruca de serrells rossos i un leotard nu, mini-Sia es suspèn en un marc de porta raquític, abans d’expulsar-lo i fer-ho durant quatre minuts en una actuació de ball lírica i enèrgica. Ziegler interpreta les lletres de la cançó en una cosa que està desgavellada, aïllada, maníaca i, fent un salt als ulls, copejant parets, colpejant el cap sobre les taules de taula, col·lapsant-se sobre els sofàs com una nina de drap posseïda i fent les divisions en una moqueta polsosa de paret a paret. profund.\nA la meva mare li va sorprendre molt, de manera que va ser genial, Ziegler LOL va trucar per telèfon des de casa seva fora de Pittsburgh, Pennsilvània. Ella va dir: 'No puc creure que ho facis!' Ni tan sols t’assembla! ”Estava molt confosa, afegeix Ziegler amb una rialla entremaliada.\nDurant els primers mesos d’estiu, l’horari de la jove ballarina l’ha vist agafar trofeus amunt i avall per la costa oriental, un circuit al qual s’ha acostumat com a conjunt i intèrpret estrella de la companyia de dansa Abby Lee. Un programa d’educació de dansa sense ànim de lucre, basat a Pittsburgh, que només fa audicions, forma ALDC a nens de nou a 16 anys en diversos estils i gèneres i els participa en diversos concursos arreu del país. Fins ara, les actuacions de Ziegler han incorporat temes com el sensellarisme, els accidents de trànsit mortals i els segrestos. Per tant, estava més que ben equipada quan Sia va trucar.\nEstic molt acostumada a fer danses modernes i contemporànies, però no m’agrada el que feia en aquell vídeo, explica. El coreògraf es diu Ryan Heffington. L’orientació principal que em donaven Ryan i Sia era “ulls bojos”, per ser excessivament dramàtics i fer servir els dits d’una manera molt gran. Va ser un gran tram per a mi, perquè estic acostumat a fer balls de competició o a ser cursi ... ja se sap, amb molta tècnica. Però quan vaig fer aquest vídeo em van dir:\n'No m'importa si els teus peus no estan apuntats, no m'importa si et sents estrany per dins, sembla increïble'.\nA jutjar per la reacció explosiva de la publicació del vídeo, el públic en general està d’acord. Al moment de la premsa, el vídeo tenia més de 55 milions de visualitzacions a Vevo. TEMPS La revista la va elogiar com la millor rutina de ball de l'any. Enlluernador! dit Billboard. Una bellesa inquietant, va respirar Huffington Post . Tot i que les ressenyes divertides no contenen l’aigua de la mateixa manera que la naturalesa viral d’un vídeo en el flux incessant de cultura actual, cal destacar els elogis crítics en què indiquen quelcom més enllà de la fugacitat de la rellevància en línia. En evolucionar el tropa de ball en solitari originat possiblement per The Pleasure Principle de Janet Jackson i reinventat posteriorment per Weapon of Choice de Fatboy Slim, Chandelier ha aconseguit fer alguna cosa rara el 2014: abraça la iconografia original del pop, però arrela tant a la cultura americana baixa és en la dansa moderna.\nLa meva fantasia al principi d’aquest procés era casar la televisió de realitat amb el cinema d’artistes nòrdics, ens va dir Sia a principis d’aquest any. Es referia a ella Mares balladores, una escandalosa sèrie de realitat de bombollera als Estats Units en què Ziegler apareix com a habitual. Gira al voltant de les mares violentes i geloses de la Companyia de Dansa Abby Lee, l’espectacle porta l’estereotip del pare escènic de Svengalian a histèriques noves mínimes i, durant quatre temporades, Ziegler s’ha convertit en un personatge de parallamps: el seu registre invicte, el seu favoritisme percebut i la seva innocència. el comportament de manera rutinària catapulta les mares dels altres nens en atacs de ràbia expletiva. (L'espectacle és tan popular que s'anomena una versió britànica Ballar mares s’està desenvolupant.)\nQuan vaig conèixer Sia ella va cridar , Recorda Ziegler. Va venir i em va abraçar amb tanta força i em va dir: 'Sóc un gran fan del teu programa'. El vídeo va ser concebut pensant en Ziegler, i la cantant la va contactar originalment a través de les xarxes socials. Tot i emocionat pel reconeixement, Ziegler no va correspondre exactament a l’afició de Sia. No ho era obsessionat amb ella, però jo coneixia la seva cançó 'Titanium', diu. Preferint el treball de tartes pop més joves com Justin Bieber i Katy Perry, la melodia de Ziegler ha canviat completament des de llavors. Ara\nM’encanta la Sia tant , ella diu. És una de les persones més dolces que coneixereu. I és tan bondadosa i no vol que ningú sàpiga qui és. El primer dia que va veure el vídeo, va plorar i va dir com:\n'No puc creure que això passi realment'.\nQuan es tracta dels seus ídols de ball, Ziegler és més específic. Tot el que faig és veure vídeos de ball, riu. M’encanta Ricky Ubeda, ballarí contemporani, i també m’encanta Madison Cubbage. M’inspiren per treballar més cada dia.\nAbby Lee Miller és el professor de dansa de Ziegler i l’indiscutible megestrella de Moms de ball . Semblant a un dolent de Roald Dahl (o un personatge de la filmografia de Divine), Miller és gran i rodó, de color vermell a la cara i crida amb crueltat als nens petits a la càmera. Rigorosa amb la seva formació i sense perdó en els seus enderrocs, s’ha convertit en una de les estrelles de la realitat més estimades als Estats Units, gràcies a frases com Dingbat !, Grow the hell! i Guarda les teves llàgrimes pel coixí! - Tot va bramar a la part superior dels pulmons cuits a la flama. En un episodi recent, Miller va llançar una ampolla d’aigua a un instructor de dansa rival abans de cridar, pensant que la bruixa es faria! L’any passat, una mare anomenada Kelly Hyland es va cansar tant del tractament de Miller que la va donar una bufetada, es va ratllar la cara i es va tirar dels cabells, cosa que va provocar l’expulsió del programa i els càrrecs d’agressió presentats al jutjat. La seva defensa (almenys la que es va emetre a la televisió) era que Abby havia intentat menjar-se la cara.\nNingú no m’aturava per fer una foto abans quan sortia a buscar gelats. Ara, fins i tot anant a un parc d’atraccions, de vegades haurem de portar un guardaespatlles: Maddie Ziegler\nPerò potser el que fa més furiós als adversaris de Miller és la seva tendència a tenir raó. Mai no li mostren bons moments, diu Ziegler. Hi ha vegades que només ens asseurem en un racó i parlarem i riurem. Pot ser molt dolça i de bon cor. Abby’s em va canviar realment com a ballarina i com a persona també. Tot i que es veu molt dolenta a la televisió, pot ser simpàtica i es preocupa pels seus fills.\nSigui com sigui, és raonable suposar que almenys part de l’atmosfera dramàtica de Ziegler prové de veure com els adults que l’envolten es comporten com a maniàtics a la televisió.\nFa tant de temps que fem l’espectacle, estic acostumat a tot, raona Ziegler. De vegades ignorem la càmera, com si ni tan sols hi fos. No sé d’on tinc les meves emocions ... Suposo que només he de pensar en la història que intento retratar. Per exemple, la història serà que els meus pares m’han deixat, així que hauré d’estar trist. Vam fer un ball que es deia ‘L’últim text’, estàvem asseguts en un cotxe i ens vam xocar. Vaig ser l’únic que va viure al final. Va ser molt dramàtic, però aquestes són les meves coses preferides per fer perquè realment puc explicar una història. M’encanta veure algú plorant perquè li encantava tant el ball.\nDes del llançament de Chandelier, el perfil de Ziegler ha augmentat substancialment, ajudat per una interpretació en viu del vídeo a En contra això va commoure fins a les llàgrimes el company convidat, Drew Barrymore. Ara és estrany, diu ella. Ningú no m’aturava per fer una foto abans quan sortia a buscar gelats. Jo era una persona completament normal. Ara, fins i tot anant a un parc d’atraccions, de vegades haurem de portar un guardaespatlles perquè es posa molt malament.\nTot i això, Ziegler gaudeix de la seva vida de ciutat petita a Murrysville. Tot i que està escolaritzada a casa, dedicant més temps a dedicar-se al ball, encara viu la vida d’un nen normal el 2014. M’encanta fer-me el pèl i maquillar-me i fer vídeos de ‘Video Star’ amb la meva amiga, Kendall, diu. També m’encanta dibuixar. Però la meva vida és dansa, dansa i més dansa. No ho voldria d’una altra manera.\nNaturalment, Ziegler es veu aventurant-se a actuar després. Admet que he estat provant pel·lícules, anuncis genials i programes de televisió. M’encantaria fer alguna cosa on actuar i ballar al mateix temps, com a Broadway o al cinema. Només vull continuar la dansa. Vull centrar-me en fer-ho fora i mostrar a tothom el meu cor i ànima a través del ball ... i fer-ho fins que no pugui caminar més.\nkanye west només un vídeo\nLauryn Hill li diu significat


viurealspirineus/ACN 20:22 18/01/21\nEl projecte Aequilibrium estudia la dieta d'aquesta espècie amenaçada a la península ibèrica\npirineu alt com és cabirols confirma\nUna àguila daurada i la seva cria amb un cabirol mort, en una imatge d'arxiu/ gencat.cat\nEl primer any de col·laboració del Parc Natural de l'Alt Pirineu i la Reserva Nacional de caça de l'Alt Pallars amb el projecte Aequilibrium ha obtingut els primers fruits. La monitorització del primer niu d'àguila daurada (Aquila chrysaetos homeyeri) a l'Alt Pirineu, que es porta a terme en col·laboració amb l'entitat Tagonius i l'Associació del Cabirol Espanyol, ha permès descobrir que aquesta espècie amenaçada té una especial predilecció per les cries de cabirol (Capreolus capreolus) en la seva dieta. Això posa de relleu la seva importància en la regulació de la població de cabirols al Pirineu. Es tracta de la parella estudiada que presenta una predació d'ungulats més alta a tot l'estat espanyol.\nAquesta descoberta ha estat possible gràcies a l'anàlisi de més de 9.000 fotografies captades per una càmera fixa col·locada a un niu de Tírvia la primavera passada, amb el suport del grup de muntanya del cos d'Agents Rurals i Forestal Catalana, en el marc d'aquest projecte impulsat pels departaments de Territori i Sostenibilitat i d'Agricultura. Les imatges recuperades, captades durant 66 jornades, mostren almenys 30 aportacions al niu de 9 espècies diferents.\nUna de les més destacades ha estat la d'un mascle de gall fer (Tetrao urogallus). Aquest suposa el primer registre de predació d'aquesta espècie per part d'una àguila daurada al vessant sud dels Pirineus, atès que només es tenia coneixement fins ara de la banda francesa. D'aquesta manera, es tracta d'un fet excepcional que no afecta negativament l'espècie, segons personal expert.\nPrèviament, personal especialitzat va identificar la parella objecte de l'estudi a l'Alt Pirineu, i va fer el seguiment del seu cicle reproductiu. Això va permetre constatar el naixement d'un poll al qual se li va donar el nom de Pyrenne. L'exemplar es va anellar per facilitar-ne el seguiment.\nUn cop el poll va emprendre el vol, es va poder recuperar la càmera i iniciar l'anàlisi de les fotografies. Amb vista a l'any vinent, la voluntat és continuar el seguiment d'aquesta espècie a l'Alt Pirineu, emprant aparells que permetin un seguiment en directe dels animals, per agilitzar l'estudi.\nL'estudi nutricional més important a la península ibèrica\nEl projecte Aequilibrium estudia des de finals del 2016 la importància d'espècies superdepredadores com ara l'àguila daurada en l'equilibri ecològic i el manteniment dels ecosistemes. Ho fa mitjançant l'anàlisi de la seva dieta en diferents punts de l'estat espanyol i Portugal.\nLa població d'àguila daurada a Catalunya s'estima en una mica més de 200 individus madurs. El major nombre d'efectius es concentra en les serres prepirinenques, especialment les situades a la demarcació de l'Alt Pirineu (Alta Ribagorça, els dos Pallars, la Noguera, l'Alt Urgell, però també,el Solsonès). Al Parc Natural de l'Alt Pirineu, s'estima que viuen entre 12 i 14 parelles. Entre finals del segle XX i principis del XXI, el nombre d'efectius i l'àrea de distribució han augmentat, tot i que en la darrera dècada s'observa un lleuger descens.\nPugen a 133 els morts per coronavirus a l'Alt Pirineu i Aran després d'una nova defunció en les darreres hores


Casal Popular Independentista del Pla de l'Estany — Verkami\nEl grup promotor del Casal Popular Independentista del Pla de l'Estany es constitueix com a col·lectiu durant la tardor de l'any 2010. Des de llavors i fins ara, hem estat treballant activament en l'àmbit públic de la comarca, promovent activitats i campanyes a favor de la cultura popular, la independència dels Països Catalans i la defensa dels drets socials.\nDesprés de casi 2 anys, hem aconseguit incorporar l'element que ens faltava, el que és, de fet, la peça central de la nostra proposta tal com la vam imaginar des de l'inici: un local, "El Casal".\nEl Casal Popular Independentista vol esdevenir un suport logístic per potenciar l'oci actiu i alternatiu, la participació directe dels veïns i veïnes de la comarca en la creació de la cultura, l'aprenentatge i el creixement personal i col·lectiu. El Casal vol ser una eina per vincular les persones, enfortir la comunitat i dotar-la d'una major consciència i capacitat de reacció davant les problemàtiques que ens afecten com a comarca, com a societat i com a país.\nEl Casal Popular Independentista s'autofinancia a través de les aportacions dels membres de l'Assemblea Gestora, alguns modestos ingressos que deriven de la nostra activitat i algunes aportacions individuals en forma de bons d'ajut. La naturalesa dels nostres objectius ens obliga a disposar de la màxima independència i llibertat d'acció.\nEl local que acabem de llogar requereix una gran quantitat de reformes per adaptar-lo a les necessitats del projecte i també a la normativa (parets internes, obertures, instal·lació elèctrica, habilitació d'un WC adaptat, pintura, mobles...). Absolutament totes les tasques són assumides pels membres del col·lectiu i alguns col·laboradors desinteressats, prioritzant l'ús de materials reciclats. Tot i això, les despeses s'eleven per sobre les possibilitats del nostre sistema de finançament.\nÉs per això que hem recorregut a Verkami. Us demanem la vostra aportació, per petita que sigui, que serà de gran valor per a tirar endavant un projecte de futur per a la nostra comarca, un projecte pel que estem dipositant grans dosis d'il·lusió i esforç.\n#04 / El Casal està en marxa!\nbenvolguts/des mecenes i amistats!\nel passat 22 de desembre vam inaugurar el Casal amb gran èxit d'afluència!\nUs volem donar novament les gràcies per haver fet possible la realització d'aquest projecte!\nAixí doncs, el Casal ja està en marxa i ja tenim vàries activitats programades per aquest inici d'any. Esperem trobar-nos-hi!\nPodeu seguir l'actualitat i les activitats a:\nCrònica de la inauguració al Setmanari La Directa\nNotícia a Banyoles TV sobre les primeres activitats al Casal\n#03 / INAUGUREM!\nUs presentem el programa d'activitats de la inauguració del Casal, que tindrà lloc el proper dissabte 22 de desembre!\nTindrem sardanes, castells, bastoners, música infantil... I al vespre, actuació del cantautor Cesk Freixas!\nUs esperem a tots i totes al carrer Muralla 26 de Banyoles a partir de les 11 del matí!\nEndavant la cultura popular!\n#02 / Una mica més? GRÀCIES!\n01 Diciembre 2012 — 1 comentarios\nAcabem d'arribar als 2000€!\nPrimer de tot, moltes gràcies a tots els que heu col·laborat i moltes gràcies també a tots els que heu suportat els nostres continus missatges fent referència al nostre verkami. Dit això hem de dir que acabem d'arribar a la fita que ens havíem marcat com a objectiu però que aquests 2000 € només paguen una part del cost total de les reformes que hem hagut de realitzar (i estem acabant) al Casal. És per això que us demanem un últim esforç i si algú encara no ha col·laborat i ens vol ajudar a acabar de cobrir el cost real de les obres l'hi estarem molt agraïts!\nMoltes gràcies a tothom, endavant la cultura popular i visca la terra!\n#01 / Esprint final!\nEn nom de tota l'Assemblea del Casal, infinites gràcies a tots i totes les que heu fet donacions!\nLes obres continuen avançant al Casal. Després d'un cap de setmana molt productiu, els ànims estan alçats entre els membres de l'Assemblea, però necessitem superar aquesta barrera dels 2000 euros per garantir l'èxit del projecte.\nAra que queden només 4 dies per acabar el termini, aprofitem per demanar-vos novament la donació als que encara no l'hagueu feta. Qualsevol petita aportació té un enorme valor!\nTambé us agrairem tota la difusió que pugueu fer de la campanya entre la gent del vostre entorn.\nMoltes gràcies un altre cop a tots i totes!\nPer una comarca viva i participativa, endavant la cultura popular!\nNotícia al periòdic popular l'Accent\nNotícia al portal Llibertat.cat\nInscripció del nom del/la mecenes en una placa + Tiquet doble per la Calçotada del febrer\nInscripció del nom del/la mecenes en una placa + Camiseta artesanal del Casal\nInscripció del nom del/la mecenes en una placa + Camiseta artesanal del Casal + Tiquet pel Sopar de Sant Joan\nInscripció del nom del/la mecenes en una placa + Camiseta artesanal del Casal + Tiquet per la Calçotada del febrer + Tiquet pel Sopar de Sant Joan\nInscripció del nom del/la mecenes en una placa + Camiseta artesanal del Casal + Val per tots els àpats organitzats pel Casal durant el 2013 (Calçotada, Sant Joan, Festes d'Agost, 11 de setembre...)\nInscripció del nom del/la mecenes en una placa + Camiseta artesanal del Casal + Val per tots els àpats organitzats pel Casal durant el 2013 (Calçotada, Sant Joan, Festes d'Agost, 11 de setembre...) + Inscripció gratuïta a tots els cursos i tallers durant un any\nbenvolguts/des mecenes i amistats! el passat… leer más\nUs presentem el programa d'activitats de la inauguració… leer más\nAcabem d'arribar als 2000€! Primer de tot,… leer más


El mapa d’accions solidàries ja recull 180 iniciatives de l'Alt Empordà :: Tramuntana TV\nHOME > El mapa d’accions solidàries ja recull 180 iniciatives de l'Alt Empordà\nEl mapa d’accions solidàries ja recull 180 iniciatives de l'Alt Empordà\nL’Equip d’Inclusió i Atenció a la Comunitat ha elaborat un mapa amb les accions solidàries que han sorgit als municipis de la comarca davant la situació d’emergència provocada per la Covid-19. El recurs es va posar en marxa amb l’inici de l’estat d’alarma i s’actualitza amb les dades que proporcionen les administracions, entitats i ciutadania. Amb aquestes dades, l’àrea de Benestar Social pot resoldre de manera directa les mancances amb les quals es troben els seus usuaris i dimensionar millor les necessitats socials a cada municipi per tal de donar resposta a les necessitats de la població més vulnerable davant l'emergència creada per la Covid-19.\nEn total s’han identificat més de 180 iniciatives arreu de l’Alt Empordà, impulsades per diferents agents: ajuntaments, entitats, ciutadania i consell comarcal. Les accions són diverses i es poden cercar per diferents categories però totes elles tenen un objectiu compartit: facilitar la cura dels veïns i veïnes i garantir el seu benestar.\nAquest mapa d’accions solidàries posa en relleu la mobilització dels habitants de la comarca. El recurs es pot consultar en línia i s’actualitza permanentment. Qualsevol administració, entitat o persona que trobi a faltar una acció la pot comunicar al correu electrònic inclusio@altemporda.cat per incorporar-la.\nAquest mapa forma part del projecte Solivid, impulsat per l’Institut de Govern i Polítiques Públiques-UAB, l’Institut d’Estudis Regionals i Metropolitans de Barcelona i el grup de recerca Energia, territori i societat de la UAB, mitjançant el qual s’han posat en relació observatoris i equips de recerca, entitats i persones d’arreu del món per crear un mapa col·laboratiu i un banc de recursos en línia sobre les iniciatives solidàries davant la crisi de la COVID-19.\ninclusió | Consell Comarcal Alt Empordà


Miquel Giménez i FCBars - RTVE.es\nMiquel Giménez i FCBars\nFelicitem els veïns de Sant Genís dels Agudells per la seva I Fira i Mercat Medieval del barri. Parlem amb el periodista i escriptor Miquel Giménez del seu llibre "El dia que David Niven va venir a esmorzar al Paral·lel". La Laura Gonzàlez ens donarà consells pel món de la parella i coneixerem la iniciativa FCBars. L'Alfons Murga ens proposarà una cançó pel diumenge i l'Elena Canseco quines revistes del Quiosc llegir.\nveure més sobre "Miquel Giménez i FCBars" veure menys sobre "Miquel Giménez i FCBars"


IBEC participa en un estudi internacional per a frenar el contagi per coronavirus - Institute for Bioengineering of Catalonia IBEC participa en un estudi internacional per a frenar el contagi per coronavirus - Institute for Bioengineering of Catalonia\nmarç 20, 2020 juny 15, 2020 Notícies de recerca\n“La comunitat científica de tot el món està posant molt de la seva part per a frenar aquesta pandèmia. Hem d’entendre molt bé com funciona aquest virus. En aquesta col·laboració internacional, experts en genètica molecular i virologia estan explotant els nostres cultius cel·lulars per a provar tractaments focalitzat a que aquest virus deixi de replicar-se i infectar les nostres cèl·lules”, comenta Núria Montserrat.\nEls investigadors de l’IBEC treballen en col·laboració amb experts de Suècia, el Canadà i Àustria que treballen intensament aquests dies per a validar l’efecte de possibles tractaments que puguin frenar o atenuar la capacitat del virus de replicar-se en el nostre organisme. Que experts de tot el món hagin acudit ara als investigadors de l’IBEC es deu al fet que grups com el que lidera Núria Montserrat són pioners en l’ús de la bioenginyeria per a crear miniòrgans que, com les vies respiratòries, també sofreixen l’efecte de la infecció.\nEn concret, el grup de Montserrat està especialitzat en la generació de “minironyons“, que són uns cultius cel·lulars que capturen la complexitat d’aquest òrgan.\nCol·laboracions com aquesta posen de manifest que les tècniques de bioenginyeria són imprescindibles en la medicina del futur. Fins avui, la bioenginyeria també ha permès que l’IBEC sigui pioner en el disseny dels “òrgans en un xip”. Mitjançant microdispositius els investigadors poden proveir de manera controlada estímuls físics i químics que es troben en el nostre cos. Així mateix, els “òrgans en un xip”, porten anys demostrant la seva capacitat de preveure l’eficàcia de tractaments experimentals i reduir l’experimentació amb animals. Ara, totes aquestes eines es posen, una vegada més, a la disposició de la societat per a intentar trobar solucions a crisi provocada pel coronavirus.\nL’Institut de Bioenginyeria de Catalunya (IBEC) és un centre de recerca, amb seu a Barcelona, que duu a terme recerca interdisciplinària d’excel·lència a la frontera de l’enginyeria i les ciències de la vida amb la finalitat de generar nou coneixement i promoure solucions per a salut, integrant camps com la nanomedicina, la biofísica, la biotecnologia l’enginyeria de teixits.\nNúria Montserrat a Espejo Público parlant sobre Covid-19


Gustos i disgustos | | En veu alta\n23 Mai Gustos i disgustos\nPosted at 16:08h in blocaire convidat\tby\t2 Comments\nM’agrada l’amanida de tomàquet. Tot i que a Girona no mengem amanida de tomàquet, sinó que majoritàriament mengem “tomata amanida”. El que més m?agrada és la grana. Sobretot, del tomàquet de la pera o de Montserrat, aquell tomàquet gros, a vegades obscenament gros, i que quan el talles et sorprèn la seva buidor, la quantitat d’espai perdut que podria ser ple d’aquell deliciós sabor d’estiu, i en canvi és ple d’aire i prou.\nI al fons, els ramells de grana, un xic gelatinosos, suaus a la gola, que llisquen cap avall en un tres i no res. Al meu fill no li agrada la grana, i fem intercanvis: polpa per grana. Hi ha gustos per a tot. El millor, el final del festí que ofereix la plata d’amanida. El fons de barreja d’oli, sal i vinagre, amb tota la grana que ha anat caient dels bocins de tomàquet que la família ha picossejat de la plata comuna i que suren esperant ser recollits amb una queixalada de pa cruixent que s’amararà de gust de tarda de diumenge d’agost.\nNo m’agraden els comandaments a distància de la tele. Bé, no és que no m’agradin, és clar que m’agraden, que era una murga abans, quan t’havies d’alçar per apujar la veu, per canviar de cadena. Ben pensat, però, abans només hi havia Televisión Española i allò que en dèiem “l’uhf”, que ara és La2, i que només emetia algunes hores al dia i programes més aviat amb poca audiència. Oh, i quan la tele s’acabava a mitjanit, amb l’himne de l’Estat espanyol i amb imatges, primer del dictador i més tard del rei? I tot darrere, res, un so insuportable piiiiiiiiiiiiiiii!- i la “carta de ajuste”. Doncs això, que no hagués servit de res, aleshores, el comandament a distància, oi? I ara, dic, no m’agrada perquè per alguna llei que no conec, per algun conveni que juro que mai no he signat, el comandament a distància sempre està en mans del meu home, que és el rei del zaping. I a mi, si un cosa em posa nerviosa, és aquell anar i venir d’imatges. Sempre dic el mateix: no sóc exigent, posa el que vulguis, però, sisplau!, una cosa. No suporto que quan estic a punt de descobrir la vida sexual dels pingüins de la Patagònia el meu cervell s’hagi d’adaptar a la final del campionat francès de billar, i quan ja estic pendent de si la bola vermella passarà pel forat o no, la meva retina capti el camarot dels germans Marx. I això, a una velocitat semblant a la d’Alonso a les xicanes de Montmeló.\nM’agrada el bàsquet. Moltíssim. I això que quan el practicava, de petita, van fer tot el possible perquè l’avorrís. Jo era alta, molt alta, però molt poc àgil i totalment descoordinada. I no vaig tenir la sort de trobar cap entrenador que sabés treure profit de la meva alçada. I com que aleshores no estàvem tan carregats de tonteries com ara, i la mainada no es traumatitzava tan fàcilment com ara, les normes de joc eren molt diferents, i si un jugador no jugava, no jugava, i no passava res no com ara, que tots els nens han de jugar un mínim de dues parts. O sigui que em vaig passar quatre anys a la banqueta. No vaig jugar ni un partit. Ni un minut. Absolutament res. Sembla mentida, oi? Doncs és cert. Mai no vaig jugar. Anys més tard, ja a la universitat, vaig tornar a apuntar-me a un equip. I aleshores sí que vaig jugar, tot i que ja era massa tard per fer res de bo. Malgrat tot això, però, m’agrada molt el bàsquet, i enguany tinc un dilema. Vaig decidir a principi de la temporada americana que aquesta vegada seria seguidora dels Celtics i no dels Lakers, com sempre. Amb en Kevin Garnett allà, a més d’en Ray Allen i en Paul Pierce, era molt temptador. Però quan fa uns mesos en Pau, el nostre Pau, va anar a compartir l’Olimp amb en Kobe! ospa, ospa, ospa! Havien canviat les condicions de manera determinant. I ara, que tot fa preveure que als play-off hi seran tots dos, verds i grocs Què faig? Què faig? Què faig? No ho sé. No sé a favor de qui m’asseuré a mirar els partits. Però sí que sé una cosa: que si l’anell se l’emporten els de Boston, aniré l’endemà a treballar amb la samarreta dels Celtics. Després de tants anys de sequera, s’ho mereixen.\nNo m’agrada la gent incívica amb un volant entre les mans. L’individu amb la furgoneta de Piscines “XXX” no sé perquè encara tinc la delicadesa de no escriure el nom sencer de l’empresa- que va topar per darrere contra el meu cotxe i es va negar a fer papers. La conductora del Nissan Almera de color verd que avui s’ha estalviat tota la cua de la rotonda d’Emili Grahit i ha passat totalment de la línia contínua del pont de la Font del Rei, maniobra amb la qual m’ha tallat el pas descaradament, i que segurament hauria de reclamar a la Nissan, perquè anant tot darrere seu he comprovat que li van vendre un cotxe sense intermitents. Ni molt menys la noieta moderna i descarada que per la finestreta del seu Peugeot 206 platejat ha anat abocant la cendra de la cigarreta, segurament per no empudegar el seu cotxe quin fàstic, oi?, la pudor de cendra freda dins un cotxe? molt millor embrutar la ciutat i arriscar-se a provocar un incendi forestal quan aquest acte va seguit de llençar la burilla encesa als marges d’una carretera rural.\nHi ha moltes més coses que m’agraden, per sort, moltes més de les que no m’agraden. I l’última que vull dir que m’agrada és l’oportunitat que m’ha donat l’EDP d’escriure en el seu bloc.\nVaig tenir el primer contacte amb la Marta Puig, a partir del sopar de la Girosfera i uns dies més tard en un dinar amb en Jordi Pujol i la seva esposa Marta Ferrusola a les Goges, a pesar d’haver coincidit en el temps en un munt de llocs i el més curiós de tot, amb la quantitat de coses que tenim en comú, l’admiració per Jordi Pujol, la militància a Convergència, editar un bloc … i ara l’amanida de tomàquet de la pera, i el bàsquet NBA, tot i que jo segueixo fidel als Lakers des que els vaig descobrir els divendres seguint les retransmisions del Ramón Trecet, al Ferdinand Lewis Alcindor (el Kareem Abdul Jabbar), Màgic Jhonson i companyia, els dos compartim també cognom, ella de primer i jo de segon i som usuaris de Mac tots dos, no haviem coincidit mai abans.\nLa Marta Puig treballa a la UdG i te un peu a Girona i l’altre a Vallromanes i també igual que jo, és usuària de la xarxa des de les èpoques d’infovia i els mòdems de mig quilo, els xats i les BBS. Ella mateixa confessa que “Si mai em perdo en una illa deserta, hi vull tres coses: un portàtil amb connexió a Internet, un estoc d’insecticida que no s’esgoti fins que arribi el vaixell de salvament, i pà amb tomàquet i pernil. Amb això crec que podria passar-hi uns quants dies sense gaire problemes, ans al contrari: on s’ha de signar per aconseguir aquestes vacances“.\nEdita el bloc Elkarrizketa que també visito sovint i que tinc en els recomanats del meu bloc.\nPosted at 11:33h, 25 Maig Respon\nÃ©s una soluciÃ³, perÃ² a mi no m’agrada gaire estar sola, ni que sigui per mirar la tele… tot i que m’hi haurÃ© de comenÃ§ar a acostumar, ja ho veig a venir.\nPosted at 17:51h, 23 Maig Respon\nAh! i me’n oblidava Marta, a casa el comandament de la tele tampoc el tinc jo !!! (per aixÃ² m’he comprat una tele per a mi sol !, ja, ja, ja).


20 minuts de terror a la residència | Espanya | EL PAÍS Catalunya\n20 minuts de terror a la residència\nUna supervivent de l'incendi del geriàtric on van morir vuit persones relata el pànic desencadenat amb el foc. Alguns residents estaven lligats amb corretges als llits\nSaragossa 18 JUL 2015 - 01:10\tCEST\nA Carmen Garza la va salvar del foc la televisió. Sempre li ha agradat estar davant de la pantalla fins ben tard. Per això, quan la seva companya, que es diu igual que ella, li va dir a les 22.45 que pugessin juntes per anar a dormir, ella no es va moure del saló. La Garza, com l'anomenaven tots a la residència d'ancians Santa Fe, es va quedar a baix amb la cuidadora una estona més veient una pel·li infantil de gossos. Però al cap de 15 minuts va començar a arribar aquella olor de fum. Havia de ser el Pardos, un senyor gran que fumava de vegades d'amagat i caminava al bany en aquell moment, van pensar. Però quan la responsable va pujar, el primer pis i el segon ja estaven cremant. Expliquen alguns testimonis que l'altra Carmen, la que havia pujat per anar-se'n al llit, va baixar de nou mentre la residència es cremava i es va asseure tranquil·lament al balancí del porxo a veure l'incendi. Quan van arribar els bombers i la Guàrdia Civil, la cuidadora, segons alguns supervivents, no parava de cridar: “Ha estat ella, ha estat ella!”.\nEntrada de la residència Santa Fe, incendiada dissabte passat. David Asensio\nEl foc, originat en un matalàs d'una habitació que feia quatre mesos que estava buida, va matar la nit de dissabte 8 dels 19 interns de la residència Santa Fe (a 8 quilòmetres de Saragossa). Alguns estaven lligats als llits amb corretges i tancaments d'imant. D'altres, completament adormits o calmats, no van poder adonar-se del que passava i es van ofegar amb l'intens fum negre sense arribar a despertar-se. La residència no tenia les llicències en regla i, segons familiars de les víctimes, tenia un embargament d'Hisenda, a qui van haver de pagar directament algunes mensualitats (uns 1000 euros més IVA). Ni els bombers, ni els veïns que van saltar la tàpia i van aconseguir rescatar amb vida 11 persones, van aconseguir arribar fins al segon pis.\nEls residents assenyalen una dona que havia sortit feia poc de la presó com a presumpta autora\nEn aquella planta van morir tots. Bárbara, Carmen, Elena, Jerónima, Pilar, Rogelio, María Elena, María. Tots van morir. Alguns feia més de 7 anys que vivien a la residència, d'altres feia menys que hi havien ingressat. Tots tenien entre 70 i 95 anys. Ningú va poder fer-hi res. Quan van arribar ja se n'havia anat la llum i estava tot a les fosques. “El foc rebotava, la teulada començava a caure. Sentíem els crits de la gent però no podíem fer-hi res. Va haver-hi un moment, amb els avis a coll, que pensava que no trobaria la sortida. Era l'horror. Et quedes amb remordiments de no haver pogut salvar la resta”, recorda Pedro Marco, camioner de 39 anys i veí porta per porta de la residència, que va saltar la tàpia del geriàtric amb el seu pare i un amic per socórrer els avis.\nDurant els 15 minuts que van estar entrant i sortint, van salvar el Carlos, un home de 62 anys sense cames a qui van haver de deixar damunt d'una taula mentre treien altres interns i que ahir, ja recuperat, veia un concurs d'Antena 3 estirat a l'habitació de la seva nova residència. Els veïns van treure la Dominica, que farà 100 anys el dia del Pilar o el José Luis, que encara està ingressat a l'hospital amb pronòstic greu. També va sobreviure la Carmen A., a la qual tots assenyalen com la persona que va provocar l'incendi -fonts de la investigació creuen que l'incendi va ser provocat-, tot i que de moment no hi ha ningú imputat en el procediment penal obert.\nPedro Marco Soriano (esquerra) i el seu pare, Pedro Marco Martínez, el jardí de la seva casa, al costat de la residència. David Asensio\n“Aquell dia va discutir amb el seu fill [el seu tutor legal, ja que ella està incapacitada legalment]", recorda Carmen Garza a la nova residència d'Alfamén on s'han instal·lat els supervivents –tots en cadira de rodes menys ella-. "Volia sortir de la residència com fos i ser la padrina a les seves noces, i ell s'hi havia negat. Li va dir que sortiria d'aquí fos com fos. Se'n va anar a dormir molt disgustada. Fins que va començar el foc no la vam tornar a veure”. La gerent d'aquest centre, Yolanda Uría, explicava ahir que els han acollit de forma gratuïta i que des del primer moment van voler que tots poguessin estar junts.\nTots menys una. Pel que sembla, la dona a qui ara assenyalen els implicats, de 62 anys, tenia problemes psiquiàtrics i havia estat sis mesos a la presó. Va ser just abans d'ingressar a la residència, segons va explicar els seus companys. També ho sabien al geriàtric des del començament, ja que una treballadora social va trucar per explicar-los-ho i sol·licitar la plaça, explica un dels lletrats de la residència. “Mai ens va dir per què l'havien tancat. Només que ella no havia fet res”, recorda Garza. Actualment la dona és en un hospital sota observació psiquiàtrica, però ningú entén com van poder posar-la a compartir casa amb la resta d'ancians.\nEs va quedar asseguda en un balancí mirant com cremava tot”, recorda la Carmen\nGarza, que avui porta la mateixa bata de flors blaves i fúcsies del dia de l'incendi –la resta de la roba, per molt que la renti encara fa olor de fum-, encara es desperta sobresaltada en plena nit i no pot tornar a dormir. Avui és la Mare de Déu del Carme, el dia que havien de preparar uns pastissos i divertir-se una mica amb la seva amiga Jerónima, que va perdre la vida a l'incendi. Ella tenia alzheimer i feia sis anys que era a la residència. Encara reconeixia la seva família i des que prenia la medicació estava molt més bé. Tota la seva vida havia treballat a la fleca que va muntar amb el seu marit fa 56 anys a María de Huerva -es va quedar vídua el 1989- i que ara regenta el seu fill, Jaime Maisanova. Ahir, ell va explicar a EL PAÍS que demanaran responsabilitats penals a qui correspongui. "La residència no estava malament ni bruta, potser una mica descuidada. Però el problema és que hi havia una dona que no estava bé i no havia d'estar aquí".\nDijous a la tarda els familiars de la propietària del geriàtric calcinat recollien alguns objectes del vell casalot i els ficaven en una furgoneta blanca. “Aquí no queda res, ja ho veus. I fins que un jutge ho digui, aquí no es pot acusar ningú”, deia un mentre es remetia al seu advocat per a més informació. Seguia aquí el balancí amb coixins de ratlles on va seure Carmen A. durant l'incendi. I algunes restes de l'incendi. La residència, assegura la seva propietària, no tornarà a obrir.\nCentre sense llicència\nEl problema és que el centre, segons van reconèixer l'Ajuntament i la DGA, no havia d'estar funcionant el dia de l'incendi. No tenia llicència d'activitat ni permís d'obertura favorable per part del Govern d'Aragó a causa de la reiteració d'infraccions lleus, assenyala el seu advocat. I segons explica, en ser preguntada, la gerent de la residència on es troben els supervivents ara, aquests van arribar en unes condicions pèssimes. “Una dona té una úlcera que li ha deixat l'os a l'aire”, explica. Més enllà de la fatídica nit, també van faltar tallafocs de l'administració.\nA l'espera que la investigació judicial determini les causes de l'incendi que va matar vuit persones, es fa difícil comprendre que una persona amb els antecedents de la sospitosa estigués internada amb la resta d'ancians sense una atenció especial. Van fallar els controls? L'advocat dels amos del geriàtric Santa Fe assegura que la guia per tractar d'una manera o d'una altra els pacients l'estableix la prescripció que fa el metge de capçalera o els especialistes als quals hagi derivat el pacient.\nSegons la mateixa font, que hagués estat a la presó o tingués una malaltia psiquiàtrica no hauria estat un problema si hagués estat ben tractada mèdicament. Si tot es fa bé, defensa, no són necessaris protocols específics de seguretat. Des de la residència no es precisa si en ocasions rebutgen interns amb malalties psiquiàtriques per no poder atendre'ls adequadament o perquè consideren que no es pot garantir la seguretat de la resta dels residents. La investigació i la justícia hauran de determinar ara què va passar a Santa Fe i qui n'és el responsable.\nAl voltant de 270.000 persones més grans de 65 anys viuen en residències d'ancians a Espanya. El triple que el 2001. El negoci per a empreses privades ha crescut al mateix ritme i l'ocupació ronda el 80%. Tot i això, els últims anys ha començat a baixar a causa de la crisi i les residències es barallen les unes amb les altres per omplir les seves places vacants. Una habitació doble on van morir dissabte passat vuit persones costava 1.000 euros més IVA cada mes, segons la web que encara funcionava divendres al matí. La triple, cent euros menys. No era de les més cares. Alguns, com Carmen Garza, estan contents i se senten molt ben tractats en aquests llocs. Però segons una enquesta de l'Imserso del 2010, el 87% preferiria viure la seva casa. Encara que fos en solitud.


Col·laboració amb l'Associació Ensenyament Solidari - Blog 7 i tria\nampicillin how it works cbs news viagra for the brain viagra active generic levitra in india was passiert wenn frau cialis nimmt doxycycline prescription cialis apothekenpreis Skip to main content\nCol·laboració amb l’Associació Ensenyament Solidari\nfebrer 24, 2016Escrit per Mar Cots\nDes de 7 i TRIA ens agrada col·laborar amb entitats i organitzacions que treballen per la infància i l’educació. Fa poc, l’associació Ensenyament Solidari, de Sant Boi de Llobregat, va contactar amb nosaltres per explicar-nos els seus projectes i veure si podíem col·laborar.\nEnsenyament Solidari és una associació de Sant Boi de Llobregat que vol fomentar el contacte i l’intercanvi entre cultures diferents, des dels centres d’ensenyament. Entre els seus objectius hi ha el de cooperar amb les escoles de Marianao (Cuba) i de San Miguelito (Nicaragua), per dotar de contingut, fomentar i potenciar els agermanaments.\nFinalment aquesta col·laboració s’ha pogut materialitzar en la donació d’estris de cuina que aniran a la cuina escolar Ciclo I, ubicada a Ciudad Libertad, al municipi de Marianao. Des d’aquesta cuina es realitzen 10.000 dinars diaris, que són distribuïts a diverses escoles del municipi.


La interculturalitat i la convivència social del Programa Vitamina guanyen impuls - Fundació Carta de la Pau dirigida a l'ONU\nLa interculturalitat i la convivència social del Programa Vitamina guanyen impuls\nLa Fundación Bancaria “la Caixa” col·labora amb el projecte per la seva labor d’intervenció social per a la millora de la convivència ciutadana.\nLa Fundació Carta de la Pau dirigida a l’ONU compta recentment amb una nova col·laboració que permetrà impulsar el Programa Vitamina. I és que la Fundación Bancaria “la Caixa” ha atorgat la subvenció Interculturalitat y Acció Social.\nAquesta ajuda, pensada per recolzar projectes de intervenció social per a la millora de la convivència ciutadana intercultural i la cohesió, ha apostat per la labor que el Programa Vitamina exerceix en comunitats en risc d’exclusió i vulnerabilitat social. Emmarcat en el Programa d’Ajudes a Projectes d’Iniciatives Socials, la convocatòria Interculturalitat i Acció Social està ideada per reforçar iniciatives que treballin per millorar la qualitat de vida de les persones i la igualtat d’oportunitats.\nEn aquesta línia, el Programa Vitamina ha estat premiat per la seva labor de mediació i gestió de la diversitat social i cultural, per fomentar els valors de la convivència i promoure la participació i el desenvolupament comunitari.\nVitamina es defineix com un projecte de mentoria social que forma a joves en habilitats emocionals i socials perquè esdevinguin referents positius en els entorns on es desenvolupen. Un mèode de intervenció social que treballa les capacitats de lideratge ètic i que, en definitiva, promou una societat present i futura més justa i cohesionada.\nAmb l’ajuda de la Fundación Bancaria “la Caixa”, el Programa Vitamina podrà continuar creixent i ajudar a fer créixer al nostre jovent en el camí de la transformació social.\nEducació en valorsFundación Bancaria la CaixaJovesLideratge ÈticTransformació SocialVitaminaCat\nAquesta entrada s'ha publicat en Notícies i s'ha etiquetat amb Educació en valors, Fundación Bancaria la Caixa, Joves, Lideratge Ètic, Transformació Social, VitaminaCat el 16 d'octubre de 2019 per Fundación Carta de la Paz dirigida a la ONU.\n← La Fundació Bancària La Caixa i la Generalitat de Catalunya donen novament suport als Grups Vitamina de Poble Gitano de Tarragona per al 2019 La Fundació Carta de la Pau dirigida a l’ONU, subvencionada per a la celebració del seu 25è aniversari →


Vicenç Llorca (Barcelona, 1965), poeta i assagista de llarga trajectòria, publica a Columna la seva primera novel·la, Tot el soroll del món.\n—Per la trama que heu embastat cal deduir que recomaneu als cors solitaris que viatgin a la República Dominicana per a trobar-se, i refer, junts, les seves vides?\n—Per què no? En realitat, viatjar, sigui a la República Dominicana o a un altre lloc, és una metàfora d'un viatge interior. Aquest viatge a la República Dominicana que emprenen amb una voluntat de vacances, es converteix en una aventura humana. I sí, és veritat que la solitud que viuen pregonament queda dinamitada en una altra latitud i, a partir d'aquí, les seves vides queden transfigurades.\n—La novel·la segueix Francesc però, quan troba Marta a la República Dominicana, el lector ha de saber qui és i, per això, al primer sopar, Marta explica a Francesc, és a dir, al lector, tota la seva vida, oi?\n—Exactament. La novel·la és molt catalana i molt internacional alhora perquè són catalans desorientats, envoltats de gent d'uns altres països. I això facilita, en l'ambient cosmopolita d'un hotel, la conversa. L'estructura dialogada, el plaer de la conversa que es produeix de manera natural als hotels m'interessava com a forma literària. Ells porten una història al damunt i l'atzar interseca les seves vides. En un primer sopar, els diàlegs les confessions, són molt importants, i és el sopar on s'enamoren de veritat.\n—La confessió, també com a forma de seducció, no?\n—Sí. A la literatura de confessió, una persona explica una cosa a una altra per a poder-la dominar. A Francesc se li fa necessària l'obertura perquè ha viscut tancat en una closca, a Barcelona. Recordem que és un vidu jove. La història d'ella és una història de solitud diferent. És mare separada, tampoc no ha trobat l'amor a la seva vida i també se sincerarà, davant la possibilitat de guanyar una nova relació veritable. I per això tots dos s'arrisquen, en una nit tropical, i ajudats amb unes copes de vi, a trencar les respectives solitud i a emprendre unes sensacions vitals diferents que els animem a donar un nou sentit, una nova dimensió, al viatge.\n—Parlem del títol.\n—S'imposa a través de la paraula soroll. La nostra societat hi està immergida, fins al punt que envolta la nostra pròpia veu. Aquesta contaminació, nociva per a l'ànima, es dispara en la ment i el cor de Francesc, perquè quan es mor la seva dona, el soroll, que ja hi era, se li converteix en un enemic del qual es defensa amb la sensibilitat per l'art, la literatura i els viatges culturals. La metàfora del món com un soroll constant adquireix, a la novel·la, unes altres dimensions i sentits, no pas agressius, com el de la natura. Però el títol fa referència al fet que no estem disposats a viure en fecunditat amb l'harmonia, la música o el silenci de la lectura, de la paraula.\n—El contratemps de l'huracà, quina funció té?\n—La novel·la obre un viatge dins del viatge, l'excursió a Haití, l'altra realitat de l'illa, i davant de l'efecte devastador de la natura faran un nou aprenentatge, el del dolor al planeta, i alhora una cosa molt important a la novel·la que és el de la força de la voluntat, perquè entren en contacte amb gent que treballa amb diverses ONG. És un homenatge a la gent que consagra la vida als altres en països com aquest. I així ells superen la condició de turistes occidentals i troben un sentit més profund al seu viatge.\n—Sense l'amor, els dos protagonistes, dieu, fet i fet, estaven coixos.\n—Sí. Més que turistes, quan arriben a l'illa són dos nàufrags. Han mort en vida i l'illa es convertirà en una acceleració vital.\n—L'experiència dolorosa que han patit els ha fet madurar. Jo els veig molt madurs.\n—Cert. Jo tenia moltes ganes de fer una història d'amor i pensava que una història d'amor contemporània va molt lligada a un dels problemes més greus de la nostra societat, que és la solitud. Ells maduren la seva solitud després del 1992. El 1992 és el moment de la mateixa felicitat, coincident amb els Jocs Olímpics, i l'endemà mateix perden la parella. Deu anys més tard, han seguit aquest procés de maduració i ara estan en condicions de fer possible el viatge cap a l'amor.\n(Lluís Bonada: "Els protagonistes de la història d'amor, més que turistes, són uns nàufrags", El Temps, núm. 1407, 31 de maig de 2011, p. 84)


Els plans de la secretaria tècnica | We Love Barça\nEls plans de la secretaria tècnica\nMés enllà del que passi aquest hivern, es buscarà incorporar un central\nEl Barça encara no descarta Christensen, segons Sport\nBartomeu s'incorpora a la junta de la federació espanyola\n20 Desembre, 2018 - 10:07\nPer les circumstàncies que s'han esdevingut a la plantilla del Barça (les molèsties d'Umtiti i la lesió de Vermaelen) el Barça ha decidit sortir al mercat a buscar un nou central. Però, passi el que passi aquest hivern, la secretaria tècnica ja ha definit les línies mestres de les incorporacions per la propera temporada.\nSegons que explica Toni Frieros al diari Sport d'aquest dijous, el departament que comanden Pep Segura i Éric Abidal tenen la ferma intenció d'incorporar un central jove (que no tingui més de 22 anys) però rodat que ja hagi demostrat que és un futbolista contrastat.\nSeguint el que explica aquesta informació, el club ja ha identificat dos jugadors que casen amb aquest perfil i que suposaran una gran inversió el pròxim estiu (al voltant dels 70 milions). Per poder fer-hi front, compten que el club farà una gran venda, que deixi una bona pila de milions per poder invertir-los en el futbolista.\nA més, també compta amb la incorporació d'Adrien Rabiot (que ja ha dit que no renovarà amb el PSG) i la de Frenkie de Jong, per qui s'haurà de pagar una xifra elevada.


Mataró, capital del Maresme, té una població de més de 129.000 habitants. És una ciutat viva, en transformació constant i amb un important patrimoni cultural que la dota de personalitat. Envoltada de municipis amb un alt poder adquisitiu, està ben comunicada amb l'entorn metropolità amb la resta de comarques de Catalunya. La xarxa de comunicacions fa que l'accés a la ciutat sigui fàcil, tant en transport públic com en transport particular.\nEl Pla General d'Ordenació de Mataró de 1996 va establir els límits de creixement de la ciutat i va apostar per un model d'equilibri territorial de qualitat, amb el patrimoni arquitectònic com a fet diferencial i element dinamitzador de la ciutat construïda; i posant en valor la posició estratègica de la ciutat i el seu centre respecte el mar i el front marítim.\nEl parc TecnoCampus, Eurecat (antiga Cetemmsa) i el Port de Mataró configuren un nucli de creixement, d'investigació i de transferència entre universitat i empresa a primera línia de mar.\nMalgrat aquest augment de l'atractiu de la ciutat, la realitat és que el Centre -i particularment el casc històric- ha patit un estancament en els darrers 15 anys per causes diverses. Com a conseqüència, la ciutat ha perdut activitat econòmica i comercial.\nMataró va rebre l'any 1294 el permís reial o privilegi per poder celebrar mercat setmanal els dilluns. En aquells temps, la vila de Mataró no tenia més de 600 habitants, Barcelona 30.000 i Girona uns 8.000. La ciutat de Vic i la vila de Granollers sobrepassaven de molt Mataró i els seus mercats eren més importants. De fet, Mataró podria haver obtingut la categoria de "vila" gràcies a la concessió del privilegi de mercat.